alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Antiquark

Els antiquarks són les antipartícules dels quarks; tenen les mateixes característiques i varietats dels quarks a excepció del signe de la seva càrrega de color, que és del color complementari (anomenat anticolor), i subsegüentment el signe de la seva càrrega elèctrica. Es designen amb la mateixa lletra que els quarks associats, però amb una barra horitzontal a sobre d'aquesta. Els quarks i els antiquarks es comporten segons la teoria de la cromodinàmica quàntica.

Altres propietats poden canviar entre quarks i els seus antiquarks associats: la bellesa és un nombre quàntic nul per a tots els quarks excepte per al quark b o quark fons, al qual val -1, i al seu antiquark, al qual val +1; mentre que l'estranyesa val -1 per al quark s, +1 per a l'antiquark s i zero per a la resta de quarks i antiquarks; l'encant val +1 pel quark c i -1 pel seu antiquark; i la veritat té el valor +1 per al quark c o cim, -1 pel seu antiquark i no és present en cap dels altres.

No han pogut ser observats aïlladament, només formant parells amb quarks. Els mesons, o hadrons de tipus bosònic, són les partícules elementals de la matèria formades per parelles d'un quark amb el seu antiquark complementari, aquestes tenen espín enter i són sensibles a les quatre forces fonamentals: gravetat, electromagnetisme, força nuclear forta i força nuclear feble.

Característiques dels antiquarks 
Els quarks es diferencien dels leptons, l'altra família de partícules elementals, per la càrrega elèctrica. Els leptons (com l'electró, el muó, el tau o els neutrins) tenen una càrrega completa (+1 ó -1), mentre que els quarks i antiquarks tenen una càrrega de -2/3 ó 1/3. També pel nombre leptònic, que és nul a tots els quarks i antiquarks.

Els antiquarks tenen les mateixes similituds i diferències generals amb els quarks que genèricament les antipartícules amb les seves partícules associades: tenen la mateixa massa (en sumar-se la d'un antiquark amb la del seu quark associat es duplica), el mateix espín o operador de moment angular intrínsec (en mòdul i en signe, en sumar-se la d'un antiquark amb la del seu quark associat, aquest val la unitat) i el mateix isoespín (en mòdul i amb el mateix signe a les components x i y); però, en canvi, tenen oposada (del mateix mòdul i signe contrari) la càrrega elèctrica (en sumar-se la d'un antiquark amb la del seu quark associat, s'anul·len), la càrrega de color (en sumar-se la d'un antiquark amb la del seu quark associat, s'anul·len), el nombre bariònic (que és -1/3 a tots els antiquarks, i +1/3 als quarks) i la component z de l'isoespín.

Tots els antiquarks, com els quarks, tenen un espín de 1/2 ħ, per això els mesons, formats per dues partícules d'espín una meitat, el tenen enter. Els antiquarks, com les altres partícules amb espín semienter, són fermions, i com a tals compleixen l'estadística de Fermi i Dirac i el principi d'exclusió de Pauli.

Nota: les masses són estimades i en repòs. L'estimació de la massa de  i  és controvertida i encara és en fase d'investigació; fins i tot, hi ha propostes en la literatura científica que suggereixen que l'antiquark  podria no tenir massa.

Referències 

Antipartícules
Quarks
Launaeenion cervicornis

Launaeenion cervicornis, en fitosociologia, és subaliança descrita per Oriol de Bolòs i Jordi Vigo l'any 1984 pertanyent a l'aliança Crithmo-Limonion (abans Crithmo-Staticion). Té com a associació tipus la comunitat de Launaeetum cervicornis.

És una subaliança endèmica de les Illes Balears, rica especialment a les Gimnèsies, i molt en particular, a Menorca. Conté dues associacions:
 Limonietum caprariensis
 Launaeetum cervicornis

Fitosociologia
Con

En geometria, un con recte és un sòlid de revolució generat pel gir d'un triangle rectangle al voltant d'un dels catets. El cercle generat per l'altre catet se denomina base i el punt on conflueixen les generatrius s'anomena vèrtex.
 També, es pot descriure com el sòlid limitat per una superfície cònica que té per directriu una circumferència i per un pla que talla la superfície cònica en totes les seves generatrius. La figura delimitada en aquest pla és una circumferència o una el·lipse (segons si el pla és perpendicular o oblic a l'eix), té el centre sobre l'eix i s'anomena base.

Es representa en coordenades cartesianes per l'equació:

Elements 
 Directriu: és el perímetre de la base del con. Es tracta d'una corba plana: una circumferència si és un con circular i una el·lipse si és un con el·líptic.
 Vèrtex: és el punt exterior al pla de la directriu, con conflueixen les generatrius.
 Generatriu: cada una de les semirectes que parteixen de la directriu i passen pel vèrtex.
 Base: és la superfície generada per un dels catets del triangle generatriu. Si la directriu és una circumferència, el con es diu circular.
 Altura: és la distancia entre el vèrtex i la base.
 Obertura: és l'angle màxim entre dues rectes generatrius de la superfície lateral del con.

Àrea 
L'àrea de la superfície lateral del con recte de base circular amb radi r i altura h és (l és la longitud de la generatriu):

Com que la base és un cercle, la seva àrea és

Per tant, l'àrea total del con és

Volum 
El volum del con recte de base circular amb radi r i altura h és

La intersecció d'una superfície cònica amb un pla genera una corba cònica de diferent tipus segons la inclinació del pla respecte a l'eix o la generatriu.
Té 1 cara de circumferència, 1 vèrtex i 0 arestes.

Vegeu també 
 Tronc
 Tronc de con
 Secció cònica

Referències 

Superfícies
Matriu hermítica

Una matriu hermítica és una matriu complexa que és igual a la seva conjugada-transposada. S'anomena així en honor de Charles Hermite.

Així, una matriu (quadrada) d'elements complexos és hermítica si i només si un element a la filera i i columna j és igual al conjugat complex de l'element de la filera j i columna i, és a dir : per tots els índexs i, j:

(cal recordar que el conjugat complex  d'un nombre complex  és aquell nombre amb la mateixa part real i la part imaginària oposada).

Un exemple de matriu hermítica és el següent:

En particular, una matriu real és hermitíca si i només si és simètrica.

Qualsevol matriu hermítica n x n és normal, i per consegüent és diagonalitzable. La matriu diagonal obtinguda només té elements reals: en altres paraules, els valors propis d'una matriu hermítica sempre són reals. A més, els subespais propis de la matriu són ortogonals de dos en dos: existeix una base ortonormal de  constituïda amb vectors propis de la matriu.

Hermítica
Planta carnívora

Les plantes carnívores, també anomenades plantes insectívores, són plantes que obtenen part dels seus nutrients a partir d'insectes i d'altres petits invertebrats que capturen a través de les seves trampes.

Particularitats 
Les plantes carnívores es poden trobar gairebé en tots els continents, ja que poden viure en climes molt variats, des de zones amb clima tropical fins a zones fredes.

Normalment viuen en torberes, aigües estancades o pantanoses poc profundes, que són ambients amb manca de nutrients (sobretot de nitrogen), pel que suposa un avantatge el poder obtenir-ne de les seves preses. Aquestes plantes s'alimenten de formigues, mosques i mosquits, entre altres insectes.

Com totes les plantes, les plantes carnívores necessiten llum i aigua per poder viure. Dels animals capturats extreuen nutrients però no energia.

Les plantes carnívores són plantes amb flors, per tant la reproducció la fan mitjançant el fruit.

A la península Ibèrica es troben algunes plantes carnívores com la Drosera rotundifolia o la Pinguicula nevadensis.

Tipus de trampes 
 Trampes de gerro: són trampes passives dissenyades perquè la víctima rellisqui i caigui al fons d'una fulla amb forma de gerro on hi ha els enzims que la digeriran. Estan presents en el gènere Nepenthes, Cephalotus, Darlingtonia, Heliamphora i Sarracenia.
 Trampes enganxoses: poden ser actives o passives. La fulla disposa de pèls amb mucílag que atrauen els insectes i els atrapen en quedar-s'hi enganxats. En alguns casos, a més, la fulla s'enrotlla al voltant de l'insecte. Es troben en els gèneres Drosera, Drosophyllum, Triphyophyllum, Byblis i Pinguicula.
 Trampes maxil·lars: les fulles tenen forma de boca. En quant detecten una presa a dins gràcies a uns pèls sensibles, es tanca i allibera els enzims necessaris per digerir-la. Per tant, són trampes actives. Són presents en el gènere Dionaea i Aldrovanda.
 Trampes de nansa: semblants a les trampes de gerro, són trampes passives que permeten l'entrada de l'insecte però n'impossibiliten la sortida gràcies a uns pèls que dirigeixen les preses cap a la zona on serà digerida. El nom ve de la tècnica de pesca amb nansa. Aquest tipus de trampa és present en el gènere Genlisea.

Gèneres 
La majoria de les plantes carnívores no estan relacionades taxonòmicament entre elles. S'agrupen en sis famílies botàniques que comprenen fins a 14 gèneres diferents i unes 600 espècies en total.
 Aldrovanda
 Brocchinia
 Byblis
 Catopsis, només una espècie, la Catopsis berteroniana
 Cephalotus
 Darlingtonia (Darlingtonia californica)
 Dionaea
 Drosera
 Drosophyllum
 Genlisea
 Heliamphora
 Nepenthes
 Pinguicula
 Roridula
 Sarracenia
 Triphyophyllum
 Utricularia

Plantes carnívores extintes: 
 Archaeamphora
 Droserapollis
 Droserapites
 Droseridites
 Fischeripollis
 Palaeoaldrovanda
 Saxonipollis

Vegeu també 
 Planta protocarnívora
 Mucílag

Enllaços externs 

 International Carnivorous Plant Society
Corona d'Advent

Una corona d'advent és un ornament en forma de corona feta amb branques d'avet i quatre espelmes que en algunes cultures és tradicionalment penjada o bé col·locada damunt una taula durant l'advent. És un costum popularitzat a Alemanya després de la Primera Guerra Mundial, el qual s'ha estès posteriorment a alguns països de l'Europa occidental. Els diumenges d'advent la família o la comunitat es reuneix entorn de la corona d'advent. Després es llegeix la Bíblia i alguna meditació. La corona es pot dur al temple a beneir pel sacerdot.

Origen 
La corona d'advent té el seu origen en una tradició pagana europea que consistia a encendre espelmes a l'hivern amb el foc del déu Sol, perquè tornés amb la seva llum i la seva calor durant l'hivern. Els primers missioners van aprofitar aquesta tradició per evangelitzar les persones. Partien dels seus costums per ensenyar-los la fe catòlica.

Símbols 
La corona està formada per una gran varietat de símbols: 
 La forma circular: El cercle no té ni principi ni final. És el senyal d'amor de Déu, que és etern, sense principi ni final; i també de l'amor a Déu i el proïsme, perquè no s'acabi mai.
 Les branques verdes: El verd és el color de l'esperança i de la vida. Déu vol que s'esperi el seu benefici, el perdó dels pecats i la glòria eterna al final de la vida. L'anhel més important de la vida dels creients ha de ser arribar a una unió més estreta amb Déu.
 Les quatre espelmes: Són quatre espelmes que es posen en la corona i que s'encenen d'una en una, durant els quatre diumenges d'advent en fer l'oració en família. Així com les tenebres es dissipen amb cada espelma que s'encén, els segles es van il·luminant amb la cada vegada més propera arribada de Crist al món.
 Les pomes vermelles: Són pomes de color vermell que adornen la corona i representen els fruits del jardí de l'Edèn, amb Adam i Eva que van portar el pecat al món, però van rebre també la promesa del Salvador Universal. Ens fan pensar en la foscor provocada pel pecat que cega l'home i l'allunya de Déu. Després de la primera caiguda de l'home, Déu va anar donant a poc a poc una esperança de salvació que va il·luminar tot l'univers com les espelmes, la corona.
 El llistó vermell: Representa l'amor a Déu i l'amor de Déu que embolcalla el creient.

Vegeu també 
 Calendari d'advent

Ritus cristians
Nadal
Vilafranca de Bonany

Vilafranca de Bonany és una vila i municipi del Pla de Mallorca que limita amb Felanitx, Porreres, Sant Joan, Petra i Manacor.

Geografia 
Té una extensió de 23,94 km² i una població de 3.047 habitants, gairebé la totalitat concentrats a l'únic nucli de població homònim. Limita amb els termes de Manacor, Petra, Sant Joan, Porreres i Felanitx. El terme és d'escassa diversitat paisatgística, caracteritzat per la planor. El sòl, de bona fertilitat, es destina, majoritàriament, a usos agrícoles, en què el conreu de secà -amb especial menció pels prestigiosos melons- n'és totalment predominant. El sector ramader té, per altra banda, relativa importància, amb una forta presència del ramat oví. La superfície forestal -pinars i garrigues- és mínima.

Hi destaquen, entre altres, les indústries de caràcter familiar, dedicades, majoritàriament, a la fabricació de material de construcció, i tot un sector dedicat a activitats molt diverses, entre les que hi figuren els comerços de venda de productes agrícoles, declarats d'interès turístic.

Història 
En el moment de la conquesta cristiana les terres de Vilafranca es trobaven al districte musulmà de Yiynau-Bitra.

La vila aparegué el 1620 quan es construí un nucli per establir a un lloc tots els treballadors de la baronia de Sant Martí.

Va segregar-se de Petra el 1813 per constituir-se en municipi després d'alguns estira-i-arronses.

La patrona és santa Bàrbara i és conegut a Mallorca per la seva producció de melons i per ser el poble del conegut cantautor Tomeu Penya.

Referències

Vegeu també 
 Llista de monuments de Vilafranca de Bonany

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut Balear d'Estadística
 Guia de Mallorca: Vilafranca de Boany
Negret (mitologia)

En la mitologia catalana, un negret és un follet de baixa estatura i de pell fosca que si és tocat amb una candela per un mortal es converteix instantàniament en valuoses monedes. A Sóller n'hi ha una rondalla anomenada «Es negret de sa coma».

Referències

Enllaços externs 
 Els negrets en les Rondalles Mallorquines 

Personatges de la mitologia mallorquina
Tal·lus

El tal·lus és un cos vegetatiu no diferenciat en arrel, tija o fulles, i format per teixits poc diferenciats. En llatí i en altres idiomes es diu thallus, plural "thalli", el terme prové de la llatinització del grec θαλλός (thallos), que significava originàriament «brot verd». Tenen tal·lus les algues, els fongs, els líquens i els briòfits, agrupats sota el nom de tal·lòfits. Els talòfits són un grup polifilètic. L'estructura d'un organisme que sembla un tal·lus es diu tal·loide, tal·liforme o tal·losa.

Un tal·lus normalment es refereix al cos sencer d'un organisme pluricel·lular i que no es mou, en el qual no hi ha diferenciació en els teixits biològics en òrgans. Encara que els tal·lus no estiguin organitzats en distintes parts com les fulles arrels i tiges que sí que tenen les plantes vasculars, tenen estructures anàlogues equivalents amb similars funcions i estructura macroscòpica, però diferent estructura microscòpica; per exemple el tal·lus no té teixit vascular.

Malgrat que el tal·lus té una anatomia en gran part indiferenciada, es poden veure diferències. Una alga kelp, per exemple, pot tenir el tal·lus dividit en tres regions. d'ancoratge, d'estípit i unes làmines que fan la fotosíntesi.

El tal·lus dels fongs normalment es diu miceli. En els líquens també el tal·lus es refereix al cos vegetatiu. En les algues marines els tal·lus de vegades s'anomenen fronda.

El gametòfit d'algunes plantes no tal·lòfites com les falgueres i plantes relacionades s'anomena protal·lus ("prothallus").

Referències 

Morfologia vegetal
Elionor de Portugal

Elionor de Portugal (1328 - Xèrica, València 1348), infanta de Portugal i reina consort de la Corona d'Aragó (1347-1348).

Orígens familiars 
Filla petita del rei Alfons IV de Portugal i Beatriu de Castella. Era neta per línia paterna del rei Dionís I de Portugal i la princesa Elisabet d'Aragó, i per línia materna del rei Sanç IV de Castella i Maria de Molina.

Fou germana petita de la infanta Maria de Portugal, casada amb el rei Alfons XI de Castella, i del també rei Pere I de Portugal.

Núpcies i descendents 
Es va casar a Barcelona el 15 de novembre de 1347 amb el comte-rei Pere III el Cerimoniós, de qui en fou la seva segona esposa. La pesta negra, però, li provocà la mort el 30 d'octubre de 1348 sense haver tingut descendents.

És enterrada al Monestir de Poblet.

Referències 

Infants de Portugal
Comtes consorts de Barcelona
Reis consorts d'Aragó
Reis consorts de València
Morts per Pesta Negra
Morts a l'Alt Palància
Polítics portuguesos
Comtes catalans històrics
Sedna

Sedna (mitologia), deessa del mar en la mitologia inuit 
 (90377) Sedna, objecte transneptunià
Nut

Nut és la deessa de la mitologia egípcia relacionada amb el cel, filla de Tefnut i Shu, germana de Geb, de qui és esposa i amb qui va engendrar Seth, Neftis, Isis i Osiris. Ra la recorre cada dia amb Sektet. Surt de la seva vulva a la matinada i entra a la seva boca al vespre.

Els egipcis, al igual que altres moltes cultures de l'Antiguitat, identificaren els elements primordials de la naturalesa amb deus. Així, l'aire era el déu Shu i la humitat, la deessa Tefnut. De la unió d'ambdós va néixer la terra, Geb, Seb o Keb, i el cel, Nut, deessa creadora de tots els astres.

Un dels títols de Nut era la gran que dona el naixement als deus. D'acord amb un mite d'Heliòpolis, el déu Atum havia creat el món a partir dels seus fluids interns. D'aquesta forma sorgiren els primers deus: Shu i Tefnut. Segons un mite posterior, el déu Ra tingué enveja d'ells i els manà separar per mitjà de Shu, que s'interposà entre els seus fills i els prohibí procrear en qualsevol dia de l'any. Mercès a un estratagema del déu Thoth, que creà un mes de cinc nous dies, Nut va poder donar a llum els deus més importants: Osiris, Isis, Seth, Neftis i Horus. A més, Nut també apareix en el panteó egipci com la deessa creadora de l'univers físic i com la reguladora dels moviments dels astres.

Nut, recolzada en les seves quatre extremitats, forma la volta celeste, en la qual s'hi veuen les estrelles. Un falcó amb testa humana representa el Ba, ànima del difunt que pot desplaçar-se per la tomba. Entre el cel i la terra s'hi troba Shu, déu de l'aire, que impedeix la unió dels elements. Geb, personificació de la terra, resta ajagut en el sol i sobre la seva esquena i creixen les plantes.

En els papirs, el tema de Nut i la creació del món és molt freqüent sobretot en els papers funeraris, ja que hi havia la creença que en el Més Enllà, els difunts es convertien en estrelles. Sovint, Nut es representa en l'interior dels sarcòfags, però a vegades també apareix en els laterals, d'aquests.
El sarcòfag que mostra la fotografia està concebut com un petit cosmos, on la deessa celeste Nut apareix. Nut fou adorada arreu d'Egipte, malgrat que no s'ha trobat cap temple dedicat a ella. La senyora del cel, tanmateix, pot veure's en ofrenes fetes a la mateixa Nut o a d'altres deus.

La nit s'empassa el Sol 
Segons els mites solars, cada nit Nut s'empassava el Sol i, després del seu recorregut nocturn pel món subterrani, l'expulsava convertit en l'escarabat Khepri, sol del matí. Aquest mite es troba en un dels texts màgics que han arribat fins a nosaltres, el Llibre de les cavernes, i es pot veure's representat en moltes tombes reials, com en aquest fotografia, presa en la tomba de Ramsès VI a Tebes. En el relat, el faraó, assimilat a Ra, es regenera mercès a la força vivificadora de Nut, mare de l'astre rei.

Vegeu també 
 Llista de personatges de la mitologia egípcia

Referències 

Deesses de la mitologia egípcia
Déus del cel
Muspell

Segons la mitologia escandinava Muspell és el regne ardent del sud que va sortir de Ginnungagap i que, en combinar-se la seva escalfor extrema amb el fred extrem de Niflheim va originar Ymir i Audhumla.

Es creu que el Muspelheim era el més elevat de tots els regnes, i es trobava per sobre de Asgard, la llar dels Æsir. Més al nord es trobava Niflheim, el regne del gel. És la llar dels Gegants de Foc, dels quals Surt era el més poderós. Muspelheim significa món del foc o llar del foc, sent Muspel foc i Heim, llar o món.
Els objectes brillants del cel nocturn, com a planetes, estels i estels van sorgir de les espurnes del Muspelheim.

Al Ragnarök, el concepte nòrdic de la fi del món, els cels s'obriran i Surtur sortirà del Muspelheim seguit de tots els seus gegants, marxant cap a Asgard i destruint al seu pas el pont de Bifrost.

Referències

Enllaços externs 
 Gylfaginning en asatru.es  (en espanyol)

Llocs de la mitologia nòrdica
Mitologia germànica
Ginnungagap

En la mitologia escandinava, el Ginnungagap (buidor aparent) era el gran abisme que hi havia entre el Niflheim i el Muspellheim abans de la creació. Al nord del Ginnungagap hi havia el món fred del Niflheim i al sud el món de foc del Muspellheim.

La fi del Ginnungagap s'explica, en la mitologia escandinava, de la següent manera. El riu Elivagar, que brollava de la font de Hvergelmir, situada al Niflheim, es va desviar del seu llit i es va congelar just al nord del Ginnungagap. Però els aires càlids que venien del Muspellheim i les espurnes que aixecava el gegant Surt quan brandava la seva espasa van fer que del gel es desfés. Del gel desfet va sorgir una substància anomenada eitr, de la qual van sorgir el gegant Ymir, el primer de tots el gegants amb el cos del qual es creà el món, i la vaca Auðumla. Auðumla s'alimentava de la sal de les pedres que en un primer moment hi havia i de les seves mamelles brollaven quatre rius de llet que eren l'aliment del gegant Ymir. La vaca, llepant les pedres, va crear un home anomenat Buri, el qual tingué un fill anomenat Bor. Bor va tenir tres fills amb la geganta Bestla, els quals es deien Odin, Vili i Ve. Aquests tres, que eren els primers déus, van matar el gegant Ymir i, amb el seu cos, van crear el Midgarð, el recinte destinat als humans, i el van situar just on abans hi havia el Ginnungagap.

Vegeu també 
 Mite de la creació segons la mitologia escandinava
 Caos

Mitologia germànica
Llocs de la mitologia nòrdica
Ymir

En la mitologia escandinava, Ymir era un malvat gegant nascut de quan l'escalfor de Muspell es va topar i va fondre els gels freds de Niflheim.

Llegenda 
Mentre dormia bebia de la llet d'Audhumla. De les seves cames en va néixer un gegant mascle. De la suor de l'aixella esquerra van sortir dos gegant dels dos gèneres. D'aquests van descendir tots els gegants de gel.

Segons l'Edda en Prosa fou assassinat per Odin, Vili i Ve, els quals l'odiaven. Amb el seu cervell formaren els núvols. La terra amb la carn de la que van néixer per generació espontània els nans. Les dents i els ossos formaren les roques i la pedra. La seva sang va formar llacs i rius envoltant la terra. La seva calavera fou penjada en el cel pels quatre nans Nord, Sud, Est i Oest. Les seves celles seviren per protegir el pas cap a Asgard. Tanta sang va perdre que va ofegar a tots els gegants gelats tret d'en Bergelmir i la seva muller que varen escapar en el tronc d'un arbre.

Fonts 
A l'Edda en prosa s'ofereix una narració que es diferencia dels relats de l'Edda poètica. Els investigadors han debatut fins a quin punt el relat de Snorri sobre Ymir és un intent de sintetitzar una narració coherent amb el propòsit de l'Edda en prosa i fins a quin punt Snorri va extreure del material tradicional fora del corpus que cita. A través de la lingüística històrica i la mitologia comparada, els estudiosos han relacionat Ymir amb Tuisto, un ésser protogermànic va ser descrit per Tàcit a la seva etnografia Germania del segle I dC. i han identificat Ymir com el ressò d'un ésser primigeni reconstruït en la mitologia protoindoeuropea.

Referències 

Jötun
Midgard

En la mitologia escandinava Midgard,  és el món dels homes creat pels déus Odín i els seus germans, Vili i Ve després del combat amb el gegant primigeni Ymir. (la ciutadella del mig) és un dels mons del cosmos pagà norrè, i, concretament, aquell en el qual viuen els humans. Està connectat a Asgard pel pont del Bifrost. Segons els Grímnismál, la palissada que delimitava Midgard fou construïda amb les celles de l'ètun hermafrodita Ymir, el primer ètun, del qual descendeixen tots els ètuns.

Referències

Vegeu també 
Per informació sobre la serp Midgard vegeu Jormungand.

Mitologia germànica
Llocs de la mitologia nòrdica
Bifrost

En la mitologia escandinava Bifrost és l'arc de sant martí que comunica Asgard amb Midgard i Svartalfheim. Només els déus poden travessar-lo. El déu Heimdall s'encarrega que sigui així.

Mitologia germànica
Llocs mitològics
Heimdallr

En la mitologia escandinava, Heimdall (Heimdallr en nòrdic antic, el prefix Heim- significant 'llar, casa', mentre que el significat del sufix -dallr és desconegut) és el déu guardià en la mitologia nòrdica. És fill d'Odin i de nou gegantes que el nodriren amb sang de porc senglar. Posseïa una vista aguda, un fi sentit i podia estar sense dormir uns quants dies. La seva percepció era tan extraordinària que sentia créixer l'herba, raó per la qual se li va designar guardià de la casa dels déus, Asgard, i del Bifrost, l'arc de Sant Martí que hi fa de pont.

Segons la mitologia nòrdica, amb una banya anomenada Gjallarhorn, que Odin li va regalar, anunciarà el combat entre déus i gegants, després del qual sobrevindrà la fi del món, el Ragnarok. Heimdal intervindrà en la lluita, en què serà mort pel déu maligne Loki, tot i que serà símbol de poder perquè serà l'últim déu a caure en el Ragnarok. Una tradició nòrdica diu que va baixar a la Terra i va engendrar tres dones, els tres llinatges (castes): prínceps, súbdits i serfs.

Origen i història d'Heimdall 

En el transcurs d'un passeig a la vora del mar, Odin va veure un cop nou belles gegantes, les donzelles de les ones, Gialp, Greip, Egia, Augeia, Ulfrun, Aurgiafa, Sindur, Atla i Iarnsaxa, profundament adormides en les blanques sorres. El déu del cel va quedar tan enamorat de les belles criatures que, com relaten els Eddas (relats que descriuen els mites nòrdics), se'n va casar amb les nou i es van combinar, en el mateix moment, per portar al món un fill que va rebre el nom d'Heimdall.

Les nou mares van procedir a alimentar el nadó amb la força de la terra, la humitat de l'amor i la calor del sol, una dieta que va demostrar ser tan enfortidora que el nou déu va adquirir un creixement complet en un espai de temps increïblement curt i va córrer a unir-se al seu pare a Asgard. Va trobar els déus observant amb orgull l'arc de Sant Martí del pont Bifrost, que acabaven de construir amb foc, aire i aigua, els tres materials que encara es poden veure en aquest extens arc, on brillen els tres colors principals significatius d'aquests elements: el vermell representant el foc, el blau l'aire i el verd les fresques profunditats del mar.

Personatges de la mitologia germànica
Déus de la mitologia nòrdica
Buri (mitologia)

En la mitologia escandinava Buri va ser el primer déu (el seu nom significa "el productor"). Audhumla se'l va trobar enterrat en el glaçi el va treure llepant-lo durant tres dies. Va tenir sense companyia un fill anomenat Bor.

Enllaços externs 

 http://books.google.cat/books?id=_T1cAAAAMAAJ 
 http://www.hi.is/~eybjorn/gg/ 
 http://www.hi.is/~eybjorn/ugm/skindex/tblond.html 

Mitologia germànica
Déus de la mitologia nòrdica
Bestla

En la mitologia escandinava, Bestla és la filla de l'ètun Bòltorn (norrè occidental antic: Bǫlþorn), un dels ètuns descendents de l'Ýmir, la criatura hermafrodita que sorgí del Ginnungagap i es va alimentar amb la llet que rajava del braguer de la vaca Auðumla. L'ètuna Bestla es va casar amb l'ètun Borr, fill d'en Búri, i amb ell engendrà els tres primers déus: Odin, Vili i Ve.

Els Hávamál ens fan avinent que la Bestla tenia un germà que va ensenyar eixarms poderosos a l'Odin. Aquest germà podria ésser Mímir.

El satèl·lit natural de Saturn Bestla s'anomenà en honor seu.

Jötun
Audhumla

En la mitologia escandinava Audhumla (norrè occidental antic: Auðumla, Auðhumla) és la vaca gegant que va aparèixer en fondre's el gel en topar l'escalfor de Muspell amb el fred de Niflheim. De les seves mamelles en sortien quatre rajos de llet que alimentaven Ymir metre dormia. S'alimentava de llepar les roques de gebre, que eren salades i un dia va trobar colgat en Buri que, llepant, llepant, va trigar tres dies a desenterrar.

Mitologia germànica
Éssers mitològics
Ragnarök

Vegeu Ragnarok Online pel joc de rol per internet.
En la mitologia nòrdica, els Ragnaroc (el terme corresponent en norrè occidental antic Ragna rǫk és plural; en islandès modern, el mot se sol escriure aglutinat: Ragnarök) és el terme amb què es coneix la fi dels déus, i per tant, també la fi del món que coneixem. El mot és un compost del plural regin, 'els déus' (-ragna és el genitiu de regin-) i rǫk, 'destí' i, per tant, traduït literalment significa tant com 'el destí dels déus, la fi dels déus'. En època medieval, el terme va deixar de ser entès. Quan es va produir aquest fet, es va modificar en Ragna røkkr, 'crepuscle dels déus', una expressió que es popularitzaria arreu d'Europa gràcies a l'ús que en feu Wagner en l'última part de la seva Tetralogia (Götterdämmerung, El crepuscle dels déus). En l'Edda de Snorri, només s'usa la forma ragna røkkr de manera general; la forma ragna rǫk, tanmateix, hi apareix emprada un únic cop i només en un sol manuscrit: el Codex Trajectinus: vindrà el dia en què Loki escapi i ataqui Asgard amb un exèrcit de morts sobre un vaixell (Naglfar) fet amb les ungles dels morts i amb companyia de Surt, el llop Fenrir, que devorarà Odin i la serp Jormungand, que serà morta per Thor, però no abans que aquesta l'enverini i només pugui allunyar-se nou passos del cadàver de la serp. Odin serà venjat pel seu fill Vídar.

A causa dels seus pecats, molts d'aquests esmentats al Lokasenna, tots els déus moriran, excepte Vídar i Vali, fills d'Odin, i Magni i Modi, fills de Thor i hereus del seu martell encantat, el Mjölnir i, pel seu costat, refugiats al bosc d'Hoddmímir, hi haurà dos humans que sobreviuran a la destrucció, anomenats Líf i Lífþrasir, els quals repoblaran la Terra. Llavors, els déus Baldr i Hǫðr tornaran a la vida i es reuniran amb els quatre anteriorment dits per guiar els humans en la nova era.

Vegeu també 
 Edda.
 El crepuscle dels déus.

Mitologia germànica
Jormungand

En la mitologia escandinava Jormungand (en nòrdic antic: Jörmungandr) és el drac en forma de serp fill del déu Loki i la ‘gýgr’ (geganta) Angrboða (Angrboda). És tan gran que pot donar la volta a tot Midgard pel fons del gran Oceà Exterior fins a mossegar-se la cua (constituint així un Ouroboros), i d'aquí ve que també se li digui Serp de Midgard.

Quan va néixer, Odin va enviar els déus a cercar els tres fills d'en Loki i l'Angrboða i va llançar Jormungand a la mar on va créixer tant, que va acabar donant tota la volta a l'orbe conegut descansant sobre el fons del gran Oceà Exterior. En el Ragnarok el drac Jormungand lluitarà al costat de Loki i els seus però morirà durant la batalla final a mans del déu Thor, el qual només podrà allunyar-se nou passes del cadàver del drac serpentiforme abans de caure mort, enverinat pel baf verinós de l'alè del drac.

Estudis 
L'expedició de pesca de Thor per acabar amb Jormungand s'ha considerat com una de les semblances entre ell i el déu hindú Indra, que en la mitologia vèdica mata el drac Vritra, i també s'ha relacionat amb un motiu baltoeslau del déu de la tempesta, lluitant contra una serp. Una anàlisi alternativa de l'episodi de Preben Meulengracht Sørensen és que va ser una indiscreció juvenil per part de Thor, reexplicada per emfatitzar l'ordre i l'equilibri del cosmos, en el qual Jormungand va tenir un paper vital. John Lindow fa un paral·lelisme entre la mossegada de la seva pròpia cua de Jormungand i l'enllaç de Fenrir, com a part d'un tema recurrent del monstre lligat a la mitologia nòrdica, on un enemic dels déus està lligat però destinat a alliberar-se a Ragnarök.

Referències 

Mitologia germànica
Dracs
Bergelmir

En la mitologia escandinava, Bergelmir fou l'únic gegant de gel que junt amb la seva dona va sobreviure al riu de sang d'Ymir quan aquest fou assassinat per Odin, Vili i Ve, fugint en un bot fet amb la concavitat d'un arbre.

Bergelmir, satèl·lit de Saturn, va ser anomenat en honor seu.

Jötun
Utgard

En la mitologia escandinava Utgard és la fortalesa que Odin, Vili i Ve van donar als gegants un cop creada Midgard. Es trobava molt a l'oest, passat l'oceà.

Referències 

Llocs de la mitologia nòrdica
Mitologia germànica
Ask

Ask i Embla, personatges de la mitologia escandinava
 Ask.fm, lloc web on es poden fer preguntes de qualsevol tipus 
 ASK Riga, club poliesportiu destacat en basquetbol de la ciutat de Riga (Letònia) 
 ASK o modulació per desplaçament d'amplitud
Pangu

Pangu (en xinès tradicional: 盤古; en xinès simplificat: 盘古, en pinyin: Pángǔ, en wade-giles: P'ánkǔ) segons algunes versions de la mitologia xinesa antiga és el primer ésser de l'existència i el creador de totes les coses. Arribà a mesurar 45.000 kilòmetres d'alçada. Durant divuit mil anys estigué dormint dins un ou còsmic. Durant eixe temps cresqué a la mateixa velocitat que ho feia la distància entre el Cel i la Terra ocupant-ne sempre tot l'espai. Era com un ésser humà que tenia prominents ullals inferiors, banyes i el cos ple de borrissol. El seu estat anímic reflectia el temps que feia. Tant d'esforç va fer per separar el Cel i la Terra que el seu cos es va esbocinar en fragments petits de manera que el braç dret va esdevenir la muntanya del nord, els seus peus en la muntanya de l'oest, l'estómac en la del centre, el braç esquerre en la del sud i el cap en la de l'est. La seva carn va esdevenir la Terra, els pèls en arbres, els ulls en la Lluna i el Sol i les llàgrimes en els oceans, mars i llacs. Els humans no són més que les seves puces. Durant molt de temps, va transmetre els seus coneixements als humans assegut al seu tron des del cel, governant-los i explicant-los els secrets dels mars, del Sol i de la Lluna, però així que ho va haver explicat tot va desaparèixer i no se'n va saber res més. Hi ha, però, qui assegura que el planeta el va crear junt amb els primers unicorn, tortuga, drac i fènix, a base de donar-los forma a cops de cisell i martell. S'expliquen diverses altres històries sobre aquest ésser.

Segons un mite creà els éssers humans utilitzant un motlle i deixant-los assecar. Quan estava creant les persones s'arrimà una tempesta i Pangu tractà de guardar els motlles amb persones encara per fer-se a una cova. No aconseguí guardar-les totes de manera que les que quedaren fora foren afectades per la tempesta. Amb aquest mite es tracta d'explicar per què hi ha persones contrafetes i com ha sigut d'inevitable fins i tot a mans de Pangu.

Referències

Bibliografia 
 

Déus de la mitologia xinesa
Déus de la creació
Kamui

En la mitologia japonesa Kamui és el déu creador del món al qual li va donar la forma d'un gran oceà circular recolzat sobre el llom d'una truita. Va crear els ainu amb fang i la columna amb branques de salze motiu pel qual les esquenes es bolquen amb l'edat.

Déus de la mitologia japonesa
Aioina

Aioina o Aioina Kamui, també escrit Aiona o Ae-oina, és un personatge cabdal de la mitologia ainu, heroïficat i deïficat per alguns. És el primer ancestre dels ainus, l'epònim del poble en qüestió i l'únic ésser humà que adoren com a déu.

Segons la llegenda, Aioina va ser enviat del cel a la terra per Kamui, el creador, com a missatger. La seva missió era ensenyar als humans les arts de la caça i la cuina. Va fer món i va contraure matrimoni amb dones d'arreu, la qual cosa explica la semblança física d'alguns estrangers amb els ainus. Quan va tornar del viatge, havent conviscut amb els ainus, els déus van notar que feia pudor a humà, així que el van rebutjar i el van obligar a baixar novament a la terra fins que es desprengués de la roba que duia, la causant de la fortor. Així doncs, les seves sabates es van convertir en els primers esquirols. També se li atribueix la creació de les serps. Amb tot, algunes versions difereixen de la general i asseguren que Aioina va néixer a la terra com a fill de l'esperit d'un arbre i d'un fenomen natural, com ara un tro o el sol.

S'han escrit poemes èpics de milers de versos amb un extens vocabulari sobre les seves proeses. A partir d'això, els contacontes professionals en detallaven la història en sessions que duraven tota la nit per a perpetuar-ne el record. A mitjan , les dones del poble ainu feien una dansa que representava l'arribada d'Aioina a la terra. D'aquesta figura ve el nom dels ainus, originalment «Aioina rak guru» (), que es va anar escurçant fins a arribar a l'actual.

Referències 

Ainus
Personatges mitològics
Ebisu

Ebisu o Yebisu en japonés antic (恵比須, 恵比寿, 夷, 戎) és el déu japonés de la pesca i els pescadors, de la sort i de l'abundància. És un dels Set Déus de la Fortuna.

Nom 
Ebisu va nàixer amb el nom de Hiruko sent fill dels deus xintoistes Izanagi i Izanami. Al llarg del temps i en part per l'evolució de la llengua japonesa aquest déu ha tingut diversos noms o pronunciacions del mateix nom. Alguns d'aquests són:
 Yebisu
 Webisu
 Hiruko

Culte 
Ebisu és un déu molt popular al Japó i sovint s'acostuma a relacionar-lo amb el déu del comerç i la prosperitat, Daikokuten. El dia vint d'octubre se celebra un festival en el seu honor. Com a protector dels pescadors, aquests li solen retre culte. També és present en establiments de cuina, especialment de peix i marisc.

Temples 
Ebisu té dedicats diversos temples i monuments per tot el Japó i sol estar representant tant en ambients budistes com xintoistes.

Iconografia 
Se'l sol representar com un home baix i gros, amb les cames curtes i amb un barret. Sempre va acompanyat d'una canya de pescar i d'un gran peix, comunament un goràs. Amb la canya vol fer entendre que ell és el déu protector dels pescadors i la pesca i amb el peix alhora que es representa com a protector de la pesca també mostra el seu aspecte de déu de la riquesa i l'abundància. El seu aspecte és sempre el d'un home afable i somrient.

Cultura popular 
Aquest déu és un dels més populars de tot el Japó i per això encara continua present en molts aspectes diaris i socials:
 A Shibuya, Tòquio, existeix un barri amb el nom d'aquest Déu i a l'estació de tren del mateix nom es troba una estàtua d'Ebisu la qual s'ha convertit en una icona de la zona.
 La marca moda anomenada Evisu.
 La cervesa del mateix nom, fundada el 1890 i en propietat actualment de la marca de cerveses Sapporo.

Referències 

Déus de la mitologia japonesa
Kunitokotatchi

En la mitologia japonesa Kunitokotatchi (国之常立神) és un dels dos déus nascuts d'una una canya que va sorgir del caos, sobirà etern de la Terra.

Referències 

Mitologia japonesa
Objectes mitològics
Onogoro

En la mitologia japonesa, Onoroko (オノゴロ島) és la primera illa de la terra creada per Izanagi i Izanami remenant l'oceà amb una llança amb pedres precioses fins que va quallar. Tots dos hi van construir a sobre una casa amb una columna al mig que és el pilar del món. La parella la va envoltar i en trobar-se es van prometre en matrimoni. És on van tenir a Hiruko.

Referències 

Mitologia japonesa
Illes fictícies
Tsukuyomi

Tsukuyomi (月読の命 o 月夜見の尊 Tsukuyomi-no-mikoto), també anomenat com Tsukuyomi-no-kami o Tsukiyomi, en la mitologia japonesa Tsukiyomi és el déu de la lluna i la nit. El nom de Tsukuyomi és una combinació de les paraules japoneses «lluna» (tsuki) i «lectura» (yomu). Una altra interpretació és que el nom combina les paraules «nit de lluna» («Tsukiyo») i el verb «mirar» («miru»).

Naixement 
Quan Izanagi es capbussa en el riu per purificar-se del seu viatge als inferns per rescatar a la seva estimada, la deessa Izanami, mentrestant es renta catorze Kami naixeran del seu cos, un d'ells serà Tsukuyomi.
Izanagi comença el seu bany en el riu, però aquest segueix el seu curs fins al mar. Aleshores el déu es renta el seu ull esquerre i així neix Amaterasu, la gran deessa del Sol; després, es renta el seu ull dret i naixerà Tsukuyomi, déu de la Lluna i la nit; després Izanagi es renta el nas i dona lloc a Susanowo, el temible déu de la tempesta; així és el naixement dels «tres fills nobles» d'Izanagui que es repartiran l'univers.

En la literatura popular 
Com Amaterasu, Tsukuyomi va ascendir als cels (Takamagahara) per a governar el món de la nit. Però la qüestió és que el déu de la lluna es veu eclipsat en la mitologia japonesa per la seva germana Amaterasu i el tercer germà en discòrdia, Susanowo. Així doncs, poc recullen tant el Kojiki com el Nihonshoki sobre Tsukuyomi.

Relació amb els altres Kami 
Encara que a vegades s'ha dit que va ser Susanowo qui va assassinar Uke Mochi, deessa del menjar, es pensa que aquesta versió es fa servir per ressaltar el caràcter violent del déu del llamp i que en realitat, va ser Tsukuyomi qui la va matar durant una festa. Aquest tràgic fet va resultar, paradoxalment, en l'origen dels aliments per als éssers humans.

Va ser potser aquest un dels actes que van convertir al déu de la lluna en un ésser ombrívol i impredictible, tot i que hi ha qui afirma que se li podia «veure venir», ja que el seu caràcter variava amb les fases lunars. Les seves intencions, indefinides, van fer que Amaterasu prengués precaucions i comencés a fugir del seu germà, de manera que el dia i la nit se segueixen sempre l'un a l'altre i no s'uneixen ni es donen abast.

Referències 

Déus de la mitologia japonesa
Ungambikula

En la mitologia del poble Arunta o Arrernte, del centre d'Austràlia, els ungambikula foren dos dels éssers que van sorgir del temps dels somnis i que amb els seus ganivets de pedra van anar donant forma als cossos dels humans. Segons l'origen a partir del qual fou tallat cada humà (d'una planta, d'un animal...) li deu respecte a un tòtem determinat.

Referències

Vegeu també 
 Mites aborígens australians

Éssers mitològics
Grups de personatges de ficció
Gayomart

En la mitologia persa Gayomart va ser el primer home de l'existència creat a partir de la llum per Ahura Mazda.

Està descrit en El Llibre dels Reis de Firdawsí.

Va existir durant tres mil anys com una ànima estàtica que no es movia i escoltava les ensenyances del seu creador extasiat amb el seu coneixement. Finalment Ahura Mazda li va donar cos i es va poder convertir en el primer sacerdot del foc símbol del Déu bo. Llavors Ahriman només va trigar trenta anys a matar-lo per enverinament. Abans la llavor del seu ésser havia engendrat la primera parella humana (Mashyoi i Mashya de qui descendeix la humanitat) amb la pluja que el seu creador va enviar per evitar la sequera d'Ahriman.

Bibliografia 
 Mansour Shaki, “GAYŌMART,” Encyclopædia Iranica, Vol. X, Fasc. 3, pp. 345-47; edició en línia, 2000, disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/gayomart- (consultat el 15 de juliol del 2016).

Mitologia persa
Mites de la creació
Sekhmet

Sekhmet també Sakhet, Sakhmet, Sachmet o Shesmetet; és la deessa lleona, símbol de la força i el poder, en la mitologia egípcia. Es considera la deessa de la guerra i també de la venjança. La seva ira era temible, però si s'aconseguia apaivagar-la, atorgava als seus adoradors el domini sobre els seus enemics i el vigor i l'energia per a vèncer la debilitat i la malaltia. Se la representa amb cap de lleona i cos de dona, amb cabells llargs i generalment coronada amb el disc solar. En certs textos, se la relaciona amb la deessa gata Bastet, adduint que Sekhmet és la forma encolerida de Bastet i que, quan s'apaivaga la lleona, aquesta es transforma en gata. Tanmateix, aquesta versió no sembla gaire correcta. Es diu que quan l'emperador Amenhotep III es va posar malalt, va encarregar 600 retrats d'aquesta deessa.

Vegeu també 
 Estàtua de Sekhmet

Deesses de la mitologia egípcia
Min (déu)

Min, un aspecte del déu Amon, era de les deïtats egípcies més antigues. El seu símbol era el tro, i sempre se'l mostrava com un home amb el penis erecte. En rares ocasions té el cap d'un lleó. Com a déu de la fertilitat i la vegetació, els grecs el van associar amb el déu Pan, però, per la resta, els seus cultes eren diferents. Els grecs van anomenar a la ciutat d'Akhims, on era adorat, Panòpolis.

El culte de Min fou un dels més duradors i estesos. Fou popular a la totalitat d'Egipte en tots els períodes. En especial a les ciutats de Gebtu i Kmentmin. En ambdós llocs se'l va adorar sota la forma de brau blanc.

L'enciam, a causa de les seves preteses propietats afrodisíaques, va estar molt associat amb Min, i al principi de l'estació de la collita es treia la seva imatge del temple als camps. Això formava la part central del festival de la sortida de Min, durant el qual es beneïen els cultius i se celebraven jocs gimnàstics en el seu honor.

Enllaços externs 

 http://www.thekeep.org/~kunoichi/kunoichi/themestream/min.html 

Déus de la mitologia egípcia
Prenom

El prenom és la designació científica del nom de fonts, també anomenat nom de pila, nom de baptisme o nom de bateig, perquè és el que els cristians imposen en el baptisme. És el nom que fem servir en les situacions familiars i col·loquials. El trien els pares o altres familiars (la tradició catalana és que el triïn els padrins). A les Balears, tradicionalment es donava al primer nen i nena nascuts el nom dels avis paterns i al segon nen i nena el dels avis materns (que normalment eren també els padrins). Els posteriors fills rebien el nom dels oncles.

Dels noms oficials que duu una persona, el prenom és el nom propi que va en primer lloc. N'hi ha amb variabilitat de gènere (és a dir, amb forma per a home i forma per a dona, com "Joan" / "Joana") i també n'hi ha d'específics per a home ("Abel") i dona ("Marta"); els que poden servir –sense canvis- tant per a home com per a dona són rars (però n'hi ha algun, com "Bonaventura", "Jovita", "Montserrat" o "Trinitat").

El prenom va seguit d'un o, en el cas dels Països Catalans, Espanya i Portugal, dos cognoms.

Història dels prenoms 
 El prenom intransferible
 La fossilització de la prenonímia

Origen dels prenoms 
 Els prenoms d'origen hebreu
 Els prenoms d'origen grec
 Els prenoms d'origen llatí
 Els prenoms d'origen germànic
 Els prenoms d'origen àrab
 Els prenoms teòfors
 Els prenoms que són un concepte religiós
 Els prenoms d'advocació mariana
 Els prenoms procedents de cognoms
 Els prenoms d'origen incert o desconegut

Referències

Vegeu també 
 Cognom
 Onomàstica

Enllaços externs 

 Vocabulari de noms de persona, Català-Castellà, Castellà-Català, molt complet
Nom oficial

Els noms propis oficials són els reconeguts per les institucions públiques. En el cas dels noms de persona, són els que hom fa constar al Registre Civil en el moment d'inscriure-hi un nounat, i que constaran en tota la documentació d'aquella la persona a mesura que es vagi generant.

Hi ha diferents noms propis oficials: el prenom, el nom del mig, el cognom i el postnom.

Antroponímia
Toponímia
Jötunheimr

Segons la mitologia escandinava, Jotunheim és un altre dels mons de l'existència. Aquest governat pels gegants de glaç. Hi comunica una de les arrels d'Yggdrasil.

Mitologia germànica
Astarté

Astarté o Astarte (en grec, Ἀστάρτη; en fenici, Aixtart) era una deïtat fenícia d'origen mesopotàmic. Els sumeris l'anomenaven Innana, mentre que els accadis la coneixien amb el nom d'Ištar. Totes elles estan identificades amb el planeta Venus. Era la divinitat de l'amor sensual i fecunditat i també del pansiment, carestia i mort. Amb el temps, es va tornar en dea de la guerra i rebia cultes sanguinaris dels seus devots. Se solia representar nua o tot just coberta amb vels, amb una flor en una mà i una serp en l'altra, i dempeus sobre un lleó. Era verge. A Ugarit era la patrona de la caça.

El seu nom sol trobar-se en l'Antic Testament, en la forma plural Aixtaroth.

Altres divinitats identificades amb Astarté 
S'identifiquen amb Astarté:
 Aixera
 Athar: divinitat de la fecunditat i la pluja a l'Aràbia del sud.
 Ixtar: divinitat de Mesopotàmia.
 Astoret: divinitat de la fertilitat i de l'amor sexual, deïtat principal dels cananeus.
 Astar: divinitat d'Abissínia (actual Etiòpia).
 Dèrceto o Siriadea: divinitat assíria de la fecunditat i la fertilitat.

Divinitat complementària 
La divinitat masculina complementària és Baal, que simbolitza la part masculina.

Referències

Bibliografia 
 Donald Harden, The Phoenicians (2a edició, revisada, Londres, Penguin 1980). 
 Georges Daressy, Statues de Divinités, (CGC 38001-39384), vol. II (Cairo, Imprimerie de l'Institut français d'archéologie orientale, 1905).
 Gerd Scherm, Brigitte Tast, Astarté und Venus. Eine foto-lyrische Annäherung (Schellerten 1996), .

Personatges de la mitologia babilònica
Déus de la mitologia fenícia
Déus de la mitologia sumèria
Déus de la guerra