alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Nerio-Tamaricetea

Nerio-Tamaricetea és una classe fitosociològica que agrupa les poblacions d'arbusts poc denses i els prats sabanoides de gramínies altes que es troben en ambients de clima termomediterrani. Es fan en rambles i depressions del terreny amb accés a l'aigua freàtica.
A les terres de parla catalana, aquesta classe conté un sol ordre, el Tamaricetalia africanae, i 3 aliances :
 Imperato-Erianthion ravennae: Comunitats sabanoides de vores de rius i séquies de regadiu
 Rubo-Nerion oleandri: Rambles de baladre, aloc i altres arbustos 
 Tamaricion africanae: Bosquets de tamarius, propis d'indrets salabrosos

Fitosociologia
Nd

Neodimi, element químic.
 Nova Democràcia, partit polític grec fundat el 1974.
Nombre perfecte

Un nombre perfecte és un enter que és igual a la suma dels seus divisors positius, excepte ell mateix. Així, 6 és un nombre perfecte, perquè els seus divisors propis són 1, 2 i 3, i 6 = 1 + 2 + 3. Els següents nombres perfectes són 28, 496 i 8.128.

Els nombres perfectes estan relacionats amb els nombres primers de Mersenne: si M és un primer de Mersenne (un nombre primer que és una unitat menor que una potència de 2), aleshores M(M+1)/2 és un nombre perfecte, és a dir, que 2n−1(2n − 1) és un nombre perfecte. Això va ser demostrat per Euclides en el segle IV abans de la nostra era:

per a n = 2: 2¹(2² − 1) = 6
per a n = 3: 2²(23 − 1) = 28
per a n = 5: 24(2⁵ − 1) = 496
per a n = 7: 2⁶(27 − 1) = 8128

A més, Euler va demostrar en el  que tots els nombres perfectes parells són d'aquesta forma. També està demostrat que l'última xifra de qualsevol nombre perfecte parell ha de ser 6 o 8.

No es coneix l'existència de nombres perfectes senars. No obstant això, existeixen alguns resultats parcials: si hi ha un nombre perfecte imparell, ha de complir, entre d'altres, les condicions següents: ser major que 10300; tenir almenys 8 factors primers diferents (i com a mínim 11 si no és divisible per 3); un d'aquests factors ha de ser major que 107, dos d'aquests han de ser majors que 10.000 i tres han ser majors que 100; tenir, com a mínim, 75 factors primers (incloent-hi repeticions).

Considerant la suma dels divisors propis, hi ha altres tipus de nombres.
 Nombres deficients: la suma dels divisors propis és menor que dues vegades el nombre.
 Nombres abundants: la suma és major que dues vegades el nombre.
 Nombres amics: a i b són tals que a és la suma dels divisors de b i viceversa.
 Nombres sociables: com els amics, però amb un cicle major de nombres.

Implementació en informàtica 
En C++ es pot escriure un codi com el que segueix per tal de trobar si un nombre és perfecte. El mètode mostrat és el més eficient, amb cost .

bool es_perfecte (int n) {
 int sum=1;
 for (int compt=2; compt*compt<=n; ++compt) {
 if (compt*compt==n) sum=sum+compt;
 else if (n%compt==0) {
 sum=sum+compt;
 sum = sum + n/compt;
 }
 }
 if (sum==n and n!=0 and n!=1) return true; 
 else return false;
}

En Java:

public static boolean perfecte(int n) {
    return divisors(n)==n && n!=0;
}

public static int divisors(int n) {
    int suma = 0;
    for (int i = 1; i < n; ++i) {
            if (n%i == 0) suma += i;
    }
    return suma;
}

En Python:
def perfecte(n):
    return divisors(n) == n

def divisors(n):
    suma = 0
    for i in range(1, n):
        if n%i == 0: suma += i
    return suma

Referències 

perfecte
Teoria de nombres
Successió de Fibonacci

La successió de Fibonacci és una successió matemàtica de nombres naturals tal que cada un dels seus termes és igual a la suma dels dos anteriors. Aquesta successió fou descrita per primera vegada per Leonardo de Pisa Fibonacci i cadascun dels seus termes rep el nom de nombre de Fibonacci.

Si es pren una successió de nombres naturals de tal forma que els dos primers termes siguin 
F(0) = 0 
F(1) = 1

i cadascun dels següents termes és la suma dels dos anteriors: 
F(n) = F(n-2) + F(n-1)

Aquesta successió és definida per recursivitat com:

Els vint primers termes d'aquesta successió són:

Propietats 
La successió de Fibonacci té moltes i molt variades propietats: 
 La raó (el quocient) entre un terme i l'immediatament anterior varia sempre, però tendeix cap a un nombre irracional conegut com a "raó àuria" o nombre auri, que és la solució positiva de l'equació x²-x-1=0, i es pot aproximar per 1,618033989. I, en efecte, la raó entre el 20è i el 19è terme és 1,618033963, sent la diferència de només vint-i-sis milmilionèssimes.
 A més, qualsevol nombre natural es pot escriure mitjançant la suma d'un nombre limitat de termes no consecutius de la successió de Fibonacci, cadascun d'ells diferent dels altres. Per exemple, 17=13+3+1, 65=55+8+2. Aquest teorema fou demostrat per Édouard Zeckendorf en la dècada de 1930.
 D'altra banda, només un terme de cada tres és parell, un de cada quatre és múltiple de 3, un de cada cinc és múltiple de 5, etc. Això es pot generalitzar, de forma que la successió de Fibonacci és periòdica en les congruències mòdul m, per a qualsevol m.
 Si F(p) és un nombre primer, p també és primer, amb una única excepció: F(4)=3, 3 és primer, però 4 no ho és.
 La suma infinita dels termes de la successió F(n)/10n és exactament 10/89.

Referències

Enllaços externs 
 Fibonacci and the Golden Mean Vídeo on s'explica, de forma visual, la relació entre la successió de Fibonacci i la secció àuria, a més d'altres propietats. 

Teoria de nombres
Fibonacci
Fibonacci
Newton (desambiguació)

Newton (unitat), unitat de força del Sistema Internacional
 Toponímia:
 Newton (Alabama)
 Newton (Carolina del Nord)
 Newton (cràter marcià)
 Newton (Geòrgia)
 Newton (Illinois)
 Newton (Iowa), ciutat de l'estat Iowa (EUA)
 Newton (Kansas)
 Newton (Massachusetts)
 Newton (Nova Hampshire)
 Newton (Nova Jersey)
 Newton (Texas)
 Newton (Utah)
 Newton Falls, població dels Estats Units a l'estat d'Ohio
 Newton Grove, població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord
 Newton Hamilton, població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània
 North Newton, població dels Estats Units a l'estat de Kansas
 West Newton, població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània
 Biografies:
 Alan Newton (1931), ciclista britànic
 Gilbert Newton Lewis (1875 - 1946), químic i físic estatunidenc
 Isaac Newton, matemàtic i físic anglès
 James Newton Howard (1951, Los Angeles, Califòrnia), compositor de cinema estatunidenc
 Olivia Newton-John
 Robert Newton (1905, Shaftesbury - 1956, Beverly Hills, Estats Units), actor britànic de cinema i teatre
 Miscel·lània:
 Algorisme de Gauss-Newton
 Apple Newton, línia d'organitzadors personals digitals o "PDA"
 Binomi de Newton
 Fórmules de Newton-Cotes, grup de fórmules per a la integració numèrica
 Grau Newton, escala de temperatura definida per Isaac Newton pels volts del 1700
 Lleis de Newton
 Mètode de Newton, algorisme per a trobar aproximacions del zero d'una funció
 Notació de Newton
 Telescopi Isaac Newton, telescopi òptic a Las Palmas, Gran Canària, Espanya
 Trident de Newton, corba estudiada per Isaac Newton
 Munició:
 .30 Newton, munició de fusell dissenyada per Charles Newton
 .256 Newton, munició de fusell dissenyada per Charles Newton
Níðhöggr

Nidhogg (en nòrdic occidental antic: Niðhǫggr o, menys versemblantment, Níðhǫggr) és un drac de la mitologia norrena que viu al Niflheim, a prop de la font Hvergelmir, amb dues vibres més, Góinn i Móinn. Nidhogg hi rosega des de sota una de les tres arrels del freixe còsmic Yggdrasil, la que arriba fins al Niflheim, intentant matar així el freixe, ja que sap que, tan bon punt aquest mori o caigui, arribarà la fi del món. Les tres nornes, Urd, Verdandi i Skuld guareixen les ferides del freixe còsmic amb la sorra llecorosa de la Deu d'Urd, una font que neix devora una altra de les tres arrels del freixe Yggdrasil (cf. els Grímnismál, estr. 34 ss. i la Gylfaginning, cap. 15 i ss.).

Mitjançant l'esquirol Ratatosc (norrè occidental antic: Ratatǫskr) aquest drac intercanvia insults (ǫfundarorð) amb l'Àguila que habita les branques més altes d'Yggdrasil, sense que se sàpiga quin fou el motiu d'aquest odi mutu (cf. els Grímnismál estr. 32 i la Gylfaginning, cap. 16) ni el nom de l'àguila.

Nidhogg és descrit (cf. Vǫlospá, estr. 66) com un drac negre (dimmr), refulgent (fránn), amb el cos recobert de plomes, que puja volant des de les Muntanyes de la Foscor (Niðafjǫll), situades en el submón, plana sobre els camps de batalla i, després, torna al submón amb els morts de què s'alimenta entre el seu plomatge (compte: duu els morts entre les seves plomes i no pas, com potser fóra d'esperar, a les urpes, la qual cosa no ens hauria d'estranyar si assumim que hom hi veia una bèstia serpentiforme i les serps, com se sap, no tenen potes). A la Vǫlospá s'especifica que es nodreix de la sang dels morts, la qual xucla (cf. Vǫlospá, estr. 39 i la Gylfaginning, cap. 52).

Els dos darrers versos de l'estrofa 39 de la Vǫlospá fan:

„þar saug Niðhǫggr nái framgengna, 
sleit vargr vera — vitoð er enn, eða hvat?“

«allà Nidhog xuclava els cadàvers dels traspassats,
[allà] el llop trossejava [els cadàvers] dels homes — que en sabeu més, o què?.»

– , estr. 39

L'afirmació, que es pot trobar ça i lla, que el drac Nidhog no només s'alimenta de la sang dels cadàvers, sinó també dels cadàvers mateixos, es basa en la identificació -al nostre entendre errònia- d'aquest vargr “llop“ del primer hemistiqui del darrer vers amb el drac Nidhog. En realitat, es tracta de dos processos diferents duts a terme per dues bèsties fabuloses diferents. El llop menjamorts d'aquesta estrofa potser és el gos infernal Garmr.

Mitologia germànica
Nano-

Nano (símbol n) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-9, o 1/1.000.000.000 o 0,000 000 001.

Adoptat el 1960, prové del grec νᾶνος (nános); que significa nan

Per exemple;
 1 nanòmetre = 1 nm = 10-9 metres = 0,000 000 001 metres
 1 nanogram = 1 ng = 10-9 grams = 0,000 000 001 grams 
 1 nanosegon = 1 ns = 10-9 segons = 0,000 000 001 segons
 1 nanolitre = 1 nl = 10-9 litres = 0,000 000 001 litres

El prefix nano també s'utilitza en moltes paraules, sobretot en ciència i tecnologia, per referir-se a sistemes o processos que tenen lloc a escala minúscula, o a camps de coneixement especialitzats en aquests temes. Per exemple,

 nanoplàncton
 nanotecnologia
 nanotub

Referències 

Prefixos del SI
Nombre bariònic

En física de partícules, el nombre bariònic és un nombre quàntic. El nombre bariònic d'un sistema es defineix com un terç del nombre de quarks menys el nombre d'antiquarks del sistema. Es simbolitza amb la lletra B.

Totes les partícules tenen un nombre bariònic. Les partícules sense quarks tenen un nombre bariònic igual a 0. Això inclou els leptons, els bosons W i Z, els fotons i els gluons. Els protons i els neutrons tenen B = 1. Com que tres quarks formen un protó o un neutró, s'ha d'atribuir a cada quark un nombre bariònic B = 1/3.

Conservació 
El nombre bariònic conserva gairebé en totes les interaccions del model estàndard. Que es conserva significa que la suma del nombre bariònic del conjunt de partícules entrants és el mateix que el del conjunt de les partícules que resulten d'una reacció. Una excepció és l'anomalia quiral, però els esfalerons, un procés de la interacció electrofeble que s'ha postulat com explicació de l'asimetria entre matèria i antimatèria, són poc comuns. Aquest procés converteix tres barions en tres antileptons. L'encara hipotètica teoria de la gran unificació permet el canvi d'un barió per diversos leptons, 
això viola la conservació del nombre bariònic i del nombre leptònic, però la diferència B-L es conserva. La desintegració del protó seria ser un exemple d'un d'aquests processos.

Vegeu també 
 Barió
 B−L
 Hadró
 Leptó
 Nombre quàntic

Referències 

Barions
Lleis de conservació
Nereides

En la mitologia grega, les nereides (del grec antic νεράϊδα, neraida) eren les filles de Nereu i de Doris. Nereu era un déu del mar i Doris era filla d'Oceà, la qual cosa fa que les nereides siguin considerades nimfes del mar. Es creia que vivien al fons del mar, al palau del seu pare, assegudes en trons d'or. Totes bellíssimes, passaven el temps teixint i cantant. Els poetes se les imaginaven barrejant-se entremig de les onades, amb els cabells al vent, nedant entre tritons i dofins.

Nombre de nereides 
Les nereides eren moltes, però el seu nombre exacte varia segons la font. Homer, a la Ilíada, dona el nom de 34 nereides, Hesíode en compta 53, al Pseudo-Apol·lodor se'n citen 45 i Gai Juli Higí en dona 48.

Generalment, però, en són 50, i a vegades el nombre s'eleva fins a cent. Tenim quatre llistes de nereides, que es complementen mútuament. Per ordre alfabètic són:
 Actea
 Àgave
 Amatea
 Amfínome
 Amfítoe
 Amfitrite
 Apseudes
 Autònoe
 Calipso
 Cal·lianassa
 Cal·lianira
 Ceto
 Cimatolege
 Cimo
 Cimòdoce
 Cimòtoe
 Clímene
 Cranto
 Dero
 Dexamene
 Dinàmena
 Dione
 Doris
 Doto
 Eíone
 Èrato
 Espeo
 Eucrante
 Eudora
 Eulímene
 Eumolpe
 Eunice
 Eupompe
 Evàgora
 Evarne
 Ferusa
 Galatea
 Galene
 Glauce
 Glaucònoma
 Hàlia
 Halimede
 Hipònoe
 Hipòtoe
 Ianassa
 Ianira
 Iera
 Ione
 Laomedea
 Leàgore
 Limnorea
 Lisianassa
 Mèlite
 Menipe
 Mera
 Nausítoe
 Nemertes
 Neomeris
 Nesea
 Neso
 Oritia
 Pànope
 Pasítea
 Plexaura
 Ploto
 Polínome
 Pontomedusa
 Pontoporea
 Prònoe
 Proto
 Protomedea
 Psàmate
 Sao
 Talia
 Temisto
 Tetis
 Toa

Aquesta llista global, que conté setanta-set noms, mostra la diversitat de tradicions sotmeses al gust individual dels mitògrafs i poetes. Les pintures dels vasos citen encara altres nereides, com, per exemple:
 Nao
 Pontomeda
 Cal·lice
 Coro
 Iresia
 Cimatotea
 Eudia
 ...

Aquestes nereides, en general, no exerceixen individualment cap paper a les llegendes; això no obstant, algunes tenen una personalitat més rellevant que les seves germanes. Així, en primer lloc, tenim Tetis, mare d'Aquil·les; després Amfitrite, esposa de Posidó; Galatea i Oritia, que, més generalment, passa per ser la filla del rei d'Atenes Erecteu.

Vegeu també 
 Nimfa
 Andròmeda (mitologia)

Referències

Enllaços externs 

 Les nereides en la literatura i l'art clàssic 
  Mosaic de la nereida i Tritó, a Efes
  Relleu de la nereida i Tritó, temple d'Apol·lo, Dídima

 
Personatges de la Ilíada
OS/2

OS/2 és un sistema operatiu de 16 bits (versió 1.x) i 32 bits (versions 2.0 i posteriors) per a l'arquitectura i386 (Intel) i PowerPC (encara que aquesta versió mai no va arribar a circular de forma massiva).

Inicialment va ser desenvolupat per Microsoft i IBM com a successor del sistema operatiu MS-DOS. Més endavant, Microsoft es va retirar del projecte. Durant un cert temps va ser un dels pocs sistemes que va aconseguir de fer la competència a Windows, però amb el temps s'ha anat morint. L'última versió publicada per IBM va ser l'OS/2 Warp 4 (1996). El 2001 en va sortir una nova distribució anomenada eComstation que, en la seva versió 1.0, era una versió de Warp 4.5, més els pegats que IBM havia publicat de manera separada, i algunes aplicacions extra.

Durant l'any 2005, eComStation llançà una tercera versió, 1.2 amb un nou instal·lador, amb un suport per a maquinari actual desconeguda fins al moment, i preparava la versió 2.0.

Enllaços externs 

 Pàgina d'OS/2 del MIT  
 Pàgina d'OS/2 d'IBM 
 Pàgina d'eComStation  

Sistemes operatius de propietat
Microsoft
IBM
Octubre

L'octubre o santaïni és el desè mes de l'any en el calendari gregorià i té 31 dies. El nom li ve d'haver estat el vuitè mes del calendari romà.

El mes d'octubre va ser consagrat per l'Església Catòlica com un mes dedicat a la devoció del Sant Rosari

Esdeveniments rellevants 
 El 12 d'octubre se celebra a l'estat espanyol el Dia de la Hispanitat.
 El 31 d'octubre se celebra la festa d'Halloween.

 A l'octubre de 1922, es publica per primer cop The waste land de T. S. Eliot, a la revista literària The criterion, dirigida pel mateix Eliot.
 L'octubre de 1922, César Vallejo publica el poemari Trilce, a los Talleres de la Penintenciaría de Lima.

 1970: durant el mes d'octubre es van publicar dues de les obres fonamentals de la segona onada del feminisme: The female eunuch de l'australiana Germaine Greer i The dialectic of sex: the case for feminist revolution de Shulamith Firestone.

Dies internacionals 
 L'1 d'octubre se celebra el Dia Internacional de les Persones Grans.
 El 2 d'octubre se celebra el Dia Internacional de la No Violència.
 El 4 d'octubre se celebra el Dia Mundial dels Animals.
 El 5 d'octubre se celebra el Dia Mundial dels i les Docents.
 El 7 d'octubre se celebra el Dia de la Mare de Déu del Roser.
 El 10 d'octubre se celebra el Dia de la salut mental.
 El 12 d'octubre se celebra el Dia de la Resistència Indígena.
 El 10 d'octubre se celebra:
 el Dia Mundial de la Neteja de Mans.
 el Dia Internacional de les Dones Rurals.

 El 16 d'octubre se celebra el Dia Mundial de l'Alimentació.
 El 17 d'octubre se celebra el Dia Internacional per a l'Erradicació de la Pobresa.
 El 19 d'octubre se celebra Dia Internacional del Càncer de Mama.
 El 24 d'octubre se celebra el Dia de les Nacions Unides.
 El 27 d'octubre se celebra el Dia Mundial del Patrimoni Audiovisual.
 El 28 d'octubre se celebra el Dia Mundial de l'Animació.

Referències
Octet

Octet (informàtica)
 Octet (forma musical)
 Regla de l'octet (química)
 Estat octet (física)
Origen dels noms dels planetes

El nom dels planetes del nostre sistema solar prové de la mitologia grega i romana. Així,
 Mercuri: Hermes, déu dels missatgers, dels comerciants, dels lladres i dels viatgers
 Venus: Afrodita, deessa de l'amor i de la bellesa
 La Terra: Hera, mare de tots els déus, deessa del matrimoni
 Mart: Ares, déu de la guerra
 Jupiter: Zeus, déu del cel
 Saturn: Kronos, controlador del temps
 Urà: déu del cel, fill de l'aire i de la terra
 Neptú: Posidó, déu del mar
 Plutó: Hades, déu dels inferns

Referències 

Ciència planetària
Os

Los és un teixit conjuntiu, de notable elasticitat, lleuger i de gran duresa. Compost per cèl·lules especialitzades i fibres que formen una matriu. En els vertebrats efectua una triple funció: la de sosteniment del cos, la de protecció d'alguns òrgans (cervell, cor, pulmons) i la de possibilitar el moviment (a tall de palanques mogudes pels músculs).

Estructura i composició 
Les prominències arrodonides que als extrems d'un os encaixen dins la conca d'un altre són anomenades còndils (o caps, si són grosses i esfèriques) i, les seves eminències, apòfisis.

La membrana de teixit conjuntiu que embolcalla l'os rep el nom de periosti i és fonamental per a la formació del teixit ossi. Aquest consta de tres tipus de cèl·lules (els osteoblasts, els osteòcits i els osteoclasts) i de la substància fonamental, integrada per la fracció col·làgena i la fracció no col·làgena (constituïda principalment per mucopolisacàrids), i que, pel fet d'estar calcificada, confereix la duresa característica al teixit ossi.

El teixit ossi pot ser esponjós o compacte. L'esponjós, localitzat principalment a les epífisis, és constituït per una xarxa tridimensional de trabècules òssies, que delimiten uns espais intercomunicats, ocupats per medul·la òssia. El compacte, propi de les diàfisis, és integrat per un sistema de lamel·les (làmines) òssies disposades concèntricament al voltant dels canals d'Havers, que es comuniquen entre si en sentit transversal mitjançant els canals de Volkmann, per on passen els capil·lars que aporten les substàncies nutritives a les cèl·lules òssies.

Composició 
Està format per:
 Matèria orgànica (osteïna)
 Matèria inorgànica (sals de calci) - CaCO³

Tipus d'ossos 

Segons la seva funció, els ossos presenten formes diverses:
 Os llarg. Hi ha una diàfisi en el centre més allargada i en els extrems, les epífisis. En la diàfisi, l'os té dintre una cavitat interior ocupada per la medul·la o moll, de color groc, i al voltant hi ha os compacte. En les epífisis hi ha una poca quantitat de teixit ossi compacte, però està farcit de teixit ossi esponjós. Com els del fèmur
 Os curt. Envoltat de teixit ossi compacte i en el centre és esponjós. Com els del puny
 Os pla. Com els del crani.

Ossos de l'ésser humà i d'altres organismes 
 Carpià
 Clavícula
 Costella
 Crani
 Cúbit
 Estèrnum
 Estrep
 Fèmur
 Húmer
 Mandíbula
 Metacarpià
 Omòplat
 Peroné
 Radi
 Ròtula o patel·la
 Sacre
 Tíbia
 Vèrtebra

Vegeu també 

 Termes anatòmics dels ossos
 Homeòstasi del calci
 Teixit ossi
 Ossos de la cara

 
Teixit connectiu
Ossos de la cara

Els ossos de la cara són a excepció del vòmer i el maxil·lar inferior o mandíbula, situats en la línia mitjana, parells i simètrics: el nasal o propi del nas, el maxil·lar superior, l'unguis o lacrimal, el zigomàtic o malar o jugal, el palatí i el cornet inferior.

Els ossos de la regió superior de la cara són solidaris del crani:
 Els maxil·lars superiors formen la mandíbula superior i constitueixen la major part de la zona inferior de les òrbites, les parets laterals i la zona inferior de les fosses nasals, i la part anterior del sostre de la cavitat bucal.
 Els palatins formen la part posterior del paladar ossi.
 El vòmer es desvia fàcilment cap a un costat o altre, essent la causa que els forats del nas siguin de diferent mida.
 Els ossos zigomàtics formen a cada costat de sota les òrbites unes prominències, els pòmuls.
 Els ossos lacrimals estan situats en l'angle intern de les òrbites, darrere de les apòfisis frontals del maxil·lar superior. Formen els ossos petits de la cara. Tenen una ranura per on passa el conducte lacrimal que desemboca a la cavitat nasal.
 Els ossos nasals són petits, allargats i formen la part superior del pont del nas.
 Els cornets inferiors són prims i laminars i avancen a cada costat de la cavitat nasal.

La regió inferior és constituïda per un sol os: el maxil·lar inferior, mòbil, que s'uneix amb el crani mitjançant l'articulació temporomandibular. El maxil·lar inferior constitueix la mandíbula. Té forma de v horitzontal amb dues branques verticals. Les dents estan situades en els alvèols dentaris. Les dues meitats dreta i esquerra de la mandíbula es troben unides per teixit fibrós. La unió es completa durant el segon any de naixement.

Els ossos de la cara formen, amb els de la base del crani, les cavitats orbitàries, les nasals i la bucal, on s'allotgen, respectivament, el globus ocular, la mucosa pituïtària i la llengua amb les terminacions gustatives.
Olm

Un olm o proteu (Proteus anguinus) és un amfibi de l'ordre dels urodels.

Particularitats 
Pot arribar als 30 cm, és cilíndric de color blanc o rosat, amb extremitats escarransides i brànquies vermelles. Els seus ulls, coberts per la seva pell, no són funcionals i només perceben la llum. Part de la seva morfologia s'atribueix a un procés de neotènia. Les seves potes són desproporcionades a la mida del seu cos. Té 2 dits a les potes del darrere i 3 a les potes del davant.

La seva dieta es basa principalment en puces d'aigua i altres crustacis aquàtics.

La seva maduresa sexual arriba als 12 anys.

Distribució i hàbitat 
És un amfibi en perill d'extinció que viu en aigües molt pures dins de les coves.
Només es troba a la regió del karst dinàric: a Eslovènia, al nord d'Itàlia, a Croàcia i a Bòsnia i Hercegovina. Animal tímid, no va ser fins al  que va ser descobert pel baró Johann Weichard. L'aigua subterrània en què viu sol estar entre els 5 °C i els 15 °C.

Reproducció 
La femella sol pondre fins a 70 ous, d'uns 4-5 mm de diàmetre, sota les roques. Tot i això, les femelles poden retenir els ous dins del cos i comportar-se com a vivípara fins a la seva eclosió; donen a llum 2 cries plenament formades.

Amenaces 
La principal amenaça per l'espècie és la contaminació de les aigües i la captura furtiva com animal de companyia.

Referències

Enllaços externs 

 AmphibiaWeb page for the olm.
 Flora and Fauna of Caves: Proteus anguinus.
  Proteus magazine.
 Slovenian practice example: Human Fish (Proteus anguinus) .
  The olm - Slovenian Natural history museum .
 The Global Amphibian Assessment - Proteus anguinus .
 Istria on the Internet, Fauna - Proteus anguinus.

Salamandroïdeus
Oriol de Bolòs i Capdevila

Oriol de Bolòs i Capdevila (Olot, 1924 - Barcelona, 22 de març de 2007) fou un botànic català, especialista en florística i geobotànica dels Països Catalans i també de la regions mediterrània i macaronèsica.

Fill d'Antoni de Bolòs i Vayreda. Va ser professor de la Facultat de Biologia de la Universitat de Barcelona i va escriure cap a dues-centes publicacions, entre aquestes, com a coautor, la Flora Manual dels Països Catalans i la Flora dels Països Catalans (amb Josep Vigo). Fou responsable de l'àrea de botànica de la Gran Enciclopèdia Catalana. Va dirigir l'Institut Botànic de Barcelona entre 1967 i 1984 i va ser president de la Secció de Ciències Biològiques de l'Institut d'Estudis Catalans entre 1989 i 1992. Ha rebut la Medalla Narcís Monturiol (1982), la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya (1993) i el Premi de la Fundació Catalana per a la Recerca (1994).

Referències

Bibliografia 
 Bolòs, Oriol de; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino.

Enllaços externs 

 Joan Vallès Xirau Oriol de Bolós i Capdevila, article a Anales del Jardín Botánico de Madrid 64(1) 109-111 Gener-Juny 2007 Biografia 
 Oriol de Bolòs i Capdevila  a la pàgina web de l'Institut d'Estudis Catalans

Creus de Sant Jordi 1993
Membres de la Secció de Ciències Biològiques de l'IEC
Científics olotins
Professors de la Universitat de Barcelona
Premis Narcís Monturiol
Membres de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona
Pteridòlegs
Alumnes de la Universitat de Madrid
Morts a Barcelona
Biòlegs garrotxins
Botànics catalans del sud contemporanis
Enterrats al Cementiri de Montjuïc
Naixements del 1924
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Ona electromagnètica

Una ona electromagnètica és la forma que l'energia de la radiació electromagnètica adopta segons la teoria ondulatòria. Es tracta d'ones transversals que es desplacen a la velocitat de la llum. Una ona lluminosa és una ona electromagnètica de la qual la longitud d'ona correspon a l'espai visible, que és entre les longituds d'ona de 400 i 750 nm i que correspon a les energies de fotó d'1,5 a 3 eV, tot i que a vegades es troba en límits més amples, de 380 a 800 nm.

Història 
La teoria ondulatòria de la llum ha estat principalment desenvolupada per Christiaan Huygens a la dècada del 1670, i continuat per Augustin Jean Fresnel. S'oposava a l'època a la teoria corpuscular de la llum, defensada principalment per Isaac Newton. Huygens treballava principalment sobre les lleis de reflexió i de Refracció, i Fresnel va desenvolupar sobretot la longitud d'ona. La concepció de la llum com ondulació va incitar els físics a imaginar l'èter (element). El pas decisiu fou la síntesi de les lleis electromagnètiques que va fer James Clerk Maxwell, ja que les seves equacions de Maxwell van predir l'existència d'ones electromagnètiques, i la seva velocitat, permetent la hipòtesi que la llum és una ona electromagnètica.

Les ones de ràdio, de baixa freqüència i gran longitud d'ona, es van descobrir a final  amb els treballs sobretot d'Alexandre Popov, Heinrich Rudolf Hertz, Édouard Branly i Nikola Tesla. Els rajos X, de freqüència elevada i longitud d'ona curta, els va descobrir Wilhelm Röntgen en 1895. Max Planck va introduir el 1901 la constant de Planck, Albert Einstein va explicar les discontinuïtats el 1905 en els seus treballs sobre l'efecte fotoelèctric, en els quals proposava l'existència d'unitats discretes d'energia en la llum. Aquesta és la premissa del model del fotó, sintesi dels enfocaments ondulatoris o corpusculars de la llum, donant la idea d'una generalització a tota la matèria: la mecànica quàntica.

Descripció 
Com totes les ones, una ona electromagnètica es pot analitzar utilitzant l'anàlisi espectral; es pot descompondre amb ones monocromàtiques. Una ona electromagnètica monocromàtica es pot modelar amb un moment dipolar elèctric vibrant, que modela el reflex convenientment. Les variacions dels camps elèctrics i magnètics s'han relacionat amb les equacions de Maxwell, permetent representar l'ona per un sol d'aquests camps, en general el camp elèctric.

Referències 

Radiació electromagnètica
O

La O és la quinzena lletra de l'alfabet català i quarta de les vocals. El seu nom és o.

Prové de la lletra grega Òmicron (Ο, ο) que passa primer a l'alfabet etrusc i després al Llatí com a O entesa com la vocal /o/. Sembla que la grafia ve d'un símbol que representava un ull.

És una conjunció, que constitueix la proposició connectiva de disjunció. Sovint seguida de l'adverbi bé, expressa una alternativa. Sovint reforçada amb sia denota equivalència. En l'escriptura antiga equivalia el pronom feble ho.

Fonètica 
En català pot representar dos sons: la o oberta o la o tancada de l'alfabet fonètic internacional segons la paraula. Quan les normes d'accentuació ho marquin se'ls ha de posar accents que seran tancats Ó ó o oberts Ò ò depenent de quina en sigui la pronúncia. En català oriental -menys en el mallorquí (excepte a Sóller) - es pronuncia /u/ quan es troba en posició àtona. En Rossellonès la o tancada fins quan és tònica sona com una u (Canigú).

Significats de la lletra O 
 Astronomia: Classe espectral de determinats estels massius.
 Cronologia: Designa el mes d'octubre
 Economia: Designa l'oferta
 Lingüística: És l'abreviatura d'oració
 Química: O és el símbol de l'element químic oxigen. Designa també un grup sanguini
 Símbols'': Designa l'oest

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
Odontoestomatologia

Lodontoestomatologia és l'estudi de la boca i de les dents. Del grec odonto (dent), stoma (boca) i logos (estudi). Els professionals que tracten les dents, els dentistes, poden ser "odontòlegs" o "odontoestomatòlegs". La diferència entre ells és que mentre els "odontòlegs" han fet una carrera de 5 anys en una Facultat d'Odontologia, els "odontoestomatòlegs" han fet la carrera de medicina (6 anys en la Facultat de Medicina) i s'han especialitzat en "odontoestomatologia" (2 anys en l'Escola d'Odontoloestomatologia). A Espanya només resta una Escola d'Odontoestomatologia a la Universitat d'Oviedo, la resta s'han transformat en Facultats d'Odontologia, segons el currículum de la resta d'Europa.
Au (desambiguació)

Hidrografia: En molts topònims i hidrònims neerlandesos, alemanys i danesos significa aigua, riu o prat humid.
 Internet: domini d'Austràlia. Vegeu .au.
 Química: símbol químic de l'or.
 Zoologia: sinònim d'ocell.
Oleo-Ceratonion

Oleo-Ceratonion és la vegetació zonal de la subzona xerotèrmica de la Mediterrània, a les elevacions més baixes (regions costaneres). Segons la jerarquia fitosociològica, és una aliança que pertany a la classe Quercetea ilicis. Són boscos baixos, màquies i garrigues que fan la funció de clímax a les contrades mediterrànies calentes i poc plujoses. Els elements florístics que caracteritzen aquestes formacions són l'olivera i el garrofer.

Referències 

Fitosociologia
Ou

ou (biologia), embolcall que protegeix i permet el desenvolupament d'un zigot
 ou (aliment), normalment de gallina, àmpliament usats en gastronomia
 ou o fresa de peix, amb usos gastronòmics i també anomenat caviar
 ou (bivalve), marisc
 ou (ocell), ocell

, una tècnica de pintura
Omega

L'omegao l'òmega és la vint-i-quatrena i darrera lletra de l'alfabet grec. S'escriu Ω en majúscula, i ω en minúscula. Fonèticament es pronunciava com una O llarga d'obertura mitjana. El seu nom –o gran, o omega– es contraposa al de la lletra òmicron (ὂμικρόν, o petita), que en grec antic es pronunciava com una o breu tancada. En grec modern, les dues lletres es pronuncien com a o oberta. Aquesta denominació és d'origen medieval: a la Grècia antiga, s'anomenava ō (ὦ) l'omega i ou (οὖ), l'ómicron.

En el sistema de numeració grec té un valor numèric de 800.

Com que és l'última lletra de l'alfabet, pot ser usada per denotar la fi d'alguna cosa, com a antònim d'alfa, que simbolitza el començament. Per exemple, «Jo sóc l'alfa i l'omega, el primer i l'últim, el principi i la fi» (Apocalipsi 22.13).

 Cosmologia: símbol de la proporció entre la densitat mitjana de l'Univers i la densitat crítica. Ω = ρ/ρc
 Cristianisme: símbol de la fi. S'utilitza per dir que Déu no en té i per això es presenta el ciri pasqual només amb l'alfa.
 Electrònica: en majúscula, símbol de l'ohm.
 Física: en minúscula és el símbol de la velocitat angular.

Notes

Referències

Vegeu també 

 Alfa i omega

Lletres gregues
Óblast

Una óblast (en rus: о́бласть, plural: о́бласти; ucraïnès: о́бласть, plural: о́бласті; en búlgar о́бласт, plural: о́бласти) és el nom que es dona a algunes entitats subestatals de Bulgària, la Federació Russa, Ucraïna i la desapareguda Unió Soviètica. La paraula és femenina, coincidint amb la paraula catalana «província». El predecessor històric de l'óblast o vóblasts és la gubèrnia de l'Imperi Rus.

A Ucraïna, les óblasti (singular: о́бласть, transcrit: óblast, plural: о́бласті, transcrit: óblasti) són la divisió immediatament inferior a l'estat, i són posteriorment dividits en districtes anomenats raiony (ucraïnès, singular: райо́н, plural: райо́ни; transcrits: raion, raiony). El terme és sovint traduït com a «província» o «regió». A Ucraïna hi ha 24 óblasts, una «república autònoma» (Crimea) i dues ciutats amb estatus especial: Kíiv i Sebastòpol.

A Bielorússia les províncies es designen amb un terme similar, vóblasts (singular: во́бласьць, vóblasts; plural: во́бласьці, vóblastsi) i també són la divisió immediatament inferior a l'estat, seguits igualment del raion. Bielorússia té 6 vóblastsi més Minsk, la ciutat capital, amb estatus especial.

A Rússia, hi ha sis diferents tipus de divisions administratius immediatament inferior a l'estat, totes anomenades amb el terme genèric de «subjectes federals» (Субъекты, subiekty). A la Rússia europea, abans dels Urals, funcionen principalment les óblasti, que són posteriorment dividits, o en districtes anomenats raiony (rus: Районы), o en ókrugs municipals (Городские округа). També, però, hi ha els krai, a la Rússia europea propera als Caucas, la mar d'Azov i la mar Negra, com ara el Krasnodar Krai. A Rússia en general, hi ha un total de 46 óblasti, repartides entre Àsia i Europa, una óblast autònoma, 21 «repúbliques federals», 9 «krais», 4 «ókrugs» autònoms i 3 ciutats federals.

A Bulgària, les óblasti (Области) també són la divisió immediatament inferior a l'estat. Ara (des del 1999) hi ha 28 províncies o óblasti, que corresponen si fa no fa a les ókrugs (Окръзи) d'abans del 1987. Entre el 1987 i el 1999, hi havia 9 grans óblasts.

Vegeu també 
 Óblasts de Rússia
 :Categoria:Províncies d'Ucraïna
 :Categoria:Províncies de Bielorússia
 :Categoria:Províncies de Bulgària

Administració territorial
Paraules en rus
Octàedre

Un octàedre o octaedre (ambdues variants són acceptades); del llatí octaedros, i del grec oktáedros) és un poliedre compost de vuit cares, sis vèrtexs i dotze arestes. Un octàedre regular és un sòlid platònic compost de vuit cares, cada una de les quals és un triangle equilàter quatre de les quals es troben en cada vèrtex. L'octàedre regular és una classe especial d'antiprisma triangular i de bipiràmide quadrada.

Octàedre regular 
Fórmules de l'àrea () i volum () de l'octàedre regular amb arestes de longitud :

L'altura (longitud de la major diagonal del políedre) és

Referències 

Sòlids platònics
Ókrug

Ókrug (окръг en búlgar; о́круг en rus i serbi; округа en ucraïnès; okręg en polonès; оқрҿс en abkhaz) és un terme que indica una subdivisió administrativa en alguns estats eslaus, habitualment anomenada en català «districte». És un mot similar al Bezirk alemany i a larrondissement francès, en el sentit de territori «encerclat» o «envoltat».

 Els ókrugs autònoms de Rússia 

Actualment a la Federació Russa hi ha quatre ókrugs autònoms o districtes autònoms que tenen la categoria de subjectes federals i, per tant, dos representants al Consell Federal de Rússia. Malgrat això, a alguns efectes administratius els districtes autònoms es consideren part d'un altre subjecte federal. En general, els districtes autònoms tenen més autonomia que les províncies (óblast) i els territoris (krai) però menys que les repúbliques. Normalment també tenen amb una substancial minoria ètnica dominant.

 Iamàlia o Districte Autònom Iamalo-Nenets
 Khàntia-Mànsia o Districte Autònom dels Khanti-Mansi — Iugrà
 Nenètsia o Districte Autònom dels Nenets
 Txukotka o Districte Autònom dels Txuktxis

Altres antics districtes autònoms han perdut la seva condició de subjectes federals i han estat integrats dins altres subjectes federals:
 Aga Buriàtia
 Evènkia o Evenki
 Permiàkia o Komi-Permiak
 Koriàkia
 Taimíria o Taimir
 Ust-Orda Buriàtia

 Els ókrugs federals de Rússia 
A la Federació Russa també hi ha vuit districtes federals''' (federalni ókrug''), divisió territorial que inclou diversos subjectes federals. Vegeu l'article districtes federals de Rússia.

 
Paraules en rus
Ostiak

El khanti, també conegut amb el nom d'ostiak, llengua uràlica parlada a la Sibèria.
 El quet, antigament conegut amb el nom d'ostiak del Ienissei, llengua ienisseiana parlada a la Sibèria.
P

La P és la setzena lletra de l'alfabet català i tretzena de les consonants. El seu nom és pe.

Fonètica 
En català la lletra P representa el so oclusiu bilabial sord de l'alfabet fonètic internacional. Davant de l i després de síl·laba tònica es dobla a bona part del somini lingüístic (ample). És muda quan va després d'una m que formi part de la mateixa síl·laba (redempció)

Significats de P 
 Bioquímica: en majúscula és el símbol de la prolina.
 Física: Es refereix als protons
 Lingüística: Indica proposició
 Matemàtiques: És l'abreviatura de polinomi
 Química: en majúscula és el símbol de l'element químic fòsfor.
 SI: en majúscula, símbol de peta i en minúscula de pico.
 Símbols: Una P sobre fons blau indica aparcament permès.

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
PowerPC

PowerPC és una família de processadors d'arquitectura RISC, desenvolupada inicialment per Apple, Motorola i IBM.

Pensada com a alternativa a la família i386 d'Intel, ha tingut un cert ressò gràcies al fet de ser els processadors utilitzats pels Apple Macintosh.

També la videoconsola Wii té un processador PowerPC.

Sobre aquesta arquitectura poden ser executats, almenys, els sistemes operatius:

 MacOS
 MacOSX
 GNU/Linux
 FreeBSD
 AmigaOS/MorphOS
 AS/400
 AIX

Processadors PowerPC 
 601: MPC601 50 i 66 MHz
 602: productes per al consumidor
 603: portàtils
 603e
 604
 604e
 620: la primera implementació de 64 bits
 x704: BiCOMOS implementació PowerPC per Exponential Technologies
 750 (G3): 233 MHz i 266 MHz (1997)
 7400 (G4): 350 MHz (1999)
 750FX: anunciat per IBM el 2001 i disponible el 2002 a 1 GHz.
 970 (G5): implementació 64-bit derivada de l'IBM PowerPC G4 amb velocitats d'1,4 GHz, 1,6 GHz, 1,8 GHz, 1,9 GHz, 2,0 GHz, 2,1 GHz, 2,3 GHz, 2,5 GHz, i 2,7 GHz (2003)

Enllaços externs 

  Pàgina web del PowerPC a IBM

Microprocessadors
IBM
Piragüisme

El piragüisme és l'activitat esportiva de navegar amb una piragua, per aigües planes o per aigües braves.

El piragüisme apareix a conseqüència de la necessitat que l'home ha tingut des dels seus orígens de dominar el bell element que és l'aigua i per això, totes les civilitzacions han dissenyat embarcacions senzilles, de característiques molt peculiars, però d'una gran maniobrabilitat, seguretat i eficàcia, per moure's amb desimboltura allí on la naturalesa era hostil.

Existeixen diferents modalitats de piragüisme, depenent del nombre de persones que naveguen sobre l'embarcació o de la superfície aquàtica sobre la qual es desenvolupi (mar, riu, llac, piscina o pista artificial). Les disciplines de piragüisme d'aigües tranquil·les i d'eslàlom són les que actualment es mantenen com a esport olímpic.

Les disciplines que hi ha dins del piragüisme són:
 Aigües tranquil·les
 Eslàlom
 Estil lliure
 Descens d'aigües braves
 Caiac de mar
 Caiac polo

Vegeu també 
 Llista de medallistes olímpics de piragüisme (homes)
 Coracle

Referències
Patinatge sobre gel

El patinatge sobre gel consisteix a desplaçar-se sobre el gel mitjançant la utilització d'un patí sobre gel.

Història 
Un estudi de Federico Formenti de la Universitat d'Oxford suggereix que la forma de patinatge sobre gel més antiga succeí al sud de Finlàndia fa uns 4.000 anys.

Segons sembla, els patins sobre gel foren inventats pels holandesos cal al  o , fabricats amb una fulla de metall molt afilat a la part de sota de la bota per evitar el fregament amb el terra. En línies generals els patins actuals han romàs d'igual forma.

Esports basats en el patinatge sobre gel 
Són diversos els esports que basen una de les seves característiques en el patinatge sobre gel. A saber:
 Hoquei sobre gel: esport d'equip que es juga sobre el gel, amb l'objectiu de marcar gols introduint un puck (una mena de disc o pastilla) dins de la porteria de l'equip rival, xutant-la amb un estic.
 Bandy: esport d'equip que es juga sobre el gel, amb estics, una petita pilota i regles similars a les de l'hoquei sobre herba.
 Patinatge artístic sobre gel: esport que es practica en categoria individual (masculí o femení), sincronitzat, parelles mixtes o grups, que consisteix a realitzar girs, salts i altres moviments sobre el gel de forma artística i rítmica al compàs de la música.
 Ringette: esport d'equip jugat sobre gel, on l'objectiu és marcar gols disparant un disc dins de la porteria contrària utilitzant un estic llarg i sense fulla.
 Patinatge de velocitat sobre gel: competició consistent en curses els participants recorren certes distàncies en el menor temps possible. Algunes variants:
Patinatge de velocitat en pista curta
Patinatge de velocitat sobre gel marató
Short Track
 Patinatge nòrdic o Tour skating: és una activitat recreativa molt estesa als països nòrdics, com Suècia, Noruega o Finlàndia, on els participats recorren llargues distàncies patinant sobre el gel natural.

Referències

Enllaços externs 

 Diccionari de patinatge sobre gel 
 Documents científics 
 NHL

Patinatge sobre gel
Patinatge

El patinatge és un esport que consisteix a lliscar sobre una superfície regular, mitjançant uns patins (amb làmines metàl·liques verticals o quatre rodetes) col·locats als peus.

Classificació 
El patinatge es pot classificar en diverses categories des de diversos punts de vista:
 En funció del tipus de patins i de superfície en què es practica:
 Patinatge sobre gel: El Patinatge sobre gel és un esport olímpic d'hivern que consisteix a lliscar amb patins per una superfície de gel.
 Patinatge sobre rodes: Es desenvolupa en pistes que no siguin de gel, generalment d'asfalt, formigó, terrasso o parquet, que a més poden estar recobertes d'una capa de material plàstic (poliuretà, resina sintètica, etc.).

 En funció de l'activitat que s'hi desenvolupa:
 Algunes modalitats d'hoquei: Esport d'equip que consisteix a impulsar una bola amb l'estic cap a la porteria defensada per l'equip contrari amb l'objectiu de marcar gols.
 Patinatge artístic: Especialitat que consisteix a fer acrobàcies rítmiques sobre patins.
 Patinatge de velocitat: Especialitat que consisteix a fer curses sobre patins.

Especialitats esportives del patinatge 
 Patinatge sobre gel
 Hoquei sobre gel
 Patinatge artístic sobre gel
 Patinatge de velocitat sobre gel
 Patinatge de velocitat en pista curta
 Patinatge de velocitat sobre gel marató
 Short Track
 Patinatge sobre rodes
 Hoquei sobre patins
 Hoquei sobre patins en línia
 Patinatge artístic sobre rodes
 Patinatge de velocitat sobre patins en línia
 Patinatge freestyle slalom
 Patinatge agressiu

Vegeu també 
 Patinatge artístic sobre rodes
 Federació Catalana de Patinatge
 Skateboarding

Referències

Enllaços externs 
 Web sobre el freestyle slalom
 Articles sobre patinatge 
 Federació catalana de patinatge
Pike (llenguatge de programació)

Pike és un llenguatge interpretat. Desenvolupat paral·lelament amb el servidor web Roxen, que és implementat del tot amb aquest llenguatge. Això en permet la fàcil integració a l'entorn web.

Referències 

Llenguatges script
PP (desambiguació)

Polipropilè
 Partit Popular de la Comunitat Valenciana 
 Partit Popular de les Illes Balears 
 Partit Popular de Catalunya
 Partit Popular de Menorca 
 Partit Popular (Espanya)
 Partit Popular d'Aragó 
 Partit Popular de Galícia
 PP, abreviatura de pare predicador, emprada per a referir-se als membres de l'Orde dels Predicadors o dominics
Paquiderms

Els paquiderms (Pachydermata, del grec antic παχύς pachys, 'gruixut', i δερμα derma, 'pell') són un ordre obsolet de mamífers descrit per Gottlieb Storr, Georges Cuvier i altres, que antany fou reconegut per molts sistemàtics. Com que és polifilètic, l'ordre ja no s'usa en l'actualitat, però és important en la història de la sistemàtica.

Els Pachydermata de Cuvier incloïen tres famílies de mamífers que anomenava Proboscidiana, Pachydermata Ordinaria i Solipedes, tots ells herbívors. Actualment estan dividits en els proboscidis, representats entre les espècies vivents per tan sols tres espècies d'elefants; els perissodàctils, que inclouen cavalls, tapirs i rinoceronts; els suïns, que inclouen porcs i pècaris; i els damans.

El mateix Cuvier definí els paquiderms com «animals amb peülles no remugants», mentre que Storr els havia descrit com «mamífers amb peülles de més de dos dits». Cuvier afegí els cavalls a l'ordre.

Encara que l'ordre obsolet Pachydermata sovint es descriu com una agrupació artificial de mamífers sense relació entre ells, fou reconegut per notables zoòlegs, com Charles Darwin, com un grau d'animals amb peülles amb l'excepció d'altres ungulats, i els caràcters anatòmics confirmen les afinitats dels mamífers paquiderms entre ells i també amb altres ungulats.

Fora de la classificació biològica estricta, el terme paquiderm se sol fer servir per descriure els elefants, els rinoceronts i els hipopòtams.

Referències 

Euteris
Antics tàxons parafilètics
Pomera

La pomera o amb el seu nom científic Malus és un gènere d'arbres i arbusts que floreixen de la família de les rosàcies que conté entre 42 i 55 espècies a més de tota una sèrie d'híbrids de vegades difícils de distingir.

L'espècie més coneguda és la pomera comuna (malus domesticus) amb un gran nombre de varietats, un dels arbres fruiters més cultivat arreu per les pomes. Altres espècies, d'origen d'Àsia oriental amb fruites molt petites però decoratives són cultivades com a plantes ornamentals com la pomera japònica (Malus floribunda) o la pomera cirerera (Malus baccata) entre d'altres.

Etimologia 
El nom científic prové del llatí mālus que significa arbre fruiter en general i pomera en particular. Com que el llatí no té diacrítics, la paraula és homògraf amb l'adjectiu mǎlus que significa «dolent» el que va conduir a tota una sèrie de malentesos. La paraula és parent amb el grec μηλεα (melea). «Poma», i els seus derivats «pomera» provenen del plural del llatí pomum que significava a l'origen fruita però la significació ja al l'era clàssica va restringir-se a la sola poma. En la iconografia tradicional, «l'arbre del coneixement» del qual es parla en el llibre Gènesi de la Bíblia sempre s'ha pintat com una pomera, de la qual Eva hauria collit la poma fatídica, tot i que al text original només es parla del «del fruit de l'arbre que hi ha al mig del jardí» sense precisar l'espècie.

Biologia 

Són arbres i arbusts caducifolis originaris de l'Àsia central i del Caucas. No floreixen en les zones tropicals, car requereixen acumular major quantitat d'hores de fred (temperatures inferiors a 7 °C.) durant el repòs hivernal. Els conreus de pomeres amb fruites comestibles foren introduïts a la península Ibèrica pels romans.

Òrgans vegetatius 
 Arrel axonomorfa.
 Tija llenyosa (arbre) de ramificació simpòdica 
 Fulles en forma ovada amb àpex acuminat, peciolades, divisió del marge serrat, disposició alterna. Amb pilositat (pubescent) a l'envers.

Òrgans reproductors 
Flors hermafrodites en inflorescència racemosa, agrupades en corimbes o raïms simples.
Corol·la dialipètala amb cinc pètals blancs/rosats, calze amb 5 sèpals. Androceu format per dos verticils amb estams centrípets (múltiples) i gineceu d'ovari ínfer en flor epígina.
El fruit és un pom.

Plagues 

Les plagues més temudes són dos corcs:
 Corc de les flors de la pomera, que ataca les flors i redueix la collita
 Corc de les pomes o carpocapsa, que rosega les pomes des de l'interior i que les fa difícils per vendre

Espècies principals 
La cinquantena d'espècies s'ha subdividit en huit seccions:

Referències 

Plantes medicinals rosàcies
 
Arbres fruiters