alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Pallars

Els Pallars és un territori històric de Catalunya, que en la divisió comarcal de 1936 quedà subdividit en les comarques del Pallars Sobirà, amb capital a Sort, i el Pallars Jussà, amb capital a Tremp. Constitueix la conca del riu Noguera Pallaresa (fins que travessa la Serra del Montsec). Fisiogràficament és la vall d'aquest riu i els seus afluents i tot el muntanyam que hi ha a l'entorn, de gran altitud. En la divisió comarcal de 1936 s'agregaren al Pallars Jussà històric també els territoris de la Ribagorça administrats per la Generalitat de Catalunya. El 1990 es va tornar a segregar aquests territoris del Pallars Jussà, i els atorgà la consideració de comarca amb el nom d'Alta Ribagorça.

Vegeu també 
 Comtat de Pallars Sobirà
 Comtat de Pallars
 Comtat de Pallars Jussà
Pseudònim

El pseudònim o nom artístic és un nom fals utilitzat per un artista per signar les obres sense ser reconegut. Quan es tracta d'escriptors, s'anomena nom de ploma i a internet, s'anomena àlies o nick i té com a finalitat crear un personatge virtual que actuï en el lloc de la persona real, com el malnom d'usuari de la viquipèdia.

L'ús pot venir provocat per la temàtica de l'obra (per exemple quan es tracta d'una novel·la eròtica o política), per exigències d'un concurs o motius personals. Altres vegades –sobretot en cantants de música lleugera i actors– la finalitat del pseudònim és tenir un nom que consideren més bonic o més exòtic i que, pretesament, pot facilitar-los l'èxit, com el Chaval de la Peca (Marc Parrot) o el Sergio Dalma (Josep Maria Capdevila). Un cas particular n'és el de les dones artistes, que sovint en el passat s'havien d'amagar sota un nom masculí per poder difondre la seva obra, com per exemple Víctor Català (Caterina Albert i Paradís). Un altre exemple de dona escriptora que signava les seves novel·les sota pseudònim és J. K. Rowling, l'editor de la qual li va recomanar que ho fes per no ser jutjada pel fet de ser dona i, conseqüentment, per vendre més, o Cleo Virginia Andrews, que usava de nom de ploma V. C. Andrews.

Referències

Vegeu també 
 Alan Smithee

Identitat
Pesanta

En la cultura popular catalana, la Pesanta és un animal mitològic, amb forma de gossot enorme (rarament un gat) que s'escola a les nits dins de les cases i es posa a sobre del pit de la gent dificultant-los la respiració i creant-los les més horribles angoixes i malsons.

El seu aspecte és pelut negre, amb les potes d'acer, però foradades de manera que no pot collir res del terra sense que li caigui. Això, però, és difícil de dir, ja que -tot i les seves dimensions- així que algú es desperta, surt corrents pel forat més petit de la finestra o pel forat del pany i només s'és a temps de veure'n una petita ombra que fuig.

La figura de la Pesanta està relacionada amb una parasomnia anomenada paràlisi del son. Qui la pateix, desperta del somni però no pot moure's. En aquest estat hi ha hiperacusia i s'experimenten percepcions similars a les de les al·lucinacions. Diverses cultures donen explicacions similars per a aquest fenomen; per exemple, a Colòmbia la causa no és la Pesanta sinó una bruixa que s'asseu a sobre el pit.

Vegeu també 
 Paràlisi del son
 Lietuvēns

Referències 

Éssers de la mitologia catalana
Puig d'en Cama

El Puig d'en Cama és un pujol situat al terme de la Selva del Camp, tot el cim està damunt d'Almoster, comarca del Baix Camp, aproximadament al nord de Reus, Castellvell del Camp i Almoster, a l'oest de la Selva del Camp i a l'est de l'Aleixar. Forma part dels primers estreps de les muntanyes de Prades. Té 717 metres d'altitud.

Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 263134001).

Aquest cim està inclòs al Repte dels 100 cims de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya.

Referències 

Muntanyes de Prades
Geografia de la Selva del Camp
Plutó

Mitologia romana: el déu dels inferns. Vegeu Plutó (mitologia).
 Astronomia: abans novè planeta del sistema solar, ara reduït a la categoria de planeta nan. Vegeu (134340) Plutó.
 Geologia: Un tipus d'intrusió de roques volcàniques. Vegeu Plutó (geologia).
Poeta

Un/a poeta és una persona dedicada a la producció de poesia. Hi ha poetes que es concentren en el seu món personal, d'altres en el pensament filosòfic, metafísic o en el lingüístic, en la realitat que viuen o el que imaginen; o bé usen aquests diversos factors en la seva obra poètica. En nombroses ocasions, els poetes escriuen llibres on expliquen quins són els factors estètics de la seva producció: la poètica.

El qualificatiu poeta maleït fa referència a un/a poeta que, des de la seua joventut, rebutja els valors de la societat, encapçala provocacions perilloses, és antisocial o lliure i, en general, mor abans que el seu geni siga reconegut pel seu valor raonable, com ara Charles Baudelaire.

A Catalunya, el País Valencià i les Illes Balears hi ha una llarga i arrelada tradició poètica, que tant es reflecteix en la popularitat dels Jocs Florals com en la importància dels seus poetes des de l'edat mitjana fins ara, tant si utilitzen la llengua castellana com la catalana, entre els quals hi ha des de Jordi de Sant Jordi i Ausiàs March fins a Salvador Espriu, Bartomeu Rosselló-Pòrcel, Maria Mercè Marçal, Encarna Sant-Celoni o Àngels Gregori, en català; i Jaime Gil de Biedma o José Agustín Goytisolo o Carlos Marzal, en castellà.
Parlament

Un parlament, o assemblea legislativa, és una assemblea de persones que exerceixen el poder legislatiu i que controlen els actes del govern sota el model de Westminster o parlamentari. Té el seu origen en la revolució anglesa de 1688, amb la qual s'inicià la decadència de l'absolutisme europeu i l'aparició d'una branca del govern que representava al poble.

Encara que els parlaments són cossos legislatius, no tots els cossos legislatius es coneixen com a «parlaments», sinó tan sols aquells que operen sota un sistema parlamentari de govern en què l'executiu és responsable de totes les seves accions davant el parlament. En els sistemes presidencialistes, per contra, la separació de poders és estricta: el cap de l'executiu no prové ni és designat pel parlament. Els congressos no elegeixen ni destitueixen els caps de govern i aquests no poden dissoldre el congrés, com és el cas en els sistemes parlamentaris.

Els parlaments poden ser compostos per una o més cambres, encara que la majoria dels parlaments del món són bicamerals. La cambra baixa dels parlaments sovint és la més poderosa, de la qual s'origina el govern, mentre que la cambra alta és una assemblea de revisió i aprovació, o fins i tot només cerimonial sense cap funció de govern real. En els sistemes congressuals, per contra, ambdues cambres són iguals en poder però difereixen en llurs funcions.

Vegeu també 

 Llista de legislatures per països
 Parlament de Catalunya
 Corts Valencianes
 Parlament de les Illes Balears
 Parlament Europeu

Enllaços externs 
 Parlaments: guia de recursos

 
Reunions
Premi Nobel de Física

El Premi Nobel de Física és un dels Premis Nobel que s'atorguen anualment i és el guardó més prestigiós que es concedeix en l'apartat de física. El guanyador el decideix la Reial Acadèmia Sueca de Ciències, es lliura a Estocolm (Suècia) el 10 de desembre de cada any i té una dotació de 10 milions de corones sueques (aproximadament un milió d'euros).

L'únic físic que ha rebut aquest guardó en dues ocasions és John Bardeen, els anys 1956 i 1972.

Vegeu també 
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel de Física

Enllaços externs 

 Pàgina de la Fundació Nobel en l'apartat de Física
Premi Nobel de Química

El Premi Nobel de Química (en suec: Nobelpriset i kemi) és un dels Premis Nobel que s'atorguen anualment d'ençà del 1901 i és el premi més prestigiós que s'atorga en l'apartat de química. El guanyador el decideix la Reial Acadèmia Sueca de Ciències, és entregat a Estocolm (Suècia) el 10 de desembre de cada any i té una dotació de 10 milions de corones sueques (aproximadament un milió d'euros).

A dos guanyadors del Premi Nobel de Química —els alemanys Richard Kuhn (1938) i Adolf Butenandt (1939)— no se'ls va permetre acceptar el premi per part del seu govern, de tal manera que van obtenir posteriorment la medalla i el diploma pertinents, però no els diners. Frederick Sanger és l'únic guardonat que ha aconseguit guanyar-lo en dues ocasions, els anys 1958 i 1980. De la mateixa manera, Marie Curie fou guardonada amb el Premi Nobel de Química el 1911, havent rebut el Premi Nobel de Física el 1903; i Linus Carl Pauling fou guardonat amb el Premi Nobel de Química el 1954 i amb el Premi Nobel de la Pau el 1962.

El premi ha estat declarat desert en vuit ocasions i al llarg de la seva història l'han guanyat quatre dones: Marie Curie (1911), Irène Joliot-Curie (1935), Dorothy Crowfoot Hodgkin (1964) i Ada Yonath (2009).

Vegeu també 
 Llista de guardonats amb el Nobel
 Llista de guardonats amb el Nobel de Química

Química
Premi Nobel de Literatura

El Premi Nobel de Literatura és un dels Premis Nobel que s'atorguen anualment, en paraules d'Alfred Nobel, a "aquell que hagi produït en el camp de la literatura l'obra més destacada i ideal".

El guanyador és decidit per l'Acadèmia Sueca, i el premi s'entrega a Estocolm (Suècia). Al llarg de la història dos autors han refusat el premi: Borís Pasternak l'any 1958 i Jean-Paul Sartre el 1964.

Entre 1901 i 2019 el premi s'ha concedit 112 vegades a un total de 116 escriptors.

Vegeu també 
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel de Literatura
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel

Referències

Enllaços externs 

  Fundació Nobel, Premi Nobel de Literatura

Nobel de Literatura
Premi del Banc de Suècia de Ciències Econòmiques en memòria d'Alfred Nobel

El Premi del Banc de Suècia de Ciències Econòmiques en memòria d'Alfred Nobel, popularment conegut com a Premi Nobel d'Economia, va ser instituït pel Banc de Suècia —el banc central més antic del món— l'any del seu 300è aniversari, el 1968. Encara que no era un dels premis originals establert al testament d'Alfred Nobel, els premiats reben un diploma i una medalla d'or de part del monarca suec durant la mateixa cerimònia dels premis Nobel de Física, Química, Medicina i Literatura, i la quantitat de diners que se'ls atorga és la mateixa que als premis Nobel.

El febrer de 1995 es va decidir que el premi d'economia fos definit com un premi de les ciències socials, la qual cosa va permetre que les grans contribucions en les àrees de les ciències polítiques, psicologia i sociologia poguessin accedir al premi. A més, la constitució del comitè va canviar i ara requereix que dos integrants que no siguin economistes decideixin el premi cada any; anteriorment el comitè era integrat per cinc economistes.

Controvèrsia 
El prestigi d'aquest premi es deriva, en part, de l'associació amb els altres premis creats a partir del testament de Nobel, una associació que ha estat una font de controvèrsia. No obstant això, el premi s'anomena popularment Premi Nobel d'Economia.

Peter Nobel, descendent d'Alfred Nobel, afirma que «no hi ha cap menció a les cartes d'Alfred Nobel que hagués apreciat un premi d'economia. El Banc de Suècia, com un cucut, ha post el seu ou en el niu d'un altre ocell. El que va fer el Banc va ser equivalent a la infracció d'una marca registrada - robar inacceptablement els Premis Nobel de veritat».

Vegeu també 
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel d'Economia

Referències

Enllaços externs 

  Pàgina de la Fundació Nobel en l'apartat d'Economia

 
Llistes de premis
Premi Nobel de la Pau

El Premi Nobel de la Pau és un dels Premis Nobel que s'atorguen anualment. Seguint la voluntat d'Alfred Nobel, el premi s'atorga «a la persona que ha fet el màxim o el millor treball per la fraternitat entre nacions, per l'abolició o la reducció dels exèrcits d'armes i per la promoció dels congressos de pau».

El guanyador és decidit pel Comitè Nobel Noruec del Parlament Noruec i el premi s'entrega a Oslo (Noruega), mentre que la resta de premis s'atorguen a Estocolm (Suècia). Des de la dècada del 1990, l'atorgament del Premi Nobel de la Pau va seguit del Concert del Premi Nobel de la Pau, realitzat en honor del guardonat o guardonats i en presència d'estrelles de la música mundial.

El guardó està dotat actualment amb 10 milions de corones sueques (aproximadament un milió d'euros).

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel de la Pau

Enllaços externs 

 

 
Nobel
Ramón Paús

Ramón Paús (Castelló, la Plana Alta, 1959) és un músic i compositor castellonenc.

Va estudiar guitarra clàssica al Conservatori del Liceu, ampliant posteriorment la seva formació a l'Aula de Música Moderna i Jazz de Barcelona. Posteriorment va ser becat pel director de la Berklee School de Boston. També va estudiar Film Scoring amb José Nieto.

Treballa, a més a més d'intèrpret de jazz, com a compositor per a teatre, cinema i publicitat.

Filmografia 
 1994 Sombras paralelas (Gerardo Gormezano, dir)
 1997 Nadie como tú (Criso Renovell, dir)
 1999 Las huellas borradas (Enrique Gabriel, dir)

Altres treballs 
 Música per a les sèries d'animació Domestic Tales i Ten Plus Two, de la BBC i de Televisa (Mèxic).
 Banda sonora per al sistema multivideo de l'exposició itinerant d'Urbanisme organitzada per la Generalitat de Catalunya.
 Música per a l'obra teatral Un Yankee en la Corte del Rey Arturo.
 Concierto para 48 voces.
 Paisaje al carbón

Referències 

 http://www.europapress.es/comunitat-valenciana/noticia-cultura-ramon-paus-cuando-comienzo-componer-tiro-dados-dejo-obra-siga-latiendo-20120322153753.html
 http://www.levante-emv.com/cultura/2013/01/30/compositor-ramon-paus-estrena-cuarteto-cuerda-zarzuela/970469.html
 http://www.rtve.es/rtve/20120326/compositor-ramon-paus-visita-programa-mano-este-martes-2/510608.shtml
 http://www.elcultural.es/version_papel/ESCENARIOS/31924/Ramon_Paus-_Piano_Works

Compositors valencians del segle XX
Compositors de cinema
Guitarristes valencians
Músics castellonencs
Compositors de la Plana Alta
Compositors valencians contemporanis
Pacem in Terris

Pacem in Terris és una encíclica de Joan XXIII apareguda l'11 d'abril de 1963. Adreçada no solament als catòlics, sinó «a tots els homes de bona voluntat», va ser molt revolucionària en aquell moment. És una crida a la pau, basada «en la veritat, la justícia, l'amor solidari i la llibertat, no pas en la força de les armes». Joan XXIII hi propugnava, a més, la llibertat de religió i hi defensava els valors democràtics. Tot això en plena guerra freda i amb el món al caire d'una guerra nuclear. Va ser traduïda a moltes llengües.

L'encíclica va obrir el Vaticà als països de l'est, aleshores governats per règims comunistes, i va originar una ruptura als estats de règim nacional-catòlic, com Espanya, on les autoritats franquistes van censurar l'encíclica, que consideraven «subversiva». A Catalunya va influir en diversos col·lectius, sobretot del cristianisme progressista.

Referències

Enllaços externs 
Vegeu-ne la versió catalana completa:
 http://www.canalsocial.com/catala/religio/pacem.htm 

Encícliques
Doctrina social de l'Església catòlica
Jean Petit (sociòleg)

Jean Petit va ser un pedagog, sociòleg i psicòleg que, entre molts àmbits, va destacar per la implicació i l'apassionament en l'ensenyament de les llengües minoritzades a l'estat francès. Va defensar especialment l'alsacià, amb la publicació d'un bon grapat de llibres i articles i, fins i tot, peticions al primer ministre francès Lionel Jospin, el 2002.

Va ser professor de la Universitat de Reims i professor invitat permanent a la Universitat de Constança.

Els darrers anys de la seva vida els va passar a la Catalunya Nord, concretament a Sant Andreu de Sureda (el Vallespir), on participava en la defensa del català. També va intervenir, sovint, en el debat públic sobre l'ensenyament.

Referències 

Pedagogs francesos
Psicòlegs francesos
Sociòlegs francesos
Morts el 2003
Polca

La polca és una dansa tradicional popular apareguda a Bohèmia cap al 1830.

De compàs 2/4 i temps ràpid, es balla amb passos laterals del tipus "pas, tanca, pas, salt", i evolucions ràpides, motiu pel qual es feu molt popular a Europa i a Amèrica.

Els compositors bohemis, Bedřich Smetana (1824-1884) i Antonín Dvořák (1841-1904), en van compondre, introduint aquesta dansa popular en la música culta. Smetana va incloure alguna polca en la seva òpera La núvia venuda (1866). També la família de músics Strauss (austríacs), en va compondre moltes.

Algunes són:

 Polca Pizzicato dels germans Johann i Josef Strauss.
 Trisch-Trasch, Sota trons i llampecs i Klipp-Klapp de Johann Strauss (fill).
 Las parlanchinas i Sense preocupacions de Josef Strauss.
 Via lliure i Elèctrica d'Eduard Strauss.
 Marianka de Johann Strauss (pare).

A Catalunya sorgeix la creació de noves polques. Com per exemple la polca d'en Peret Blanc de Beget.

Referències 

Danses tradicionals
Balls de saló
José Manuel Pagán Santamaría

José Manuel Pagán Santamaría (Lausana, Suïssa, 1949) és un pianista i compositor resident a Gelida (Alt Penedès).

Va estudiar als Conservatoris de Madrid i de Barcelona, i s'especialitzà en música contemporània.

Ha escrit música per a espectacles de dansa (companyia Roseland: Blau Marí, Flit, Flit, La casa per la finestra, El país sense nom...), per a l'obra Bogeries, de Tortell Poltrona, i per a diversos esdeveniments com ara el pavelló espanyol de l'Expo 92, la desena edició dels Premis Goya, o les cerimònies inaugurals del Primer Campionat Mundial d'Esports per a Invidents i dels Special Olimpics Barcelona 2000, entre d'altres.

En el camp del cinema, on va debutar amb la partitura per a Lola, de Bigas Luna, ha treballat amb diferents directors catalans, com ara Jordi Cadena (La senyora, 1987) o Rosa Vergés a Tic-Tac (1997), per la que va ser nominat al Goya. També és director de l'Orquestra de la Bona Sort

Filmografia 
 1985: Lola, de Bigas Luna
 1985: La Femme et le pantin, de Mario Camus, telefilm
 1986: Angoixa, de Bigas Luna
 1986: Un día volveré, de Francesc Betriu, telefilm
 1987: La senyora, de Jordi Cadena
 1987: Esa cosa con plumas, d'Oscar Ladoire
 1993: Mal d'amors, de Carles Balagué
 1994: Souvenir, de Rosa Vergés
 1995: Nexe, de Jordi Cadena
 1995: Assumpte intern, de Carles Balagué
 1995: Dones i homes, d'Antoni Verdaguer, telefilm
 1996: Pon un hombre en tu vida, d'Eva Lesmes
 1996: En brazos de la mujer madura, de Manuel Lombardero
 1997: Tic-Tac, de Rosa Vergés
 1997: Amor de hombre, de Juan Luis Iborra i Yolanda García Serrano
 1998: Dues dones, d'Enric Folch, telefim
 2001: L'illa de l'holandès, de Sígfrid Monleón
 2001: Dones, de Judith Colell
 2002: Aro Tolbukhin. Dins la ment de l'assassí, d'Agustí Villaronga, Lydia Zimmermann i Isaac P. Racine
 2010: Pa negre, d'Agustí Villaronga

Música per a sèries de TV 
 Kiu i els seus amics, de Bigas Luna, TV3
 Poltrona Express, de Ricard Reguant, TV3
 De moda, de diversos directors, TV2
 No sé bailar, de Juan Tébar, TV1
 Un día volveré, de Francesc Betriu, TV1
 Crònica, de Llorenç Soler
 La pesca, de Ferran Llagostera, autonòmiques
 La memòria dels Cargols, de Joan Lluís Bozzo, TV3 
 Los océanos del hombre, de Juan Carlos Arbéx, autonòmiques

Enllaços externs

Referències 

Compositors de cinema catalans
Compositors suïssos del segle XX
Guanyadors del premi Gaudí
Músics de Lausana
Compositors catalans del sud del segle XX
Panda

SEAT Panda, automòbil 
 Zoologia:
 Panda vermell, dues espècies de petits animals de color vermell de la família dels ailúrids
 Panda gegant, gran mamífer de la família dels úrsids amb el pel blanc i negre
Pressió demogràfica

La pressió demogràfica és la pressió sobre els recursos naturals causada per la superpoblació.

El volum, la distribució, el creixement i el desplaçament de la població estan estretament relacionats amb els problemes globals de pobresa, esgotament de recursos i degradació del medi ambient.

Segons estudis recents, "si les previsions actuals de creixement de la població són correctes i les pautes de l'activitat humana en el planeta no canvien, la ciència i la tecnologia no podran impedir la degradació irreversible del medi ambient ni la creixent pobresa de gran part del món".

Referències

Vegeu també 
 Capacitat de càrrega

Demografia
Sostenibilitat
Penicillium chrysogenum

El Penicillium chrysogenum o Penicillium notatum és un fong del qual s'obté l'antibiòtic penicil·lina. Fou descobert el 1896 pel metge francès Ernest Duchesne, oblidat i redescobert per atzar per Alexander Fleming el 1928. Pertany a la família dels Deuteromycetes i no se'n coneix cap estat sexual.

Chrysogenum
Penyora (jocs)

Una penyora és un objecte que en determinats jocs el jugador que comet alguna error deixa en dipòsit fins a la fi de la partida, moment en què el podrà recuperar a canvi d'alguna acció que hom li farà fer, com ara cantar una cançó, caminar a peu ranquet, dir un embarbussament, etc.

Jocs
Període històric

La història de la humanitat s'ha dividit, convencionalment, en períodes històrics. Les dates poden variar depenent dels historiadors, i en tot cas mai són talls perfectament definibles en el temps sinó que dilueixen els seus inicis i acabaments en els períodes anterior i posterior.

Períodes de la història universal 
La historiografia anglesa és força flexible en aquest tema. La que tradicionalment és més freqüentment acceptada està vinculada a la historiografia francesa, que, convencionalment, divideix la història de la humanitat en els següents períodes:
Prehistòria: des de l'aparició dels primers homínids fins al sorgiment de l'escriptura. Se sol subdividir en dos grans subperíodes: l'Edat de pedra i l'Edat dels metalls, que inclouen, al seu torn, altres subetapes com ara el paleolític, el neolític, etc. L'Edat dels metalls també se sol considerar part de l'Edat antiga.

Edat antiga: des de l'aparició de la civilització i la difusió de l'escriptura, fins a la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident l'any 476 o la intrusió islàmica a Europa vers el 711.
edat mitjana: des del 476 fins al descobriment d'Amèrica l'any 1492 o, segons altres fonts, fins a la caiguda de Constantinoble l'any 1453.
Edat moderna: des del  fins a la Revolució Francesa l'any 1789.
Edat contemporània: ,  i .

Hi ha una segona manera de subdividir la història que, si bé no ha estat mai tan utilitzada com la suggerida per la historiografia francesa, també té força acceptació, i que es divideix en tres grans períodes o etapes:
Etapa preagrària: des de l'aparició dels primers homínids fins al descobriment de l'agricultura.
Etapa agrària: des de la descoberta de l'agricultura fins al descobriment de la màquina de vapor al  i l'esclat de la Revolució Industrial.
Etapa industrial: fins als nostres dies.
Portal d'Internet

Un portal d'Internet és un lloc web o pàgina web molt desenvolupat i ampliat, que ofereix informacions i serveis diversos, generals o especialitzats. Cada proveïdor d'Internet proposa (o imposa) automàticament el seu portal com a connexió a la web. En els darrers anys s'ha anat potenciant un nou disseny i estructuració de web, anomenat portal. Es tracta d'un format de web àgil i de fàcil utilització, buscant una experiència agradable per a l'internauta per tal que, d'aquesta manera, guardi una sensació positiva i no dubti a tornar-hi. Un altre gran atractiu què té el format web portal és que amb una sola ullada es té accés a gairebé tots els seus continguts. Així s'evita que l'usuari es perdi o hagi de realitzar passos innecessaris.

World Wide Web
Proció

Proció (Procyon / α Canis Minoris / α Cmi / 10 Cmi) és una estrella binària de la constel·lació del Ca Menor i la vuitena més brillant del cel nocturn. El seu nom prové del grec προκύον (Prokyōn), «abans del gos», a causa del fet que en la trajectòria pel cel nocturn apareix abans que Sírius («el gos»), l'estel més brillant de la constel·lació del Ca Major i el més lluminós de l'hemisferi nord al cel nocturn. Aquests dos estels ja estaven present a les obres de literatura més antigues i eren venerades per babilonis i egipcis. En astrologia, aquest estel de Canis Minor representa riquesa, bona fortuna, i fama.

Forma un dels vèrtexs de l'asterisme del Triangle hivernal. És una estrella binària el component principal de qual és Proció A, que té una dèbil nana blanca com a companya anomenada Proció B.

Nom 
El nom de Proció prové del grec προκύον (Prokyōn), que significa «abans del gos», ja que precedeix a l'estel del «gos», Sírius (α Canis Majoris) en la seva aparició encara que, estrictament parlant, això només ocorre en les latituds septentrionals de la Terra. Un altre títol que rep aquest estel, Antecanis —o les seves variants Anticanis o Antecursor—, és la traducció al llatí de la mateixa paraula. Aquests dos «estels del gos» apareixen en la més antiga literatura dels babilonis i els egipcis, els qui fins i tot les van venerar.

En les taules alfonsines apareix com Aschere, Aschemie i Algomeysa —aquest últim nom encara utilitzat ocasionalment—, mentre que Ulugh Beg la va designar com Al Shiʽrā al Shāmiyyah, abreujat com Al Shāmiyyah. A la Xina és coneguda com a Nan Ho, «el riu del sud», que també inclou a Gomeisa (β Canis Minoris) i η Eta Canis Minoris.

Referències 

Procio
Estrelles binàries
Estrelles nanes
Estrelles subgegants
Variables BY Draconis
Variables per rotació
El Pla de Santa Maria

El Pla de Santa Maria és una vila i municipi de la comarca de l'Alt Camp. A l'extrem nord de la vila s'hi ubica l'església romànica de Sant Ramon, antigament dedicada a Santa Maria.

Geografia 
 Llista de topònims del Pla de Santa Maria (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El Pla de Santa Maria es troba al peu de les muntanyes de la serra de Miramar i del Cogulló.

El terme és predominantment pla al centre i cap al sud. La vila es va ubicar en un espai planer, a la cruïlla dels camins que conduïen als pobles de Figuerola, Cabra del Camp, el Pont d'Armentera, Santes Creus, Vila-rodona, Alió i Valls.

Història 
Va formar part de la Vegueria de Tarragona fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833.

Al llarg dels anys, el poble ha patit successius canvis de nom: Vilalba, Santa Maria del Pla, el Pla de Cabra, el Pla de Santa Maria. L'últim canvi de topònim es va produir el 1953, quan es va adoptar el del Pla de Santa Maria.

Les darreres dècades del  van representar un canvi important en l'estructura econòmica del Pla, ja que s'hi van implantar noves indústries. El motor econòmic passà a ser la indústria, i ja no l'agricultura.

L'any 1990, el Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya, dins del Pla Director per a la Gestió dels Residus Industrials a Catalunya, va decidir ubicar un abocador de residus industrials controlat al terme de Forès i una incineradora al Pla de Santa Maria. La decisió va generar un rebuig força generalitzat i es desenvolupà un fort moviment ciutadà d'oposició al projecte. La contestació al Pla de residus va fer que fos retirat i, posteriorment, es consensués entre la majoria dels grups polítics del Parlament de Catalunya una llei de gestió dels residus industrials que no donava indicació dels indrets on s'havien de localitzar les infraestructures necessàries. Una altra de les conseqüències fou la creació del partit comarcal Unió d'independents Conca de Barberà.

Dades econòmiques 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 46.378 pessetes (278,74 euros).

El 1983 el terme municipal del Pla de Santa Maria comptava amb unes 92 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 184 d'entre 5 i 50 hectàrees i 10 explotacions d'entre 50 i 200 hectàrees.

Demografia

Llocs d'interès 

 Portals fortificats del carrer Major, del .
 Església de Sant Ramon, o Església vella, obra romànica dels segles XII-XIII.
 Hi ha un bon grup d'edificis del municipi i de barraques de pedra seca inventariades.
 També hi ha algunes masies com el Mas de Barrina o el Mas Rossell, que és un dels masos de turisme rural.

Persones il·lustres 
 Fidel Miró i Solanes
 Gabriel Baldrich i Palau
 Josep Solanes Vilaprenyó
 Joan Mateu Ribé

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes de l'Alt Camp
El Pont d'Armentera

El Pont d'Armentera és una vila i municipi de la comarca de l'Alt Camp.

Geografia 
 Llista de topònims del Pont d'Armentera (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Dins el seu terme es troba el nucli de població de Selmella.

Història 

Els primers pobladors van ser els romans, que s'hi van assentar en construir-se l'aqüeducte que nodria d'aigua la ciutat de Tàrraco, que comença uns quilòmetres riu Gaià amunt.

Va formar part de la Vegueria de Vilafranca fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Vilafranca des del 1716 fins al 1833.

Economia 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 102.957 pessetes (618,78 euros).

El 1983 el terme municipal d'Armentera comptava amb unes 40 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 67 d'entre 5 i 50 hectàrees i 6 explotacions d'entre 50 i 200 hectàrees.

Demografia

Política

Eleccions municipals del 2011

Llocs d'interès 
 Castell de Selmella, obra romànica del segle X declarada Bé Cultural d'Interès Nacional

Fills il·lustres 
 Josep Alemany () músic.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya* Entrevista a l'alcalde del Pont d'Armentera (juny 2017)  a Alcaldes.eu

 
Viles closes de l'Alt Camp
Porqueres

Porqueres és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany.

Geografia 
 Llista de topònims de Porqueres (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El municipi de Porqueres està integrat per set pobles. Mata i les Pedreres al sud, i Miànigues, més cap a ponent, que és on es concentra la major part de la població. Pujant cap a la serra de Sant Patllari es troba Pujarnol; a l'oest, Porqueres; sobre l'estany, a la part nord, hi ha Usall, i, envoltat per la frondosa verdor de la serra del Ginestar, hi trobem el poble de Merlant.

Història 
Al  la majoria de pobles i veïnats que actualment formen el municipi de Porqueres estaven sota la senyoria reial : Miànigues, Merlant, Mata i Pujarnol, Porqueres en canvi era de senyoriu eclesiàstic. Existien dues batllies : la de Mata i Miànigues i la d'Usall i Porqueres.

Fins al  no es va configurar el municipi de Porqueres, fins aleshores els diferents pobles o veïnats funcionaven de manera independent. El 12 de juny de 1845 en l'objectiu de formar agrupacions municipals ben definides i més grans, es va publicar al 'Boletín Oficial de la Província de Gerona' la creació d'un nou municipi on agregava les següents poblacions : Porqueres, Pujarnol, Mata, Miànigues, Usall, Merlant i Sant Martí de Campmajor. Aquest nou municipi només va existir sobre el paper.

El 20 de juny de 1846, després de l'aprovació de la nova divisió de districtes municipals on se suprimien tots els ajuntaments que tinguessin menys de 30 veïns, el 'Boletín Oficial de la Província de Gerona' mostrava com quedava format el municipi de Porqueres, que incorporava : Santa Maria de Porqueres, la feligresia de Calç, els veïnats de Formiga i Miànigues, els llocs de Mata, Pujarnol i Usall, i el poble de Merlant. En un primer moment alguns d'aquests pobles, llocs o parròquies van continuar amb un cert grau d'autonomia. La integració com a únic municipi va ser molt difícil.

Encara el 1867-1868 va haver un intent de modificació del municipi quan es va presentar un Projecte d'agregació de Fontcoberta, Esponellà i Usall-Merlant a Serinyà, que comportava treure Usall i Merlant al municipi de Porqueres, al final no es va portar a terme.

Demografia

Llocs d'interès 
 Castell de Porqueres
 Dolmen de les Closes
 Església Santa Maria de Porqueres
 Torre de Pujarnol
 Bosc de Can Ginebreda

Personatges 
 Manel Saderra i Puigferrer (Tortellà, 1908 - Porqueres, 2000), músic i compositor nascut a Tortellà, mort i enterrat a Porqueres. Premi Creu de Sant Jordi 1993.
 Carles Fontserè i Carrió (Barcelona, 1916 – Girona, 2007), dibuixant i cartellista, especialment conegut a l'època de la Segona República Espanyola. Als anys 70, en tornar de l'exili, es va instal·lar a Porqueres. Premi Creu de Sant Jordi 1985.
 Esperxats de l'Estany - La Colla Castellera del Pla de l'Estany amb seu social a Porqueres.

Referències

Vegeu també 
 Escut de Porqueres
 Fréixere d'en Betlem

Enllaços externs 

 Ajuntament de Porqueres
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Pàgina web oficial dels Esperxats de l'Estany
Palol de Revardit

Palol de Revardit és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany. Palol de Revardit és un dels 11 municipis que constitueixen la comarca del Pla de l'Estany. Està situat al sud-est de la comarca. El municipi de Cornellà del Terri és el seu veí per la banda nord i Sant Julià de Ramis i Medinyà, pertanyents al Gironès, li fan límit parcialment pel costat sud; Canet d'Adri el limita per la banda oest.

Geografia 
 Llista de topònims de Palol de Revardit (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

La unió de tres pobles, Palol, Riudellots de la Creu i la Mota formen el municipi de Palol de Revardit que té una extensió total de 18,28 km² amb 400 habitants.

Història 
El conjunt d'aquest territori ha tingut un poblament antic, com ho demostra l'existència del dolmen neolític de la Mota. Té una superfície molt extensa de boscos suaus, pins i alzines, fet que, amb la combinació controlada d'edificacions, conforma un paisatge natural privilegiat, i que engresca recorre'l sigui a peu o en cotxe.

Llocs d'interès 
Els orígens del castell es troben l'any 1075 que hi morí el bisbe Bernat de Carcassona, fill de Cornellà del Terri. Actualment, d'aquest castell, en resten llenços de muralla i fragments de l'edifici principal que avui s'ha convertit en masia. En destaca, però, la torre gòtica, quadrada, de considerable amplada i alçada que sobresurt davant mateix de l'església de Sant Miquel i que malgrat la seva austeritat és una construcció molt espectacular. Més separada hi ha una antiga torre circular que formava part d'aquest recinte.

El pou de glaç de Palol és una construcció dels segles XVII i XVIII i és un dels més grans d'aquestes característiques en tota la comarca del Pla de l'Estany.

També es pot visitar la Col·lecció Escubedo-García de ciència i tècnica.

Orografia 
El riu Revardit, del qual pren nom el poble, travessa bona part del municipi fins a desembocar al Terri. No fa pas gaires anys que encara els masos construïts a la riba d'aquest riu aprofitaven enginyosos sistemes artesanals per extreure aigua per al regatge dels camps. Més al sud hi ha la riera de Riudellots, també afluent del Terri que hi enllaça fora de la comarca.

Les petites muntanyes que es ramifiquen des de la serra de Rocacorba i el puig de Sant Dalmau són els referents orogràfics que envolten el municipi.

El fet que la zona industrial s'hagi concentrat al veïnat de la Banyeta, a la part plana, tocant a la gran via de comunicació que és la carretera C-150, ha permès mantenir la resta del territori de manera força inalterada amb la personalitat i les traces encara d'un poble rural, però viu.

Entitats 
L'Oficina de turisme comarcal, del Consell Comarcal del Pla de l'Estany, situada al peu de la carretera C-66, és un element nou per acostar la comarca als visitants. Aquesta oficina és, alhora, punt de sortida de dues rutes del Centre BTT Pla de l'Estany-Banyoles.

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Pardines

Pardines és un poble i municipi de la comarca del Ripollès, al nord de la regió de l'Alt Ter. A la legislatura (2015-2019) l'alcaldessa era Núria Pérez Desel.

Geografia 
 Llista de topònims de Pardines (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El terme municipal té una extensió de 31 km² i el poble està a 1.226 m d'altitud. El punt més alt del municipi és al Puig Cerverís, de 2.206,8 m d'altura.

Els límits del terme municipal són al nord amb Queralbs i Vilallonga de Ter, a l'est amb Ogassa, al sud amb Ogassa i a l'oest amb Ribes de Freser i Queralbs.

El nom de Pardines té els seus orígens, segons els etimologistes, en el nom parietinas (del llatí PARETINA, les parets), que vol dir ruïnes d'un edifici, indret on hi havia hagut una construcció que avui està arruïnada. Ja és documentat l'any 839, en l'acta de consagració de la Seu d'Urgell. Fou possessió del vescomtes de Cerdanya, dels senyors de Sales, del monestir de Sant Martí de Canigó i dels comtes de Barcelona. Posteriorment en fou senyor Eiximèn Peris de Corella, primer comte de Cocentaina.

Pardines és el principal nucli de població de la Vall del Segadell.

Llocs d'interès 
 Santa Magdalena de Pardines
 Sant Esteve de Pardines
 Capella de Sant Martí
 Capella del Roser

Demografia

Festes populars 

 Dia de Farinetes – Febrer
 Pasqüetes i Caramelles – Abril
 Festa Major - Inici d'agost

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Pardines
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Planoles

Planoles és un municipi de la comarca del Ripollès situat al nord-oest de la regió de l'Alt Ter.

Geografia 
 Llista de topònims de Planoles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

Demografia

Refugis 
 Refugi de Corral Blanc

Vegeu també 
 La Vaquerissa

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Plana Alta

La Plana Alta és una comarca costanera del nord del País Valencià, amb capital a Castelló de la Plana.

Geografia 
Limita al nord amb Alt i el Baix Maestrat, a l'est amb la Mar Mediterrània, al sud amb la Plana Baixa i a l'oest amb l'Alcalatén.

Els municipis d'aquesta comarca són:

Història 
La comarca de la Plana Alta és de creació moderna, l'any 1989, i comprèn part de l'antiga comarca de la Plana, i l'antiga comarca de la Tinença de Mirabet. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934.

Referències

Vegeu també 

 Llista de monuments de la Plana Alta
 Premi Internacional de Literatura de Viatges Ciutat de Benicàssim
 Mancomunitat Plana Alta
Productivitat

La productivitat en economia és la mesura de l'eficiència de la producció. És una relació entre la quantitat de recursos utilitzats i els productes o serveis que se n'obtenen. Es pot expressar matemàticament com: P = producció/recursos

Una productivitat més alta utilitzant els mateixos recursos permet augmentar la rendibilitat d'una empresa. Els augments de productivitat es poden aconseguir mitjançant inversions i bones gestions i relacions laborals.

Vegeu també 
 Peces intercanviables
 Hora-persona
 Producció en sèrie
 Fabricació
 Treball (economia)

Referències 

Economia de la producció
Control de gestió
Producció
Planta anual

Una planta anual és aquella planta que normalment germina, floreix i mor en un any.

Algunes plantes perennes i biennals creixen en jardins com a anuals, especialment si el clima els és dur.

Sovint es posen en jardins per proveir un colorit més variat, ja que tendeixen a produir més flors que els perennes. Moltes de les plantes alimentàries són, o són conreades com a anuals, incloent-hi la majoria de cereals domesticats.

El cicle vital d'una planta anual pot ser de tan sols dos o tres mesos en algunes espècies. Moltes males herbes de jardí són anuals.

Botànica
Pd

Abreviatura del trastorn de la personalitat pel seu nom en anglès.
 Postdata
 Pal·ladi (element)
 Partits polítics: 
 People's Democracy
 Partit Democràtic o Partit Demòcrata, diversos partits
PT

Pt acrònim de Platí
 Domini .pt
 Codi per al portuguès
 Partido da Terra (Galícia)
 Partido dos Trabalhadores (Brasil)
 Partit del Treball (Mèxic)
PB

Plom, metall 
 Parell de bases, mesura de longitud d'àcids nucleics de cadena doble 
 Partit d'El Bierzo, partit polític espanyol amb implantació a la comarca d'El Bierzo
 Paraíba, estat a l'est de la Regió Nord-est del Brasil
 Petabyte, unitat d'emmagatzematge d'informació que equival a 1.015 bytes.
 picobarn, na unitat per a mesurar superfícies que equival a 10-36 centímetres quadrats
Po (desambiguació)

Geografia: 
 El Po és un riu d'Europa.
Po de Volano, una de les branques del riu Po.
 Química: Po és el símbol de l'element químic Poloni.
Proteòmica

La proteòmica és l'estudi bioquímic de les proteïnes. El proteoma és el conjunt sencer de proteïnes expressada per un genoma, cèl·lula, teixit biològic o un organisme, el terme proteoma és un portmanteau de proteïna i genoma. El terme proteòmica, per la seva banda, deriva de proteïna i genòmica.

La proteòmica permet determinar composició aminoacídica, la presència de modificacions post-traduccionals (com fosforilacions, acetilacions i d'altres) i d'isoformes (proteïnes diferents que depenen del mateix gen), permet analitzar la composició de complexos proteics (grups de proteïnes íntimament relacionades que constitueixen una unitat funcional), tanmateix permet explorar el conjunt de proteïnes que s'expressen en un determinat moment i localització (per exemple, un teixit, un conjunt de cèl·lules o bé un embrió de mosca en un moment concret del desenvolupament), aquest conjunt de proteïnes es denomina proteoma. En un sentit més restringit, el proteoma és la imatge dinàmica de totes les proteïnes expressades per aquest organisme, en un moment donat i sota determinades condicions concretes de temps i ambient.
Cal tenir en compte que les cèl·lules expressen diversos milers de proteïnes diferents i cadascuna d'elles pot experimentar nombroses modificacions en resposta a microambients diferents.

Referències

Vegeu també 
 Genoma
 Genòmica
 Metabolòmica
 Glicosòmica
Pr

Química: abreviatura de praseodimi
 Muntanyisme: abreviatura de Sender de Petit Recorregut.
Pm

Química: Prometi, element químic.
 Unitats de mesura: picòmetre (10-12 metres).
 pm (hora), terme llatí post meridiem, després del migdia.
 Política: Progrés Municipal, plataforma política que agrupa les candidatures d'àmbit municipal del PSC.
 Internet: .pm, domini territorial de primer nivell de Saint-Pierre i Miquelon.
 PM10, partícules disperses a l'atmosfera amb un diàmetre d'entre 2,5 i 10 µm.
Podarcis lilfordi lilfordi

Podarcis lilfordi lilfordi és una subespècie melànica de la sargantana gimnèsia que habita l'illa de l'Aire, front a la costa sud-est de Menorca. Els individus són de color negre, amb el cap un poc més clar i els costats terrosos. El ventre és de color blau ultramar metàl·lic, amb taques més fosques.

Presenten una dieta omnívora, alimentant-se de petits invertebrats i matèria vegetal. El pol·len i el nèctar del fonoll marí constitueixen una part important de la seva dieta durant l'època de floració d'aquesta planta, contribuint a la pol·linització. Aquesta subespècie també presenta una forta interacció amb la rapa mosquera, alimentant-se de les mosques atretes per les seves flors. Els mascles més grossos s'instal·len generalment en una flor, defensant la seva zona de cacera davant altres individus, de forma que les femelles i els mascles més petits no solen tenir accés a aquesta font d'aliment. Les plantes no obtenen cap benefici de la presència dels rèptils durant la floració, ja que aquests es mengen els seus pol·linitzadors. Quan els fruits són madurs, en canvi, les sargantanes se'ls mengen, encarregant-se així de dispersar les llavors. L'enorme densitat de rapa mosquera a l'illa es deu a l'activitat dispersadora de les sargantanes.

Existeixen diverses hipòtesis per explicar la inusual coloració d'aquesta subespècie. Sembla poc probable que es tracti d'un cas de cripsi, perquè l'illa està formada per roques calcàries blanquinoses i, per altra banda, els depredadors són molt escassos. La deriva genètica tampoc no és una explicació del tot satisfactòria, ja que, en les diferents subespècies de Podarcis lilfordi, sembla existir una relació entre els tons foscos i la manca de vegetació a les illes on habiten. És a dir, com més inhòspita és l'illa, més fosques són les sargantanes. El melanisme podria tractar-se d'una adaptació per aprofitar millor l'escalfor del sol, ja que els animals de colors foscos s'escalfen més rápidament que els de colors clars. Finalment, s'ha proposat que es podria tractar d'una forma d'estalvi metabòlic, ja que certs processos fisiològics permeten desfer-se d'algunes substàncies emmagatzemant-les en forma de pigments foscos; sistema que resulta més eficient que excretar-les. En aquest sentit, s'ha de tenir en compte que els exemplars joves d'aquesta i altres subespècies de color fosc presenten coloracions de tons més clars; només s'enfosqueixen amb el pas del temps.

Al voltant de la costa menorquina se situen una sèrie d'illots de diferents edats. Alguns presenten una extensió suficient per tenir una bona capa vegetal i contenir espècies endèmiques. Una d'elles és la sargantana negra, proveint de la subespècie Podarcis lilfordi existent només en aquesta illa i en cap lloc més arreu del món, de dors negre i ventre blau metàl·lic, molt diferent a la resta de dracs a conseqüència que a l'illa de l'aire va ser la primera a segregar de Menorca. L'espècie ha evolucionat durant nou mil·lennis. És herbívor, mengen flors i nèctar. És molt abundant i confiat. Estrictament protegit actualment.

Referències 

lilfordi
Podarcis lilfordi porrosicola

Podarcis lilfordi porrosicola és una subespècie de la sargantana gimnèsia que habita l'Illa des Porros de Fornells, a la badia de Fornells (costa nord de Menorca). Els individus són més grossos que en altres subespècies, amb els membres relativament llargs i el cap estret. Presenten una coloració verd oliva.

Referències 

porrosicola
Podarcis lilfordi codrellensis

Podarcis lilfordi codrellensis és una subespècie de la sargantana gimnèsia que habita l'illot de Binicodrell, davant la costa sud de Menorca. És de mida petita, amb el cap relativament estret, i potes molt llargues. Elevat nombre d'escates ventrals. Part posterior fosca brunenca.
És una subespècie sense dubtes corològics o taxonòmics pendents. Està protegida pel Reial decret 439/1990, per la Directiva Hàbitat i pel Conveni de Berna. El seu hàbitat no pateix amenaces, però és molt petit.

Referències 

codrellensis
Podarcis lilfordi rodriquezi

Podarcis lilfordi rodriquezi és una subespècie de la sargantana gimnèsia que habitava a l'Illa de ses Rates (Menorca), dins el Port de Maó, a la costa Est de Menorca i que s'extingí en desaparèixer aquest illot, que fou dinamitat entre 1934 i 1936. Els exemplars, de complexió robusta, presentaven el dors de color terrós/oliva, amb tendència al blau. Les extremitats eren verdoses, i la cua era de color verd blavós. El ventre era roig o groc, amb taques negres, blaves o verdes.

Vegeu també 
 Llista d'animals extints d'Europa

Referències 

rodriquezi
Fauna endèmica de les Illes Balears extinta
Sauròpsids d'extinció recent
Podarcis lilfordi balearica

Podarcis lilfordi balearica és una subespècie de la sargantana gimnèsia que habita l'illa del Rei, dins el Port de Maó, a la costa Est de Menorca. El dors presenta una coloració que va de verd oliva a gris terrós, amb línies negres. Els costats i les extremitats presenten unes tonalitats que poden anar del roig al gris. La part ventral és de color coure, amb taques blaves, verdes o negres. La base de la cua és verda. Els individus són de mida mitjana, amb el cap curt. És abundant a l'illa.

Referències 

balearica
Port de Maó