alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ga

Gal·li
 Codi per a Ghana
 Domini a Internet .ga, Gabon.
 La ga (llengua) i el ga (grup ètnic) de Ghana
 Codi ISO per al gaèlic irlandès
 .ga,
 Ga (llengua). Llengua kwa
Ge

Lingüística: Nom de la lletra G, g.
 Química: Ge, símbol de l'element químic germani.
 GE, antic indicatiu provincial de la província de Girona per a matriculació de vehicles, i per a números de dipòsit legal de publicacions.
 .ge, domini a Internet per a Geòrgia (Europa).
Grup de la taula periòdica

Un grup d'elements equival a una columna de la taula periòdica. N'hi ha 18 a la taula periòdica estàndard. Molts d'aquests grups coincideixen amb sèries químiques conegudes ja abans de la taula periòdica. Tots els elements d'un grup tenen la mateixa configuració electrònica de la seva capa de valència. Això fa que tinguin propietats físiques i químiques similars. La IUPAC recomana numerar els períodes amb nombres de l'1 al 18 d'esquerra a dreta. També existeixen dos sistemes de numeració obsolets (un de la IUPAC i un altre de la CAS, que feien servir nombres romans).

Els grups de la taula periòdica són els següents (entre parèntesis, numeracions obsoletes de la IUPAC i de la CAS).
 Grup 1 (IA,IA): els metalls alcalins
 Grup 2 (IIA,IIA): metalls alcalinoterris
 Grup 3 (IIIA,IIIB)
 Grup 4 (IVA,IVAB)
 Grup 5 (VA,VB)
 Grup 6 (VIA,VIB)
 Grup 7 (VIIA,VIIB)
 Grup 8 (VIIIA,VIIIB)
 Grup 9 (VIIIA,VIIIB)
 Grup 10 (VIIIA,VIIIB)
 Grup 11 (IB,IB)
 Grup 12 (IIB,IIB)
 Grup 13 (IIIB,IIIA): el grup del bor
 Grup 14 (IVB,IVA): el grup del carboni
 Grup 15 (VB,VA): pnicurs (no és un nom recomanat per la IUPAC) o grup del nitrogen
 Grup 16 (VIB,VIA): calcògens
 Grup 17 (VIIB,VIIA): halògens
 Grup 18 (VIIIB,VIIIA): gasos nobles

Grups principals 
Un grup principal de la taula periòdica conté els elements químics corresponents als blocs s i p i es caracteritzen per no tenir cap subnivell d a mig omplir. Són els grups 1 i 2 i del 12 al 18. En química inorgànica s'estudien les seves propietats per separat dels metalls de transició atès que varien de manera diferent al llarg dels grups i els períodes. Tot i això representen la major part dels elements i les seves propietats són molt diferents.

Vegeu també 
 Denominacions col·lectives de grups d'elements de característiques similars
Garrigar

La garriga o garrigar és un agrupament vegetal, on predomina el garric, en geobotànica, inclòs dins l'aliança fitosociològica Rhamno-Quercion cocciferae. Per extensió, s'anomena garriga a les formacions arbustives baixes, on una persona dreta hi sobresurt, tant si el garric hi és present com si no. De fet, a les illes Balears el terme garriga és prou estès tot i que el garric hi és molt escàs. La garriga pròpiament dita (o sigui, la garriga dominada pel garric) es troba als dominis climàcics de l'alzinar amb marfull i de la màquia litoral sobre terrenys calcaris i es veu molt afavorida per incendis repetits que impedeixen la seva evolució cap al bosc o la màquia. Ambdues característiques lliguen força amb les preferències del garric, que és una planta calcícola i que rebrota vigorosament després del foc. El terme garriga apareix en força topònims, com ara la comarca de les Garrigues i la població de la Garriga (Vallès Oriental).

Referències

Vegeu també 
 Erm
 Bosc

Enllaços externs 

 
 

Geobotànica
Garric

El garric (Quercus coccifera) és una planta semblant a l'alzina però de port arbustiu. El seu fruit és una gla. Històricament, el garric s'ha utilitzat com aliment per al kermes, per extraure un tint de color roig anomenat carmesí.

Noms 
En català, aquesta planta se la coneix amb molts noms populars: 
 Coscoll i els seus derivats, comuns a les Illes Balears, País Valencià, Penedès, Ribera d'Ebre, Baix Ebre i Montsià, entre altres llocs: coscoll roig, coscoll roger, coscoll ver, coscó o cuscó, coscona, coscolla.
 Garriga i els seus derivats: garriguella, garroll, garrolla, garric roig.
 Grana i els seus derivats: grana d'escarlata, graneta, grana vermelló.
 Alzina ravell.
 Blaca (a Talteüll, nord del Rosselló; terme molt més vivaç en occità.)
 etc.

Descripció 
El garric, de la família de les fagàcies, és un arbust o petit arbret molt ramificat que sol arribar fins als 2 metres d'alçada. Cobert de fulles perennes de color verd intens, dures i amb els marges punxants, arriba a crear formacions molt denses i comunitats permanents. El seu fruit és una aglà de peduncle curt i cúpula eriçada. Floreix d'abril a maig i fructifica durant l'agost de l'any següent. És una espècie que viu en zones seques i assolellades; accepta precipitacions anuals entre els 400 i els 800 mm, preferiblement.

Hàbitat 
Prolifera sobre terrenys calcaris, pedregosos i sòls pobres. A la serralada litoral o prelitoral catalana, hi localitzem els millors exemplars del territori, sobretot vers el sud del massís del Garraf.

Referències

Vegeu també 

 Garriga.

Arbusts
Quercus
Guanina

La guanina és una base nitrogenada del grup de les purines, una de les cinc bases del codi genètic (ADN i ARN). Es representa amb la lletra G majúscula. També es considera un mineral, pertanyent a la classe dels substàncies orgàniques. La guanina s'anomena així perquè fou aïllada per primera vegada el 1844 a partir del guano, els excrements d'ocells marins que es fan servir com a adob.

Entre 1882 i 1906, Emil Fischer en determinà l'estructura i també demostrà que l'àcid úric es pot transformar en guanina.

En l'ADN, sempre s'aparella amb la citosina per mitjà de tres ponts d'hidrogen, la qual cosa fa estable la cadena. En deriven els nucleòsids guanosina (Guo) i desoxiguanosina (dGuo) i els nucleòtids guanilat (GMP) i desoxiguanilat (dGMP).

La guanina ocorre en els excrements de diversos animals, com les aus. En els dels àcars constitueix un al·lergogen que causa malalties com la rinitis o la faringitis.

Referències 

Bases nitrogenades
Estimulants del sistema nerviós central
Minerals orgànics
Genòmica

La genòmica és l'estudi del genoma d'un organisme i de la seva funció. El genoma d'un organisme és la seqüència d'ADN corresponent a un conjunt complet de cromosomes en un individu típic, incloent gens i ADN sense funció codificadora.

La genòmica es desenvolupà als anys 80 i sobretot als 90, amb els projectes de seqüenciació dels genomes de diverses espècies, inclòs el de l'home (completat el 2001). La genòmica té gran rellevància en diverses branques de la biologia. Per exemple, la comparació dels genomes d'espècies diferents aporta informació valuosa sobre l'evolució de les espècies (en aquest cas se sol seqüenciar l'ARN ribosòmic). En Medicina, es creu que la genòmica podria ser la base de molts mètodes de diagnòstic, i també podria generar nous tractaments per moltes malalties. Altres aplicacions són en agricultura i ramaderia (per exemple, organismes modificats genèticament).

Des d'un punt de vista tècnic, els principals mètodes i eines utilitzats en genòmica són la bioinformàtica, l'anàlisi genètica, mesures d'expressió de gens i determinació de funcions de gens.

Enllaços externs 

 Número de Nature dedicat al genoma humà
Geografia urbana

La geografia urbana és la part de la geografia, que estudia les ciutats, i entitats menors formades per agrupacions, o nuclis, d'habitatges.

Per exemple, es poden distingir les ciutats Barcelona, València, o Palma, les viles, i els llocs Sant Jordi (Mallorca). Les ciutats i viles formen un municipi, és a dir, l'entitat política local; en altres paraules el territori mínim d'un estat, amb un govern municipal organitzat segons les normes polítiques de cada Estat.

L'única diferència entre una ciutat i una vila és el nombre dels seus habitants. Es parla d'un lloc quan ens referim a una entitat urbana que no té autonomia des del punt de vista polític, encara que estigui aïllat d'altres nuclis de població.

Tipologia de ciutats 
 Segons la seva grandària: mesurat pel nombre d'habitants, o la importància de la zona d'influència, o rang en la jerarquia urbana (vila o poble, ciutat, ciutat mitjana, gran ciutat, metròpolis, megalòpolis)
 En funció de la seva activitat dominant: poble agrícola, una ciutat industrial, ciutat comercial, plaça financera, ciutat cruïlla (o node de ferrocarril, port, aeroport), ciutat administrativa, ciutat universitària, ciutat turística. Totes aquestes activitats es descriuen amb la noció de funció urbana.
 D'acord amb el seu pla (mapa Pla hipodàmic o ortogonal, radioconcentric)
 D'acord amb la seva edat (ciutats antigues, medievals, modernes, contemporànies)
 En funció del seu nivell de desenvolupament (les ciutats dels països desenvolupats, les ciutats del Tercer Món)
 De la civilització a la qual pertanyen (les ciutats europees, les ciutats a Amèrica del Nord, les ciutats d'Amèrica Llatina, les ciutats musulmanes, ciutats de l'Índia, les ciutats xineses, les ciutats d'Àfrica)
 D'acord al seu creixement geogràfic: la ciutat "vertical" (Abidjan, Tòquio) o horitzontal (Los Angeles).
Gai Juli Cèsar

Gai Juli Cèsar Estrabó Vopisc, edil curul 90 aC
 Gai Juli Cèsar, avi de Juli Cèsar, casat amb Màrcia
 Gai Juli Cèsar, pare de Juli Cèsar casat amb Aurèlia
 Gai Juli Cèsar el dictador conegut simplement com a Juli Cèsar
 Gai Sext Juli Cèsar, governador de Síria conegut sovint només com Sext Juli Cèsar
Gram

El gram (símbol: g) és una unitat de mesura de la massa, que es defineix com a 1/1000 del quilogram (kg). A vegades s'usen les abreviacions incorrectes gr o gm.

 1 gram = 1 g = 0,001 kg
1 decagram = 10 g És el primer múltiple del gram i el segon submúltiple del quilogram. El seu símbol és dag.
1 decigram = 0,1 g

Un centímetre cúbic (10-6 m³) d'aigua, té una massa aproximada d'un gram. Un gram és també aproximadament el que pesa un clip per agrupar papers.

És la unitat de massa base en el sistema CGS, però no en el Sistema Internacional, on es defineix en funció del quilogram.

El decagram és el múltiple

Referències 

Unitats de massa
Unitats del Sistema CGS
Sistema mètric
Galàxia irregular

Les galàxies irregulars estan constituïdes principalment per estels joves i no tenen una estructura fàcilment identificable. No entren dins la classificació regular de la seqüència d'Hubble; no es poden classificar ni com a galàxies espirals, ni com a el·líptiques. Sovint, aquest tipus de galàxies semblen caòtiques, sense bulb galàctic ni cap estructura de braços espirals. Es pensa que poden representar un quart del total de galàxies. La major part de les galàxies irregulars han estat galàxies espirals o el·líptiques que han perdut la seva forma per les forces gravitacionals.

Hi ha dos grans tipus Hubble de galàxies irregulars:

 Galàxies Irr I són galàxies irregulars que presenten una estructura molt poc definida com per a ser situada dins de la seqüència d'Hubble. En els subtipus introduïts per De Vaucouleurs en la seqüència d'Hubble, es divideixen en les que tenen algun tipus d'estructura espiral Sm, i les que no Im.

 Galàxies Irr-II són galàxies irregulars que semblen no tenir cap estructura que les pugui situar dins la seqüència d'Hubble.

Una tercer classificació de les galàxies irregulars serien les galàxies nanes, anomenades dI o dIrrs (de l'anglès dwarf, 'irregular'). Aquests tipus de galàxies, es pensa que podrien ser importants a l'hora d'entendre l'evolució general de les galàxies, ja que tendeixen a tenir un baix nivell de metal·licitat i un alt nivell relatiu de gas, i es pensa que són similars a les galàxies primerenques que poblaven l'univers. Poden representar una versió local (i per tant, més recent) de galàxies blaves febles, que se sap que existeixen en imatges de galàxies de d'espai profund.

Algunes galàxies irregulars són galàxies espirals petites que han estat deformades per la gravetat de veïnes més grans.

Les galàxies dels núvols de Magallanes es van classificar inicialment com a galàxies irregulars, però des que es va poder observar que contenien estructures espirals barrades, es van reclassificar com a SBm, un quart tipus de galàxia espiral barrada.

Exemples 
 IC 1613
 Galàxia irregular IC 10
 Leo A
 Galàxia del cigar
 NGC 1569
 NGC 3109
 NGC 6240
 Nana de Pegàs
 Nana del Fènix
 Galàxia irregular nana de l'escultor
 Sextant A
 Wolf-Lundmark-Melotte
 Messier 82

Vegeu també 

 Galàxia nana.
 Galàxia el·líptica nana.
 Galàxia nana esferoïdal.

Irregular
Galàxia espiral barrada

Una galàxia espiral barrada és una galàxia espiral amb una estructura rectangular cap al centre. Es pensa que aquestes «barres» estan creades per inestabilitats del disc. La majoria de les galàxies espirals son d'aquest tipus, més concretament del tipus SB segons la classificació de les galàxies escrita per Edwin Hubble (d'ell prové el nom d'aquell telescopi espacial).
Geodèsica

La geodèsica en la geodèsia és la línia més curta que va d'un punt a un altre dins una superfície.

Per una esfera, la geodèsica coincideix amb l'ortodròmia, és a dir una línia que segueix un cercle màxim. Segons la teoria de la relativitat general, les partícules viatgen seguint una geodèsica a través de l'espaitemps, i per tant la seva trajectòria depèn de la curvatura. Aquesta curvatura és determinada per la distribució de l'energia, i la massa, segons l'equació d'Einstein. En general la geodèsica pot ser definida per qualsevol espai de Riemann.

Referències 

Geometria
Cartografia
Geodèsia
Gagaús

El gagaús és una llengua turquesa parlada per unes 200.000 persones (gagaüsos) a Moldàvia (on s'ha creat la república autònoma de Gagaúsia), a Bulgària i a Romania principalment. La llengua gagaüsa o gagavuz pertany al grup meridional (oguz) de les parles turques, i és propera al turc osmanlí, a l'àzeri i al turcman, però amb nombrosos préstecs eslaus i romanesos.

És considerada per alguns experts un dialecte del turc. Tanmateix, té nombroses característiques fonètiques, la totalitat de la sintaxi i la fraseologia, així com bona part de la morfologia i del lèxic, que la fan ben diferenciada:
 Iotització de les vocals altes i mitjanes a principi de paraula.
 Palatalització llarga de les consonants inicials.
 Ordre de la frase lliure.
 Presència de vocals llargues secundàries.
 Diftongació.
 Aparició dels sufixos del gènere –ka, -yka.
 Sintaxi fortament eslavitzada.
 Lèxic amb elements grecs, romanesos i eslaus.
 Afluixament de les consonants davant les vocals anteriors.
 Utilitza l'alfabet turc més les lletres ä, ö i ÿ. Antigament havia utilitzat l'alfabet grec.

El gagaús és una llengua derivada del turc gagaús balcànic. La lingüística balcànica va ser la primera a veure les conseqüències del contacte lingüístic com a normals en lloc de corruptes. El terme "llengua gagaüsa" i la identificació de la llengua pròpia com a "gagaús" es van establir simultàniament o fins i tot després de la creació de l'autoconsciència nacional.

Al voltant de 150.000 gagaüsos residien a Moldàvia el 1986, on vivien dins dels termes de Comrat, Çadır i Valkaneş. Juntament amb la majoria de gagaüsos que viuen a Moldàvia, hi ha altres quatre poblacions de Bulgària on resideixen gagaüsos. Els seus parlants majoritàriament pertanyen a l'Església ortodoxa russa.

Escriptura 
El 1895, Mihail Çakir creà una ortografia per al gagaús basada en l'alfabet ciríl·lic. També es va utilitzar l'alfabet grec o el llatí a l'estil dels romanesos. Entre 1932 i 1957 s'utilitzà sobretot aquest últim. El 1957 s'adoptà una norma ortogràfica basada en l'alfabet ciríl·lic, cosa que permeté que la llengua entrés en el currículum el 1959. Però el 1996 l'abandonaren per a adoptar l'alfabet llatí com els turcs osmanlins.

Dialectes 
El gagaús es divideix en dos dialectes:
 El del centre o bulbar, al voltant de Comrat i Çadır.
 El del sud o marítim, al voltant de Valkaneş.

Exemple 
Exemple de gagaús amb traducció al català:

Yazı 1 – Insannar hepsi duuêrlar serbest hem birtakım kendi kıymetindä hem haklarında. Onnara verilmiş akıl hem üz da läazım biri-birinä davransınnar kardaslık ruhuna uygun.

Article 1 – Tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i en drets. Són dotats de raó i de consciència, i han de comportar-se fraternalment els uns amb els altres.

Referències 

Llengües turqueses
Llengües de Rússia
Llengües d'Ucraïna
Llengües de Romania
Llengües de Bulgària
Llengües amenaçades d'Europa
GNU General Public License

La Llicència Pública General GNU (GNU GPL, de l'anglès GNU General Public License) és un tipus de llicència per a programari que permet la còpia, distribució (comercial o no) i modificació del codi, sempre que qualsevol modificació es continuï distribuint amb la mateixa llicència GPL. La llicència GPL no permet la distribució de programes executables sense el codi font corresponent o una oferta de com obtenir-lo gratuïtament. És la llicència lliure de programari més utilitzada.

Aquesta llicència va ser dissenyada originalment per Richard Stallman i el grup GNU, principalment Eben Moglen, com a alternativa al model de programari propietari predominant. Actualment, Linux és el programa sota llicència GPL amb més difusió.

Controvèrsies legals 
Dins de diferents marcs reguladors i legislatius de països al voltant del món, la inserció i ús de la GPL pot trobar dificultats des del punt de vista de l'aplicació i validesa, a causa de la fermesa o intervencions de lleis i normes en defensa dels drets dels consumidors (ciutadans). Aquests casos generen propostes de canvis i modificacions d'aquests marcs legals que, en general, cauen en favor de la GPL, tot i això són processos de mitjana o llarga durada i moltes vegades el que s'hauria de tractar des d'un punt de vista tècnic es deriva en conflictes polític-empresarials i al revés.

Només amb efecte de mostrar els inconvenients, es pot anomenar el Punt 11 de la llicència, recollit en moltes altres llicències.

Punt 11. "No garanties" 
(Sense garanties) diu: "''Com que el programa està lliure de càrrecs, no existeix cap garantia per a ell mateix (...), els propietaris dels drets d'autor proporcionen el programa "tal com és" sense cap garantia de cap tipus, ja sigui implícita o explícita, incloent, però no de manera limitada. Les garanties que implica la venda per a un propòsit particular.

Vegeu també 
 GNU Affero General Public License (GNU AGPL)
 GNU Lesser General Public License (GNU LGPL)
 GNU Free Documentation License (GNU FDL)
 Llicència Creative Commons (CC)

Referències

Enllaços externs 

 Llicència GPL 
 Traducció no oficial de la llicència GPL al català

Llicències GNU
Llicències de programari lliures
Gamma

La gamma és la tercera lletra de l'alfabet grec. S'escriu en majúscula: Γ; en minúscula: γ. Té un valor numèric de 3.

 Matemàtiques:
 Funció gamma.
 Distribució gamma.
 Física:
 en minúscula: símbol del fotó.
 en minúscula, fotó d'ona molt curta, produït en les desintegracions radioactives dels àtoms.
 en majúscula, Manuel Castañs i J. A. Beñincón postulen la constant dinàmica Γ que relaciona la força amb el canvi del moment lineal.
 1 gamma és una unitat de la densitat de flux magnètic. 1 gamma=10−9 tesla o 1 nanotesla.
 en minúscula, representa el pes específic d'una substància.
 Rajos gamma
 Les ones Gamma cerebrals:
Són un tipus d'electroencefalografia que se situa al voltant dels 40 hertzs.
 Enginyeria:
 en majúscula: símbol del parell motor
 Fotografia:
 La correcció gamma en fotografia, televisió i pantalles d'ordinador. Gamma és l'exponent en una relació entre valors de video o píxels i la il·luminació que mostra. En fotografia és el pendent de la corba de la densitat de la pel·lícula fotografica (log(opacitat)) amb el log de l'exposició (corba de Hurter-Driffield), en la secció recta de la corba característica.
 En L'AFI representa el so d'una fricativa velar sonora

Lletres gregues
Handbol d'onze

LHandbol d'onze (també conegut com handbol a onze) és una modalitat d'handbol practicada en exteriors.

És una modalitat de joc practicada en un camp de joc de gespa de 90 a 110 m de llargada i de 55 a 65 m d'amplada entre dos equips de deu jugadors de camp i un porter. El camp té dues línies paral·leles a  des de la línia de gol, que divideix el camp en 3 seccions; cada secció pot tenir fins a 6 jugadors de cada equip. L'àrea de la porteria és una línia semicircular amb un radi de  i la marca del punt de penal a  des de la porteria. La porteria té  d'ample i  d'alçada. El joc es juga amb la mateixa pilota que l'handbol de set per dos equips d'11 jugadors (més 2 reserves) i dos períodes de 30 minuts cadascun.

La modalitat d'handbol d'onze fou la més popular al món fins als anys seixanta del , quan anà essent substituïda per la modalitat de set. En la modalitat d'onze es celebrà la prova d'handbol als Jocs Olímpics d'estiu de 1936, i els campionats del món es disputaren fins a l'any 1966. Les regles de l'handbol d'onze s'estandarditzaren el 1926 i foren la base per reglamentar l'handbol de set.

A Catalunya fou un esport molt popular a les dècades de 1940 i 1950, quan es disputà el Campionat de Catalunya d'handbol d'onze.

Vegeu també 
 Handbol als Jocs Olímpics d'estiu de 1936
 Campionat del Món d'handbol d'onze masculí
 Campionat del Món d'handbol d'onze femení
 Campionat de Catalunya d'handbol d'onze

Referències 

Handbol
Història de la música occidental

El concepte d'història de la música occidental està estretament lligat al de l'anomenada música clàssica occidental. La història de la música produïda als països occidentals se sol classificar en diferents corrents estilístics que se succeeixen en el temps.

Música europea fins al  
 Música de l'antiguitat (fins a mitjan )
 Música medieval (mitjan  a finals del )
 Música del Renaixement ( a finals )
 Manierisme (segona meitat ) 
 Música barroca ( i primera meitat del ) 
 Classicisme (segona meitat del )
 Romanticisme musical (primer i segon terç del )
 Música neoclàssica (finals del  a principis del 
 Música neoromàntica (finals del  a principis del 
 Música nacionalista (segona meitat  a segona meitat )
 Música impressionista (finals del  a primer terç del )
 Música dodecafònica, Música serial o Música expressionista (principis del )
 Música serial post-dodecafònica (mitjan )
 Música oberta (mitjan )
 Música aleatòria (mitjan )
 Música concreta (mitjan )
 Música electrònica (mitjan )
 Música contemporània ( en endavant)

Innovacions del  en la música popular 
 Blues
 Jazz
 Rock and roll
 Rhythm and blues
 Soul
 Pop
 Funk
 Tecno
 Música electrònica
 New age
 Rap
 Hip-hop
 Punk
 Chill out
 Gòspel

Vegeu també 
 Història de la música

Occidental
Hiat

Un hiat (o hiatus) és la concurrència de dues vocals successives que pertanyen a dues síl·labes diferents, i que per tant, no formen diftong.

En català pot haver-hi hiat en els casos següents:
 Dues vocals fortes seguides (po-e-ta, ca-os).
 Una vocal dèbil i una forta (dic-ci-o-na-ri, con-ti-nu-a-rà).
 Dues vocals que formarien diftong on la segona porta accent (ve-í).
 Dues vocals que formarien diftong on la segona porta dièresi (ve-ïns, pe-ücs).

 I/u entre consonant i vocal (his-tò-ri-a).
 Un accent o una dièresi marquen la no formació del diftong: veí, països.

Fonètica
Gramàtica
Ortografia
Horta Sud

L'Horta Sud és una comarca valenciana, ubicada al sud de l'Àrea Metropolitana de València.

Històricament ha format part de la comarca de l'Horta, que dividida al seu torn entre l'Horta Nord i l'Horta Sud. De facto, l'Horta Sud es va dividir també, no sense polèmica, entre una nova comarca de recent creació, l'Horta Oest, i l'actual Horta Sud. Tanmateix els canvis i acords del 2022 van fer desaparèixer l'anomenada Horta Oest.

La tradicional capital de l'Horta Sud ha estat Torrent, seu del Museu Comarcal de l'Horta Sud.

Geografia  
Limita al nord i a l'est amb la ciutat de València i l'Albufera, al sud amb la Ribera Baixa i la Ribera Alta.

Els municipis d'esta comarca són:

L'Horta Sud (2022)

Història 
Antigament la Comarca de l'Horta de València incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Sud i la ciutat de València. Degut al creixement de totes estes comarques es va dividir quatre comarques, seprant l'Horta Sud en l'Horta Oest, comarca creada el 1988 i eliminada el 2022.

La comarca de l'Horta Sud és de creació moderna, l'any 1989, i hi comprèn part de l'antiga comarca de la Ribera Baixa, i part de la històrica Horta de València. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934.

Equipaments

Museus 
 Museu Comarcal de l'Horta Sud

Vegeu també 
 Horta de València
 Llista de monuments de l'Horta Sud
 L'himne de l'Horta Sud; https://fundaciohortasud.org/horta-sud/

Referències 

Horta Sud
Horta Oest

L'Horta Oest fou una comarca del País Valencià fins al 31 de desembre del 2022 i que tingué la seua capital a Torrent (encara que no fon capital administrativa ni històrica). Així mateix formava part de la comarca històrica de l'Horta de València.

Esta subcomarca estava suposadament composta per diversos municipis de l'Horta Sud: Torrent, Mislata, Aldaia, Manises, Xirivella, Alaquàs, Quart de Poblet i Picanya. I, a més, també incorpora de manera “aleatòria” un municipi del que oficialment és Horta Nord, Paterna. Esta divisió territorial no tenia cap sentit perquè les Hortes es divideixen pel pas del riu Túria. Tot el que queda a dalt és Horta Nord i tot el que queda a baix és Horta Sud. La Generalitat va eliminar la comarca de l'Institut Cartogràfic Valencià l'any 2021.

Geografia 
Limitava al nord amb el Camp de Túria i l'Horta Nord, a l'est amb la ciutat de València, al sud amb la Ribera Alta i a l'oest amb la Foia de Bunyol.

Els municipis d'aquesta comarca eren:

Història 
Antigament la comarca de l'Horta de València incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Oest, l'Horta Sud i la ciutat de València. Gràcies al creixement de totes estes comarques es va dividir en les quatre comarques actuals.

La comarca de l'Horta Oest és de creació moderna, l'any 1989, i hi comprèn part de l'antiga comarca del Pla de Quart, i part de la històrica l'Horta. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt «Comarques naturals del Regne de València» publicat l'any 1934.

L'Horta Oest va desaparèixer definitivament del mapa oficial comarcal de l'Institut Cartogràfic Valencià arran de la proposta de la Fundació Horta Sud i la Mancomunitat de l'Horta Sud a la Generalitat. A més a més, l'any 2022 tots els municipis de l'Horta Sud aprovaren per unanimitat l'eliminació de la designació per part de la Generalitat en tots els àmbits administratius.

Vegeu també 

 l'Horta de València
 Cuina de l'Horta
 Llista de monuments de l'Horta Sud
 Escuts i banderes de l'Horta Sud

Referències
Horta

Horta o hort, camp de cultiu irrigat
 Unió Atlètica d'Horta, club de futbol del barri d'Horta de Barcelona 
 Horta (mitologia), deessa etrusca
 HORTA (mineria), tecnologia de posicionament geogràfic subterrani utilitzada en la mineria.
 Horta (amanida), amanida grega a base de verdures bullides
 Toponímia: 
 Horta de Múrcia, comarca de la Regió de Múrcia 
 L'Horta de València, comarca natural del País Valencià que inclou l'Horta Sud i l'Horta Nord, i incloïa la desapareguda Horta Oest
 Horta de Sant Joan, poble de la Terra Alta 
 Horta de Lleida, sector eminentment rural del municipi de Lleida
 Horta (antic municipi) del pla de Barcelona
 Barri d'Horta, barri del districte d'Horta-Guinardó a la ciutat de Barcelona 
 Estació d'Horta, estació de la Línia 5 del metro de Barcelona al barri d'Horta 
 Estació d'Horta (FBG), estació de ferrocarril de la línia Barcelona-Granollers-Girona al municipi de Sant Andreu de Palomar
 Riera d'Horta
 L'església de Sant Joan d'Horta
 Horta-Guinardó, districte de la ciutat de Barcelona
 Horta (Açores), ciutat de Portugal 
 Horta  o Orte , ciutat italiana
 Horta d'Avinyó, poble del municipi d'Avinyó i antic municipi de la comarca del Bages
 Santa Maria d'Horta, església parroquial d'Horta d'Avinyó d'origen romànic i antic municipi del Bages
 Cognom:
 Gerard Horta i Calleja, poeta, escriptor, antropòleg, professor universitari i activista polític català.
 Joaquim Horta i Massanés, poeta, traductor i editor català.

Vegeu també 
 Orta, ciutat de l'Anatòlia Central
H

La H és la vuitena lletra de l'alfabet català i sisena de les consonants. Només es conserva per tradició literària, ja que sona muda. El seu nom és hac.

Fonètica 
Actualment només es fa servir per a paraules estrangeres amb el so /h/ o en paraules d'origen llatí que ja tenien aquesta grafia. Antigament també es feia servir per separar hiats (trahidor) i per marcar el so de /k/ a final de mot (Vich, bosch) fins i tot en els seus derivats (Jochs florals).

Hac aspirada 
La hac no és pas muda quan s'utilitza per a representar el so /h/ de certes interjeccions (ha, ha; ehem...) i el so /x/ d'alguns manlleus del castellà o del caló, per exemple: com piho, catalanització del castellà pijo (persona que fa ostentació de seguir les modes associades a una classe social acomodada), o halar (menjar), manlleu del caló.

L'adjectiu aspirada es refereix al sentit etimològic d'aquesta paraula que era emetre (un so) amb un hàlit, com surt al DCVB.

Significats de H 
 Bioquímica: en majúscula símbol de la histidina.
 Art: en majúscula s'utilitza per a referir-se al hentai.
 Física: en minúscula se sol fer servir per representar les alçades en les equacions. Serveix com a abreviatura d'hora 
 Música: correspon a la nota si en el sistema germànic
 Química: en majúscula, símbol químic de l'Hidrogen, d'on deriva la Bomba H. També és el símbol de la magnitud de l'Entalpia.
 SI: en minúscula, símbol d'hecto.
 Vehicles: designa un vehicle provinent d'Hongria

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
He

He, símbol químic de l'heli
 HE o habitant equivalent, unitat de mesura utilitzada per a determinar la càrrega contaminant orgànica que tenen les aigües residuals
 HE, High Explosive  altament explosiu)
 He (kana) 
 He (lletra), cinquena lletra de l'alfabet hebreu .
 He (alfabet fenici), cinquena lletra de l'alfabet fenici 𐤄.
 HE, codi ISO 639-1 per l'idioma hebreu
 Emperadriu He (? - 189), emperadriu del període de la Dinastia Han Oriental
 Dona Immortal He, o He Xiangu, un dels vuit Immortals del taoisme
 He (和) i He (合), col·lectivament coneguts com a 和合二仙 (He-He er xian, "Dos immortals He"), dos taoistes immortals coneguts com "Immortals d'Harmonia i Unitat"
 Comtat He, Anhui, Xina
 riu He o Hejiang afluent del riu Xi a Guangxi i Guangdong
 He, nom xinès per al riu Groc
Histona

Les histones són proteïnes bàsiques, de baix pes molecular, molt conservades evolutivament entre els eucariotes i alguns procariotes. Formen la cromatina juntament amb l'ADN, sobre la base d'unes unitats conegudes com a nucleosomes.

Les quatre histones core, o nuclears, formen un octàmer (paquets de 8 molècules) al voltant del qual s'enrotlla l'ADN, en una longitud variable d'acord amb l'organisme. Aquest octàmer s'acobla a partir d'un tetràmer de les histones anomenades H3 i H4, a les que s'agreguen dos heterodímers de les histones denominades H2A i H2B. Les histones externes, o linker, H1 (i H5 en ocells) interaccionen amb l'ADN internucleosomal. El conjunt de l'ADN enrotllat al voltant de l'octàmer d'histones, juntament amb la histona H1 i una certa longitud d'ADN linker, o internucleosomal, constitueix el que es coneix com a nucleosoma. Les histones core desenvolupen un paper decisiu en el primer nivell de compactació de l'ADN dintre del nucli, de l'estructura coneguda com a nucleosoma. Les histones linker, d'altra banda, produeixen un empaquetament d'ordre superior dels nucleosomes.

Les histones contenen un patró estructural molt important per als contactes moleculars dintre de l'octàmer d'histones core, denominat histone fold (es podria traduir com plec d'histona). Aquest motiu consisteix en 65 aminoàcids que s'estructuren en una organització estesa tipus hèlix-fulla-hèlix. En concret, conté una curta hèlix alfa, un gir/fulla beta, una hèlix alfa llarga, altre gir/fulla beta, i altra hèlix alfa curta.

Les histones core poden ser modificades covalent i post-traduccionalment, en general en els seus extrems amino-terminals, mitjançant reaccions catalitzades per una sèrie d'activitats enzimàtiques. Aquestes poden ser citoplasmàtiques, i actuen sobre les histones prèviament al seu assemblatge als nucleosomes, o bé, nuclears i afecten histones nucleosomals. S'ha postulat una teoria denominada histone code, o "codi d'histones", segons la qual aquestes modificacions poden tenir conseqüències quant a: 

1) La facilitat amb la qual proteïnes associades a cromatina (factors transcripcionals, etc.) podrien accedir a l'ADN.

2) La generació de combinacions de modificacions en un extrem de la histona, o en diversos dintre d'un nucleosoma.

3) Les estructures d'eucromatina i heterocromatina seran en major mesura dependents de les concentracions locals d'histones modificades.

En conclusió, aquestes modificacions podrien estendre la informació potencial del material genètic.

Vegeu també 
 Històmer

 
Proteïnes
Epigenètica
Genètica
Himne Europeu

L'himne europeu fa referència a l'himne utilitzat durant cerimònies oficials de diverses organitzacions internacionals europees des de l'any 1972. És un arranjament d’uns dos minuts del Cant de joia, el tema musical principal de l’últim moviment de la Novena Simfonia escrita el 1823 per Ludwig van Beethoven sobre un text homònim de Friedrich Schiller del 1785. Actualment, aquest himne és utilitzat pel Consell d’Europa i per la Unió Europea.

Història 
El 1793, a l'edat de 23 anys, Ludwig van Beethoven va conèixer l'obra de l'escriptor alemany, i des d'aquest moment va manifestar la seva inspiració i desig de posar-li música. Va sorgir així la Novena Simfonia, el moviment final de la qual és per a cor i solistes sobre l'Oda a l'Alegria de Schiller, tradicionalment conegut en el món coral català com a Cant de joia, per ser aquest el títol que Joan Maragall donà a la seva traducció.

Adaptació 
El 1972, el Consell d'Europa el va adoptar com a himne. Herbert von Karajan, un dels més grans directors contemporanis, va accedir a una petició del Consell d'Europa d'escriure tres arranjaments instrumentals per a piano sol, vent i orquestra simfònica. L'himne no simbolitza només la Unió Europea, sinó també Europa en un sentit més ampli. El poema Oda a l'Alegria de Schiller expressa la visió idealista de la fraternitat entre els éssers humans, una visió que Beethoven compartia.

El Consell de la Unió Europea va adoptar el 1985 la bandera, l'himne, el lema i el Dia d'Europa com a símbols de la UE.

Lletra en català

Referències

Enllaços externs 

 Textos originals en alemany i traducció al català
 Escoltar l'himne
 Traducció al català de Joan Maragall, per ser cantada 

Símbols de la Unió Europea
Himnes
Ludwig van Beethoven
HAC

Hac o H, lletra de l'alfabet
 HAC, abreviatura de cromosoma artificial humà (en anglès, human artificial chromosome)
 HAC, abreviatura de comodor de l'Aire honorífic
 HAC, abreviatura de Le Havre Athletic Club Football Association, club de futbol francès de la ciutat de Le Havre
Ho (ètnia)

Els ho són una ètnia aborigen de Jharkhand, emparentada als mundes, bhumijs i santals. El nom "ho" (hord en mundari) vol dir "home" en llengua pròpia dels hos, la qual és similar a la llengua mundari.

El 1901 eren 386.000 i actualment es calcula que són uns 800.000, els tribals més nombrosos després dels santals, oraons, i mundes. Hi hauria a més a més uns 200.000 hos a Orissa, i alguns altres a Bengala el que donaria en total un nombre d'1.077.000 com a parlants de la llengua ho. Són l'ètnia principal a Kolhan al districte de Singhbhum, que van conquerir als seus anteriors habitants i van defensar contra tots fins a l'arribada dels britànics després del 1765. Foren sotmesos pels britànics a l'inici del . Se'ls va anomenar com Larka Kols (kols lluitadors, els kols són una altra ètnia de la zona). Són animistes (91%). Com que el dot és molt car moltes dones es queden sense casar.

Els hos van entrar al districte de Singhbhum al  o  i van eliminar els bhuiyes. Encara que l'àrea era considerada dins l'Imperi Mogol, aquest mai hi va exercir jurisdicció efectiva. Al  van lluitar contra el raja de Chota Nagpur i el de Mayurbhanj i van conservar la independència. Chhota Nagpur fou cedida als britànics el 1765 junt amb Bihar, Orissa i Bengala. El raja ho de Singhbhum va demanar protecció al resident britànic a Midnapore (1767) però fins al 1820 no es va reconèixer feudatari britànic.

Els hos van trencar els acords el 1830 i van participar en la revolta dels kols amb els mundes (1831-1833) provocada per l'opressió dels adivasis pels terratinents; als rebels es van unir els oraons; les cases dels dikku (estrangers terratinents) foren cremades i molta gent va morir; els britànics van haver de dominar la revolta amb les forces del capità Wilkinson; un grup sota el coronel Richards va entrar a Singhbhum el novembre de 1836 i als tres mesos els darrers guerres s'havien rendit. El 1857 els ho van donar suport al raja de Porahat revoltat contra els britànics però la revolta fou liquidada el 1859.

Bibliografia 
 

Grups humans de l'Índia
Jharkhand
Heterotròfia

Lheterotròfia (del grec heteron = altre i trophe = nutrició) és un sistema d'obtenció del carboni per part dels éssers vius utilitzant com a font la matèria orgànica. Els organismes que es basen en aquest sistema s'anomenen heteròtrofs. En canvi, els que utilitzen com a font de carboni la matèria inorgànica són els autòtrofs. L'autotròfia és el tipus de metabolisme habitual en les plantes (amb escasses excepcions), les algues i alguns bacteris. Per contra, l'heterotròfia és habitual en els fongs, els animals, molts protozous i procariotes. i certes plantes paràsites o semiparàsites. Els heteròtrofs obtenen la matèria orgànica de les substàncies sintetitzades per altres organismes, vius o morts.

Vegeu també 
 Fotoheteròtrofia
 Fisiologia vegetal
 Nutrició animal
 Classificació nutricional bàsica
 Litotròfia

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 
 Formas de nutrición de las bacterias García Calleja, J; La Guía: Biología. 2009 Des (en castellà).
 Autotrophs and Heterotrophs AKLectures. 2014 Ag (en anglès).
 Types of Heterotrophic Bacteria James, T. Sciencing.com; 2017 Abr (en anglès).
 Heterótrofos; Qué organismos son, nutrición, clasificación, ejemplos Seguí Seguí, P. Ovacen.com; 2018 Set (en castellà).

Metabolisme
Holanda

Holanda (regió), regió central del Regne dels Països Baixos, que sovint també és designat per aquell nom. Holanda és una de les diverses regions que conformen l'estat sobirà dels Països Baixos. A causa de la seva preeminència econòmica i històrica, sovint es fa servir el nom d'aquesta regió per referir-se als Països Baixos en el seu conjunt. Tot i que estrictament no és incorrecta, aquesta denominació és imprecisa, pot resultar ofensiva per als neerlandesos provinents d'altres regions del país i és comparable a l'ús incorrecte del nom «Anglaterra» per referir-se al Regne Unit.
 Comtat d'Holanda, estat històric del Sacre Imperi Romanogermànic i de la República de les Set Províncies Unides des del  fins al 1795.
 Regne d'Holanda, estat satèl·lit de França de 1806 a 1810.
 Holanda Meridional i Holanda Septentrional, dues províncies actuals dels Països Baixos.
 Holanda o Províncies Unides, la República de les Set Províncies Unides i més tard els Països Baixos.
 Departament d'Holanda, subdivisió administrativa francesa de 1801 a 1807.
 Holanda, per extensió, el regne dels Països Baixos. Els Països Baixos és un estat europeu amb capital a Amsterdam, membre de l'ONU, la UE i moltes altres organitzacions internacionals. Compta amb dotze províncies diferents, incloent-hi Holanda Septentrional i Holanda Meridional.

Referències
Hexacoral·lis

Els hexacoral·lis (Hexacorallia) són una subclasse de cnidaris de la classe Anthozoa. Abans es coneixien amb el nom de zoantaris (Zoantharia), considerat avui com a sinònim 

Poden ser solitaris o colonials; els pòlips dels hexacoral·lis presenten dividint el celènteron per mesenteris que es presenten per parells (en general, múltiples de sis, d'ací el nom). Tenen una o dues files de tentacles i posseeixen cnidòcits de molts tipus. Poden ser nus o posseir esquelets calcaris o quitinosos. Solen incorporar zooxantel·les simbiòtiques a la cara interna (endoderma).

Cladograma

Classificació 
La classificació dels hexacoral·lis, segons Worms, és la següent:

 Ordre Actiniaria
 Subordre Anenthemonae
 Superfamília Actinernoidea
 Superfamília Edwardsioidea
 Subordre Enthemonae
 Superfamília Actinioidea
 Superfamília Actinostoloidea
 Superfamília Metridioidea
 incertae sedis
 Superfamília Actiniaria
 Ordre Antipatharia
 Ordre Corallimorpahria
 Ordre Rugosa 
 Subordre Columnariina 
 Subordre Cystiphyllina 
 Subordre Streptelasmatina 
 Ordre Scleractinia
 Ordre Zoantharia
 Subordre Brachycnemina
 Subordre Macrocnemina

Referències
Herensuge

Herensuge és un drac mític de la mitologia basca i el nom genèric per a "drac" en basc. La seva etimologia es relaciona sovint amb suge ("serp") i heren ("tercer", potser de "tres caps"). En la mitologia basca, els dracs apareixen amb moderació, de vegades amb set caps. L'herensuge també apareix sovint en forma de serp. Es creia que els set caps eren el brollador del drac Herensuge. Quan els petits dracs ja havien crescut, caurien del cap de la seva mare. Només el déu Sugaar està associat amb aquesta criatura, tot i que se l'associa més sovint amb una serp.

Una llegenda descriu un cavaller navarrès, Teodosio de Goñi, que mentre feia penitència per un doble parricidi a la serra d'Aralar rescata una dona que havia estat donada en rescat al drac. Quan el drac mossega les cadenes que li lliguen els turmells i ell no veu manera de vèncer-lo, el cavaller prega a Sant Miquel que el salvi. Al cel, l'arcàngel és notificat, però es nega a entrar en la lluita sense Déu. L'arcàngel arriba amb Déu sobre el seu cap i decapita el drac, alliberant Teodosio de les seves cadenes i acabant amb la seva penitència. La llegenda es va fer famosa arran de la inclusió dins l'obra Amaya o els bascos al segle VIII, de Navarro Villoslada.

La llegenda de Teodosio de Goñi i l'herensuge està associada al monestir de Sant Miquel d'Aralar. S'ha interpretat com una manera de justificar la ruptura amb la religió i els costums dels bascos pagans i l'adopció del cristianisme i, concretament, la veneració a Sant Miquel. En cas contrari, és molt semblant a altres llegendes europees de cavallers i dracs, que probablement hi van tenir una influència significativa.

Referències 

Personatges de la mitologia basca
Dracs
Horitzó cosmològic

L'horitzó cosmològic és un problema que afecta el model cosmològic del Big Bang que va ser identificat el 1970. Seria la regió límit de l'espaitemps més enllà de la qual, a causa de la limitació de la velocitat de la llum i les grans distàncies, no pot arribar cap senyal al punt de referència. És a dir, des de la Terra l'horitzó cosmològic seria aquella regió que no es pot examinar directament o indirectament, perquè no hi arriba cap mena d'informació. Té un valor finit, i per tant hi hauria regions de l'univers prou llunyanes entre si que mai haurien pogut intercanviar informació després del Big Bang, per tant es presenta el problema de com fer compatible la radiació còsmica de fons que indicaria que a gran escala l'univers és homogeni i isotròpic amb els models que se'n derivarien de la solució de les equacions de camp d'Einstein.

Cosmologia
Hecto-

Hecto (símbol h) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10², o 100.

Adoptat el 1795, prové del grec ἑκατόν (hekatón), que significa cent.

Per exemple;
 1 hectàrea = 1 ha = 100 àrees = 1 hm²
 1 hectòmetre = 1 hm = 100 metres
 1 hectogram = 1 hg = 100 grams
 1 hectolitre = 1 hl = 100 litres

Referències 

Prefixos del SI
Hexàedre

Un hexàedre o hexaedre (ambdues variants són acceptades) és un políedre que té sis cares.

L'hexàedre regular és conegut com a cub.

Referències

Enllaços externs 
 Polyhedra with 4-7 Faces  per Steven Dutch 

Políedres
Hacklab

Un hacklabs és un lloc on els furoners es reuneixen físicament per a compartir els seus coneixements, discutir sobre l'ús social de la tecnologia i estudien com protestar contra l'apropiació privada dels instruments de comunicació.

Els hacklabs acostumen a utilitzar un sistema d'organització i aprenentatge cooperatiu basat en el programari lliure gràcies als avantatges que ofereix (autoaprenentatge, coneixement de lliure disposició).

Darrere de l'organització dels hacklabs hi acostuma a haver un fort compromís ideològic, tot i que els participants poden veure'l a més com un lloc per aprendre-hi i experimentar que no només de militància.

Música 
Music Hackspace (London), Music Hackspace Dublin, CPH Music Maker Space (Copenhagen), Ljudmila (Ljubljana), Radona (Zagreb).

Referències

Vegeu també 
 Espai de creació
 Furoner
 Hackmeeting

Enllaços externs 

 Web dels hacklabs de l'estat espanyol 
 Llista de Hacklabs dels Països Catalans
 Kernel Panic 
 Hacklab Nòmada 

Hacking
Islamisme

Islam: és una religió abrahàmica i monoteista que representa el conjunt de creences dels musulmans.
 Fonamentalisme islàmic: és una ideologia política i religiosa, que està basada en una interpretació fonamentalista de l'islam.
 Islamisme polític, conjunt d'ideologies que mantenen que l'islam és alhora una religió i el fonament d'un sistema polític.
I

La I és la novena lletra de l'alfabet català i tercera de les vocals.

Fonètica 
En català serveix per representar la més tancada i palatal de les vocals. Si està al costat d'un altra vocal pot representar el so de semi-vocal.

La i representa dues variacions ortogràfiques diferents. Una és la de í Í que únicament serveix per al so vocàlic (mai el semivocàlic) i que se'n fa ús quan així ho indiquen les normes d'accentuació (pastís, camí)

L'altra variació és la dièresi Ï ï de la qual se'n fa ús en cas de separar dues vocals que segons les normes ortogràfiques i d'accentuació haurien d'anar juntes (veïna). En català prenormatiu aquesta situació se solia resoldre amb una hac intercalada (vehina). En aquest cas, la variant en majúscula Ï només pot ser utilitzada si hi està tota la paraula, ja que no hi ha cap paraula que comenci per aquest símbol.

Amb la lletra ge serveix per formar el dígraf ig que després d'una vocal plena serveix per indicar el so palatal africat (maig, roig).

Amb la lletra ics serveix per formar el dígraf ix que després d'una vocal plena representa el so palatal fricatiu de fluix, caixa (ja que sense la i expressaria la combinació /ks/ de flux)

En català, i és una conjunció coordinant copulativa

Significats de la lletra I 
 Bioquímica: símbol de la isoleucina.
 Matemàtiques: Símbol que representa el nombre imaginari de valor arrel quadrada de -1. En nombres romans té el valor d'1. Si se'n col·loquen dos seguits (II) de 2 i tres seguits (III) de 3. A la dreta d'un altre número li suma 1 valor i a l'esquerra li'n resta.
 Química: I és el símbol de l'element químic Iode
 Vehicles: Designa vehicles automòbils provinents d'Itàlia

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Indoeuropeu

Llengües indoeuropees, sèrie de llengües derivades del protoindoeuropeu 
 Protoindoeuropeu, llengua reconstruïda 
 Protoindoeuropeus, poble prehistòric de l'edat del coure i principis de l'edat del bronze
Enclavament lingüístic

Un enclavament lingüístic o illa lingüística és un territori petit on, de manera aïllada, es parla una llengua diferent de la que l'envolta.

Existeixen també d'altres illes, o illetes, lingüístiques en molts estats a conseqüència dels canvis geopolítics, persecucions religioses o repoblaments que hi van ocórrer segles enrere.

Illes lingüístiques a Europa 
A Itàlia existeix una illa occitana a Calàbria (Guardia Piemontese) i enclavaments genovesos, francoprovençals o fins i tot grecs i albanesos a la part meridional de la península Itàlica.

A Portugal existeix una illa lingüística lleonesa a Miranda do Douro. També existeixen minoritats importants d'hongaresos a Romania i a altres països veïns.

Pel que fa al català, hi ha dos casos: l'un és la ciutat de l'Alguer on es parla el català en un territori en què a tot el voltant es parla sard; l'altre és la comarca del Vinalopó Mitjà (País Valencià), que és de parla catalana i existeixen illes lingüístiques a les poblacions de Villena, Asp i Montfort del Cid.

Fonts 
  (1)
  (2)
 

Sociolingüística