alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ñ

La lletra Ñ és la quinzena de l'alfabet castellà. El seu nom és enya en català i "eñe" en castellà. Aquesta lletra distintiva es pronuncia /ɲ/, igual que el dígraf català ny, l'occità i portuguès nh o el francès i italià gn. Tot i que el seu origen medieval és una n normal amb una de més petita al damunt per abreujar la repetició d'aquesta lletra (ninno –> niño), avui en dia és considerada com una lletra més entre la n i la o.

Ús en llengua catalana 
A partir de la dècada de 2010, s'utilitza la lletra Ñ com a abreviació del mot "Espanya", sobre tot en l'àmbit d'internet.

Ús en altres llengües 
També s'utilitza en llengües les ortografies de les quals van ser definides amb influència del castellà, com ara l'aimara, el quítxua, l'èuscar, l'asturià, el chamorro, el guaraní i el mapudungun i s'ha utilitzat en tagàlog, on continua present en noms propis i topònims. Representa un so nasal palatal com la ny catalana. En gallec, la ñ representa el mateix so, però és probable que no fos adoptat del castellà, com suggereix la seva presència al primer escrit galaicoportuguès escrit a Galícia: (Foro do bo burgo de Castro Caldelas, escrit al 1228.). Altres llengües que en fan ús sense pertànyer a aquesta categoria són el tàtar i el tàtar de Crimea, per a representar el so velar nasal ng /ŋ/ (com el so final dels mots catalans sang o vinc).
D'altra banda, Ñ també s'utilitza en l'ortografia del bretó per a indicar la nasalització de la vocal precedent. Per exemple, Jañ (/ʒã/), que correspon al francès Jean i es pronuncia igual.

Referències 

N
Teoria quàntica de camps

La teoria quàntica de camps (sovint abreujat TQC o QFT per Quantum Field Theory) és l'aplicació de la mecànica quàntica al concepte físic de camp (com per exemple el camp electromagnètic), així com a les interaccions dels camps amb la matèria. Els fonaments de la teoria es van desenvolupar entre el final dels anys 1920 i els anys 1950, especialment per Paul Dirac, Vladímir Fok, Pascual Jordan, Wolfgang Pauli, Werner Heisenberg, Hans Bethe, Sin-Itiro Tomonaga, Julian Schwinger, Richard Feynman i Freeman Dyson.

La teoria proporciona un marc teòric utilitzat àmpliament en física de partícules i en física de la matèria condensada. En particular, la teoria quàntica del camp electromagnètic, coneguda com a electrodinàmica quàntica, fou el primer exemple de teoria quàntica de camps i és la teoria comprovada experimentalment amb major precisió de la física. Les teories quàntiques de camps no relativistes són necessàries en física de la matèria condensada (per exemple en la teoria BCS de la superconductivitat), mentre que les teories relativistes són indispensables en física de partícules.

Referències

Vegeu també 
 Electrodinàmica quàntica
 Cromodinàmica quàntica
 Interacció electrofeble
 Força d'Abraham-Lorentz
 Equació de Dirac
 Acció a distància
Punt isoelèctric

El punt isoelèctric (pI) és el pH en el qual una molècula té càrrega elèctrica neutra. És una característica molt important per separar una biomolècula (com aminoàcids, pèptids i àcid nucleic) en una dissolució aquosa fent que passi de manera diferenciada a un líquid orgànic, només en aquell pH en concret en què es pot dissoldre. Aquest procés bioquímic s'anomena extracció líquid-líquid.

Vegeu també 
 Electroforesi
 Equació de Henderson-Hasselbalch
 Isoelectroenfocament

Enllaços externs 

 El punt isoelèctric online
 Proteome-pI una base de dades punt isoelèctric proteoma (punt isoelèctric predit per a totes les proteïnes)
 SWISS-2DPAGE una base de dades de punts isoeléctricos procedents de dues dimensions electroforesi en gel de poliacrilamida (~ 2.000 proteïnes)

Propietats químiques
Llista d'illes de la mar Mediterrània

A la mar Mediterrània hi ha nombroses illes que s'enumeren per diferents conceptes.

Per superfície

Per estat 
 Espanya
 Alboran
 Balears i Pitiüses: Vegeu Illots de les Balears
 Eivissa
 Formentera
 Mallorca
 Menorca
 Columbrets
 Nova Tabarca
 Perejil

 França
 Còrsega

 Grècia: Vegeu llista d'illes de Grècia
 Cíclades
 Creta
 Dodecanès
 Espòrades
 Illes Jòniques
 Illes Saròniques

 Itàlia: Vegeu llista d'illes d'Itàlia
 Illes Eòlies
 Sardenya
 Sicília

 Malta
 Comino
 Gozo
 Malta

 Tunísia
 Djerba

 Turquia
 Bozcaada
 Imbros

 Xipre

Vegeu també 
 Llista d'illots de les Balears i les Pitiüses
 Llista d'illots de Catalunya
 Illots de Menorca

Mediterrania
Taula de divisors

Taula de divisors dels nombres de l'1 al 1000. Aquells que només poden dividir-se per la unitat i per ells mateixos s'anomenen nombres primers.

 Els divisors en negreta indiquen un nombre primer (exemple: el nombre 29)
 d(n) és el nombre de divisors positius de n, incloent-hi 1 i el mateix n
 σ(n) és la suma de tots els divisors positius de n, incloent-hi 1 i el mateix n. Quan σ(n)- n=n, s'indica amb negreta (exemple: el nombre 496)

Nombres naturals
Moral

La moral és una disciplina que determina la rectitud del comportament humà segons unes normes que expressen l'existència d'uns deures i obligacions. A través d'aquests principis morals les persones decideixen entre binomis de categories, com bo i dolent, just i injust, o adequat i inadequat, a través dels judicis morals.

El judici moral sempre es troba, parcialment o radicalment, unit a les creences ètiques, socials, polítiques i religioses de la comunitat on es troba inserit l'individu. La creació del judici de valor és un procés individual en cada persona, basat en les creences, en el nivell de desenvolupament (segons afirma Lawrence Kohlberg), en funció dels sentiments (com considera l'emotivisme moral) o en funció de creences o conviccions.

Etimologia 

El mot en català prové del llatí mos, moris, que significava costum.

Relació amb l'ètica 

La moral està relacionada amb l'ètica, però són diferents. La moral decideix la suposada bondat o maldat d'una acció mentre l'ètica fa una reflexió filosòfica sobre la creació dels judicis, i per això es considera integrada com una branca de la filosofia.

Per a alguns corrents filosòfics, l'ètica també analitza les qüestions morals. Per això, alguns poden definir l'ètica com la filosofia moral, però sense identificar l'ètica plenament amb la moral.

Vegeu també 
 Amoralisme

Bibliografia 
 Batson, D., & Ahmad, N. (2008). Altruism: Myth or Reality? . In-Mind Magazine, 6.
 Bermudo, J.M. La Filosofía moderna y su proyección contemporánea. Barcanova. Barcelona, 1983
 Hume, D. Tratado sobre la naturaleza humana. Editora Nacional. Madrid, 1977.
 Kant, I, La Crítica de la raó pràctica, Edicions 62, Barcelona, 2004. 
 Kant, I. Fundamentación de la Metafísica de las Costumbres. Santillana. Madrid. 1996.
 Russell, B. Historia de la Filosofía Occidental. Espasa. Madrid,1984.
 Terricabras, J.M. Atreveix-te a pensar. La Campana. Barcelona, 1998

Enllaços externs 

 Val la pena ser moral?

Ètica
Religió
Vulpes

Vulpes és un gènere de mamífers carnívors de la família dels cànids.

N'existeixen diverses espècies de les quals a Europa només és present la guineu (Vulpes vulpes).

És un animal d'orelles punxegudes, cap triangular, cos esvelt i pelatge suau. Són caçadors solitaris, excepte en època d'aparellament i s'alimenten sobretot de petits mamífers. En ambients urbans, s'acostumen fàcilment a trobar aliment en les deixalles.

Aspectes culturals 
Tradicionalment, el folklore occidental i el català en particular, associa la guineu amb l'astúcia. Existeixen diversos refranys basats en la guineu, com ara:
 al lloc (o al seti) de la guineu, qui se n'alça ja no hi seu, que solien dir els nens quan algun ocupava el seient d'un altre.
 la guineu, quan no les pot haver, diu que són verdes, que es diu als qui pretenen minimitzar els seus fracassos. Fa referència a una antiga faula.

A la Xina representa l'amant que allunya l'espòs de la seva família.

Referències
Província de Barcelona

La província de Barcelona és una demarcació administrativa de l'administració local d'Espanya, amb capital a Barcelona, que aglutina 311 municipis amb una població total de 5.487.935 habitants; i és la província més poblada de Catalunya i la segona d'Espanya. El govern provincial és la Diputació de Barcelona amb seu a l'edifici Casa Serra a la rambla de Catalunya de la ciutat de Barcelona.

Història 

La província de Barcelona té el seu precedent en les quatre prefectures catalanes creades el 1810 pel governador general de Catalunya, el mariscal Pierre François Charles Augereau. La prefectura de Barcelona incloïa el Solsonès. El 1812, integrada Catalunya a l'imperi francès de Napoleó I, la prefectura va passar a ser el departament de Montserrat.

En la proposta de les Corts de Cadis del 1813, que no va entrar en vigor, la província de Barcelona limitava amb el riu Llobregat i incloïa la regió de Girona.

El 1822 es va aprovar una nova divisió territorial. La província amb capital a Barcelona rebia el nom restringit de província de Catalunya. Excloïa el Penedès i incloïa la Cerdanya.

El 30 de novembre de 1833, a proposta de Javier de Burgos, s'aprovava l'actual divisió provincial que ha estat en vigor excepte en el període del 1913 al 1925 de la Mancomunitat de Catalunya, i del 1931 al 1939 substituïda per la Generalitat republicana, en que la Diputació va ser-ne el punt de partida de la nova institució.

Futur 
Està previst, en virtut de la llei de vegueries aprovada pel Parlament de Catalunya, que la Diputació de Barcelona sigui substituïda inicialment per un consell de vegueria i posteriorment per dos: el de la vegueria de Barcelona i el de la Catalunya Central, o bé tres, incloent-hi la vegueria de l'Alt Ter.

Territori

Municipis 
Els vint-i-un municipis més habitats de la província són els següents (2016):
 Barcelona (1.608.746 hab.)
 L'Hospitalet de Llobregat (254.804 hab.)
 Badalona (215.634 hab.)
 Terrassa (215.121 hab.)
 Sabadell (208.246 hab.)
 Mataró (125.517 hab.)
 Santa Coloma de Gramenet (117.153 hab.)
 Sant Cugat del Vallès (88.921 hab.)
 Cornellà de Llobregat (86.072 hab.)
 Sant Boi de Llobregat (82.402 hab.)
 Rubí (75.167 hab.)
 Manresa (74.752 hab.)
 Vilanova i la Geltrú (65.972 hab.)
 Viladecans (65.779 hab.)
 Castelldefels (64.892 hab.)
 El Prat de Llobregat (63.457 hab.)
 Granollers (60.174 hab.)
 Cerdanyola del Vallès (57.543 hab.)
 Mollet del Vallès (51.491 hab.)
 Esplugues de Llobregat (45.733 hab.)
 Sant Feliu de Llobregat (44.086 hab.)

Comarques 
La província conté les següents comarques:
 Alt Penedès
 Anoia
 Bages
 Baix Llobregat
 Barcelonès
 Berguedà, excepte Gósol
 Lluçanès
 Garraf
 Maresme
 Moianès
 Osona, excepte Espinelves, Vidrà i Viladrau
 Vallès Occidental
 Vallès Oriental

A més a més, inclou el municipi de Fogars de la Selva de la comarca de la Selva.

Partits judicials 

La província de Barcelona està dividida administrativament en 25 partits judicials.

Demografia

Museus 
La província de Barcelona compta amb 304 equipaments museístics.

Referències

Vegeu també 
 Llista de municipis de la província de Barcelona
Província de Girona

La província de Girona és una demarcació administrativa amb capital a Girona que aglutina 221 municipis del nord-est de Catalunya, amb una població total de 753.054 habitants. El govern provincial és la Diputació de Girona.

Història 
La delimitació de la província de Girona ja va quedar establerta en la divisió de corregiments del 1810. En la divisió provincial del 1822, el territori de l'antiga vegueria de Girona s'ampliava per l'oest fins al curs del riu Ter, mentre que l'Alt Maresme passava a la província de Barcelona. En la divisió definitiva del 1833 incorporava l'est de la Cerdanya.

La tradicional capitalitat de Girona no tenia competència, malgrat no ser la ciutat més poblada, superada per Olot, condició que va recuperar a mitjan . A més de la seva posició central, el ressò que va assolir a causa dels setges patits en la Guerra del Francès va ser considerat un mèrit digne de ser tingut en compte.

Territori

Municipis 
Els municipis més poblats són:

Comarques 
Les comarques que formen la província de Girona són:

Partits judicials 

La província de Girona està dividida administrativament en 9 partits judicials.

Demografia 

Les dades anteriors a la formació de la província (1833) són la suma dels municipis actuals.

Organismes autònoms 
 Dipsalut: Organisme Autònom de Salut Pública de la Diputació de Girona.

Referències

Notes

Vegeu també 
 Llista de municipis de la província de Girona
 Províncies de Catalunya
 Departament del Ter
 Bisbat de Girona
 Comarques Gironines

Enllaços externs 

 Diputació de Girona

Girona
Província de Tarragona

La província o demarcació de Tarragona és una divisió administrativa espanyola amb capital a Tarragona que aglutina 181 municipis del sud de Catalunya, amb una població total de 804.664 habitants (2019). El govern provincial és la Diputació de Tarragona.

Història 
Durant les discussions de divisió provincial, Tarragona, Reus i Tortosa van pugnar per la capitalitat de la província.

La candidatura de Tortosa (que havia estat capital històrica de vegueria, de corregiment i cap de districte del Departament de les Boques de l'Ebre amb la divisió feta pels francesos) no va rebre suport. Diversos municipis de la Terra Alta i del Baix Ebre (Xerta, Benifallet i Tivenys) preferien Reus per la seva atracció comercial. Això va decantar el suport de l'àrea de Tortosa cap a Tarragona per la facilitat de comunicacions marítimo-fluvials.

A principis del segle XIX, Reus era la segona ciutat del país. En la primera divisió napoleònica del 1810 s'havia assignat la capital a Reus. Va rebre el suport del Baix Camp, el Priorat i l'Alt Penedès.

Tarragona tenia el suport del Tarragonès i l'Alt Camp, a més de la Diputació de Catalunya que l'assignava com a capital en les tres propostes de districtes subalterns. Tarragona avalava les propostes d'estendre la província cap a la plana de Lleida. La pugna territorial entre Tarragona i Lleida va acabar afavorint la capitalitat de les dues.

La idea de convertir a Tortosa en «la cinquena província» es va revifar durant el franquisme. Si bé no va prosperar cap mena de modificació existeix una clara diferenciació territorial entre les Terres de l'Ebre i el Camp de Tarragona. La Generalitat de Catalunya ha reconegut aquesta realitat en l'estructura territorial dels seus departaments doncs el Decret 79/2001 de 6 de març de creació de la Delegació Territorial del Govern a les Terres de l'Ebre estableix que l'abast territorial de la delegació serà el de les comarques del Baix Ebre, Montsià, Terra Alta i Ribera d'Ebre.

Territori

Municipis 
Els municipis amb més de 10.000 habitants, amb dades del 2019:

Comarques 
Està composta per les 10 comarques següents:
 l'Alt Camp
 el Baix Camp
 el Baix Ebre
 el Baix Penedès
 la Conca de Barberà
 la Ribera d'Ebre
 el Montsià
 el Priorat
 el Tarragonès
 la Terra Alta

Partits judicials 

La província de Tarragona està dividida administrativament en 8 partits judicials.

Demografia 

Les dades anteriors, són la suma dels municipis actuals.

Referències

Vegeu també 
 Llista de municipis de la província de Tarragona
 Províncies de Catalunya

Enllaços externs 

 Diputació de Tarragona
 Dades de Municat
 Presidents de la Diputació de Tarragona 

Tarragona
Pi

Pi (arbre), arbres del gènere Pinus

 Pi (lletra grega), lletra de l'alfabet grec
 Nombre π, constant matemàtica
 Pi (exercici), un exercici físic
 PI (compost químic) Monoiodur de fòsfor

 Química/física:
 Mesó pi
 Enllaç pi, enllaç covalent amb dos lòbuls

 Toponímia:
 Pi de Conflent, poble nord-català del Conflent
 Pi (Bellver de Cerdanya), entitat municipal descentralitzada del municipi de Bellver de Cerdanya
 Cala Pi, cala al municipi de Llucmajor, Mallorca 
 Cala del Pi, cala al municipi de Castell-Platja d'Aro, al Baix Empordà, situada al nord de Cala Rovira i Cala Sa Cova 
 Comtat de Pi, comtat a la ciutat de Chengdu i la província Sichuan de la Xina

 Biografies:
 Andreu Avel·lí Pi i Arimon (Barcelona, 1793 - 1849), historiador i epigrafista centrat sobretot en la història de Barcelona
 Bo Pi (?- 473 aC), buròcrata en l'estat Wu al període de les Primaveres i Tardors 
 Carles Pi i Sunyer (1888-1971), enginyer industrial, economista, polític i escriptor català
 Francesc Pi i Arsuaga, dramaturg i polític català
 Francesc Pi i Margall, polític català, president del govern de la Primera República Espanyola
 Joaquim Pi i Arsuaga, metge, periodista i polític català
 Enric Pi (1983), futbolista català
 Jordi Sabater Pi (1922-2009), primatòleg i etòleg català 
 Meritxell Mateu i Pi (1966-), diplomàtica andorrana
 Ot Pi, Ciclista català d'elit
 Renzo Pi Hugarte (1934-2012), antropòleg uruguaià

 Política: 
 PI, sigles del Partit per la Independència
 PI, sigles de Proposta per les Illes
Sant Esteve

Festivitat: Diada de Sant Esteve, celebrada el 26 de desembre
 Hagiografies:
 Sant Esteve màrtir, considerat el primer màrtir cristià
 Papa Sant Esteve I
 Sant Esteve d'Hongria o Esteve I d'Hongria (s. XI), rei d'Hongria 
 Sant Esteve de Cardeña, abat de San Pedro de Cardeña, mort amb 200 monjos més en 953
 Sant Esteve Harding monjo, cofundador de l'Orde Cistercenc al segle XII
 Sant Esteve de Moldàvia, Esteve III, príncep de Moldàvia al segle XV
 Sant Esteve Nemanja, sobirà de Sèrbia al segle XII
 Sant Esteve de Perm, primer bisbe de Perm, al segle XIV
 Topònims:
 Sant Esteve (Castellciutat), partida del municipi de la Seu d'Urgell
 Municipis:
 Sant Esteve d'Arberoa, municipi de la Baixa Navarra
 Sant Esteve de Lió, municipi del Lionès
 Sant Esteve de Llitera, municipi de la Llitera
 Sant Esteve del Monestir, municipi del Rosselló
 Sant Esteve de Palautordera, municipi del Vallès Oriental
 Sant Esteve de la Sarga, municipi del Pallars Jussà
 Sant Esteve Sesrovires, municipi del Baix Llobregat
 Sant Esteve d'en Bas, antic municipi, agregat el 1968 al de la Vall d'en Bas
 Entitats de població:
 Sant Esteve (Balsareny), colònia fabril de Balsareny (Bages)
 Sant Esteve de Guialbes, poble del municipi de Vilademuls (Pla de l'Estany)
 Sant Esteve de Llémena, poble del municipi de Sant Aniol de Finestres (Garrotxa)
 Edificis: Església de Sant Esteve, diversos temples
 Miscel·lània:
 Orde de Sant Esteve diverses organitzacions
 Arqueta de sant Esteve, conservada al MNAC
Sanç I de Mallorca

Sanç I de Mallorca, dit el Pacífic, i II de Cerdanya (1276 – Formiguera, 1324),  fou rei de Mallorca, comte de Rosselló i Cerdanya, vescomte de Carladés, baró d'Omelàs i senyor de Montpeller (1311 – 1324).

Família 
Segon fill de Jaume II de Mallorca i Esclarmonda de Foix. Tot i que fou nomenat hereu del tron el 1302, després que el seu germà Jaume i primogènit ingressés a l'orde franciscà, no el va obtenir fins a la mort del seu pare.

Es casà amb Maria de Nàpols, filla de Carles II de Nàpols el 9 de febrer de 1304. El matrimoni no tingué fills, almenys que els sobrevisquesin, si bé diverses fonts  assenyalen l'existència d'una filla de Sanç que s'hauria casat amb el primogènit de Felip de Tarent. L'existència d'aquesta filla (eventual hereva del regne de Mallorca) no s'ha pogut contrastar documentalment, tot i que amb tota certesa hauria mort abans de l'any 1318.

D'altra banda, se li coneixen fins a sis fills il·legítims, fruit de diverses relacions extramatrimonials: 

 Amb N. d'Huzon (d'Usson? forma francesa del llinatge dels So, vescomtes d'Èvol):
Felip, ingressà a l'ordre dels Frares Menors a Nàpols, vers l'any 1328.
 Amb Blanca de Mont-real:
Nicolaua, casada amb el cavaller mallorquí Berenguer Burguet, abans de l'any 1324.
 Amb N. de Puigbadró, filla del cavaller osonenc Guillem de Puigbadró:
Saura (Saura Sanç), maridada amb Ramon Galceran de Pinós, senyor de Torà.
 Una filla de nom desconegut, maridada amb Pere de Talarn.
 Constança, maridada amb Gilabert V de Cruïlles, baró de Peratallada.
 Amb una dama de nom Estorina:
 Una filla de nom desconegut.

Política 
Malgrat que s'emparentà amb la casa d'Anjou pel seu matrimoni i que França cercava enemistar Mallorca i la corona catalanoaragonesa, es feu feudatari del seu cosí Jaume II el Just i l'ajudà en la conquesta de Sardenya, fet que li valgué la dispensa de retre-li vassallatge. La seva política fou conciliadora, més caracteritzada pels pactes que per les guerres, i procurà vetllar pels interessos dels mallorquins i cercar un equilibri en els afers exteriors. El 26 d'abril de 1313 d'acord amb el tractat de Poissy, Sanç restitueix la Vall d'Aran a Jaume el Just.

La seva residència, la repartí entre Mallorca, el Rosselló i la Cerdanya.

Successió 
L'afer de la successió del reialme, amb la designació del seu nebot Jaume, va provocar greus desavinences amb la corona catalanoaragonesa, fins al punt de declarar-se una guerra el 1319 que la intervenció del papa Joan XXII pogué evitar.

 A 25 de març del 1318: Sancius, Dei gratia rex Maioricarum, comes Rossilionis et Ceritanie, et dominus Montispesullani.

|-

|-

|-

Vegeu també 
 Caseta del Rei Sanxo.

Notes

Referències

Bibliografia 
 Maiz, Jordi - Tudela, Lluís: Sanç I. El rei pragmàtic , Illa Edicions, 2016. .

Reis de la casa de Mallorca
Comtes de Rosselló
Comtes de Cerdanya
Senyors de Montpeller
Senyors d'Omeladès
Morts a la Catalunya del Nord
Fills il·lustres de Palma
Comtes catalans històrics
Polítics catalans històrics
Polítics montpellerins
Alberto Sordi

Alberto Sordi (Roma, 15 de juny de 1920 - 25 de febrer de 2003) fou un actor i director italià.

Amb motiu del centenari del naixement de l'actor romà, la pel·lícula Permette? Alberto Sordi es va mostrar a les pantalles.

 Filmografia 
 Lo Sceicco Bianco (1951)
 I vitelloni (1953)
 Il seduttore (1954)
 La bella de Roma (1955)
 Mi permette babbo (1956)
 Il conte Max (1957)
 La grande guerra (1959)
 Tutti a casa (1960)
 Il vigile (1960)
 Gastone (1960)
 Una vida difícil (Una vita difficile) (1961)
 I due nemici (1962)
 Il medico della mutua (1968)
 Detenuto in attesa di giudizio (1971)
 Emigrant a Austràlia, honrat i ben plantat, vol casar-se amb paisana immaculada
 Lo scopone scientifico (1972)
 I nuovi mostri (1977)
 Un borghese piccolo piccolo (1978)
 Vicis d'estiu (1978)

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial 

Actors de Roma
Directors de cinema italians
Guanyadors del Globus d'Or al millor actor musical o còmic
Gran Creu de l'Orde al Mèrit de la República Italiana
Premis de la Berlinale
Festival Internacional de Cinema de Venècia
Morts a Roma
Morts d'infart de miocardi
Naixements del 1920
Morts el 2003
Illes Òrcades

Les illes Òrcades (Orkneyjar en nòrdic antic, Àrcaibhen en gaèlic, Orkney en anglès, o més rarament Orkney Islands) són situades a 16 km al nord d'Escòcia i en formen una regió administrativa de 990 km² i 19.245 habitants (2001). Està formada per unes 200 illes i illots, de les quals unes 20 estan habitades.

L'illa principal s'anomena Mainland (literalment terra ferma''), i les poblacions més importants són Kirkwall o en gaèlic Baile na h-Eaglaise ''' (la capital, amb uns 9.293 habitants) i Stromness (amb 2.000 habitants).

Les illes conserven importants jaciments neolítics i de l'edat del ferro. Històricament, van ser colonitzades pels vikings a partir del , van ser un comtat independent més o menys dependent de la corona noruega i el  van ser cedides al regne d'Escòcia com a aixovar de la princesa Margarida de Dinamarca, esposa de Jaume III d'Escòcia. El parlar escandinau local (norn) hi va desaparèixer al , substituït per l'escocès, que, actualment, cedeix terreny a l'anglès.

A les Illes Òrcades, el No a la independència d'Escòcia va guanyar per 10.004 vots enfront dels 4.883 vots que va aconseguir el Sí a la independència. En aquest referèndum hi va haver 20 vots nuls al comtat.

Referències

Enllaços externs 

 Orkneyjar, lloc d'història i tradicions de les Òrcades
 Orkney Links Galore! 
 Orkneycommunities.co.uk, notícies comunals, imatges i websites
 Orkney amb mapa
 "The Orcadian", diari de notícies de les Òrcades
Literatura escocesa

S'entén per literatura escocesa la literatura feta a Escòcia en llengua anglesa o escocesa. De fet, no hi ha un consens clar sobre si caldria considerar l'scots i l'anglès com a llengües diferents. En qualsevol cas, des del , l'anglès estàndard és el que s'usa més sovint com a llengua literària a Escòcia. Les formes dialectals escoceses sobreviuen sobretot en els diàlegs, tot i que també hi ha un nombre d'autors que l'han continuat utilitzant com a llengua literària. Un dels escriptors escocesos en llengua escocesa més populars és Robert Burns (, els poemes del qual encara són molt coneguts avui en dia. Un dels escriptors més coneguts avui dia és Irvine Welsh, autor de Trainspotting.

Llista cronològica d'autors escocesos:
 Robert Burns
 Robert Louis Stevenson
 Walter Scott
 Lord Byron
 Irvine Welsh

Enllaços externs 

 http://www.nls.uk/printing/index.cfm 

Literatura en anglès
Cultura d'Escòcia
Scots

L'escocès o escocès de les Terres baixes (de manera nadiua scots o lallans) és una llengua parlada a bona part d'Escòcia (les Lowlands o Terres baixes d'Escòcia) i en algunes parts de la República d'Irlanda i d'Irlanda del Nord. L'escocès és una llengua germànica occidental d'arrel anglosaxona; no se l'ha de confondre amb el gaèlic escocès, que és la llengua celta parlada a les terres altes d'Escòcia, ni amb el dialecte de la llengua anglesa parlat a Escòcia, ni amb el norn que es parlava a les Illes Shetland i a les Orkney.

Es considera una llengua germànica que, amb l'anglès, l'alemany i el neerlandès, conforma part de la branca occidental. El seu parentiu més pròxim, el té en l'anglès i el frisó, amb el qual forma el subgrup del germànic insular. Des de la unió d'Escòcia amb Anglaterra que formà el reialme de Gran Bretanya, no existeix una llengua estàndard ni un estàndard d'escriptura comuna a tots els dialectes. No hi ha unanimitat sobre si l'escocès és una llengua diferent de l'anglès, o només un dialecte o conjunt de dialectes de l'anglès. D'altra banda, moltes paraules originàriament escoceses també han passat a ser part del vocabulari anglès.

Estatus oficial 
No té estatut oficial en cap dels països on es parla. Malgrat això, el Regne Unit ha acceptat l'escocès com a llengua regional i l'ha reconegut com a tal sota la Carta Europea de les Llengües Regionals o Minoritàries.

Dialectes 
N'hi ha diversos dialectes diferenciables:
 Escocès del nord, parlat al nord de Dundee.
 Escocès del nord-est, parlat a Nairn, Moray, Banff, Buchan i Aberdeen.
 Escocès central de l'est.
 Escocès central de l'oest.
 Escocès central del sud.
 Escocès del sud, parlat a la zona fronterera entre Escòcia i Anglaterra (els borders).
 Escocès insular, parlat a les Illes Òrcades i Shetland.
 Escocès de l'Ulster, parlat a Irlanda del Nord pels descendents dels immigrants escocesos. De vegades referit pel neologisme Ullans, com a unió entre Ulster i Lallans.

Referències

Vegeu també 
 Gaèlic escocès.

Cultura d'Escòcia
Llengües germàniques occidentals
Llengües amenaçades d'Europa
País

Un país és un territori, o una contrada, delimitat per característiques naturals (unitat fisiogràfica o paisatgística), culturals (territori d'un poble, d'una nació) o polítiques (estat).

Etimologia 
El terme «país» prové del llatí pagus a través del mot francès pays. Designava una subdivisió territorial de la civitas com a demarcació rural (és la mateixa etimologia que "pagès"). A l'edat mitjana un pagus indicava una comarca com a subdivisió d'un comtat.

Accepcions 
El mot presenta diferents accepcions basades en els elements caracteritzadors que defineixen un territori determinat: medi físic o natural, ètnia o política.

Contrada o regió natural 
En el sentit de contrada o regió petita s'utilitza país en diferents expressions geogràfiques: productes del país, un país de bolets, Sant Sadurní és el país del cava, el Vallès és el rerepaís de Barcelona, la Cerdanya és un país muntanyós.

L'escola geogràfica francesa va definir la regió natural, o regió fisiogràfica, com a equivalent de país en el sentit restringit. Així, le pays catalan és la Catalunya del Nord.

Regió geogràfica 
En un sentit més ampli, un país és una regió geogràfica on, a més de les característiques naturals, es té en compte les característiques culturals, socials i històriques que determinen la regió. A vegades el país pot correspondre a una regió administrativa i de vegades s'utilitza en contraposició a delimitacions arbitràries. Per exemple: el País Basc, el País de Gal·les, els Països Catalans.

Territori estatal 

Per extensió de regió administrativa, s'usa país per a designar el territori d'un estat. En la legislació i en els acords i tractats internacionals es prefereix usar el terme Estat perquè és més precís que país.

Quan es parla d'agrupacions de països (països mediterranis, països àrabs, països desenvolupats…) es pot referir tant a agrupacions d'estats com a àrees culturals o econòmiques. En el cas de Països Catalans es refereix, generalment, al domini lingüístic del català.

Referències 

Geografia regional
Charlot

Charlot (personatge) popularitzat per Charles Chaplin (Londres, 1889 - Corsier-sur-Vevey, 1977), actor, compositor, productor i director de cinema 
 Charlot sobrenom de Carmelo Tusquellas Forcen (Barcelona, 1898 - 1967), torero català 
 Charlot (revista), revista infantil fundada el 1916
Línia d'univers

La línia d'univers és la trajectòria en l'espaitemps d'un objecte. La idea de les línies d'univers s'originà en física i fou introduïda per Albert Einstein. Aquest terme és ara més sovint usat en la teoria de la relativitat. Sigui com sigui les línies d'univers són una forma genèrica de representar el curs dels esdeveniments, i no es troben lligades a una teoria específica.

Cosmologia
Província

La província és una unitat administrativa, de nivell inferior a l'Estat. Pot ser la demarcació administrativo-territorial de rang superior, o bé la subdivisió de la regió administrativa. Sovint les províncies se subdivideixen en districtes, i aquests en municipis.

El nom província és d'origen romà. La seva etimologia no se sap del cert, car els especialistes neguen que es pugui derivar de pro-vincere (territori per conquerir). La província constituïa l'esglaó bàsic de l'administració de l'Imperi.

Avui dia, molts estats encara utilitzen el mot província per designar entitats territorials subestatals. D'altres utilitzen altres noms (departaments, comtats, óblasts, etc.), amb finalitats semblants. El nivell de competències administratives i polítiques d'una província depèn molt de l'organització política i administrativa de cada estat.

Referències

Vegeu també 

 Províncies d'Espanya
 Províncies de Catalunya
 Gàl·lia Narbonesa o Provincia en llatí
Llitera

La comarca de la Llitera és una de les comarques catalanòfones de l'Aragó. Limita al nord amb la comarca de la Ribagorça, a l'est amb la Noguera i el Segrià, al sud amb la comarca del Baix Cinca, a l'oest amb la comarca del Cinca Mitjà i al nord-oest amb la comarca del Somontano de Barbastre.

Història 
Los reis aragonesos, que disposaven dels dominis del Comtat de Ribagorça a la riba del Riu Isàvena, de llengua catalana, van conquerir el seu territori seguint les riberes dels rius Éssera i Cinca en viles que incorporaren l'aragonès com a llengua, mentre que els comtes de Barcelona i Urgell vers lo 1056, conqueriren la riba de la Noguera Ribagorçana, i més tard los comtes d'Urgell i l'Orde del Temple conqueririen la Llitera, establint la frontera màxima del català a l'Aragó. La divisió provincial espanyola del 1833 va integrar la Llitera dins la província d'Osca, seguint uns criteris basats en la frontera-desert creada per la Guerra dels Segadors al .

Propostes comarcals aplicades 
Trobem, com és lo cas de totes les comarques que conformen la Franja de Ponent (això és, que formen part de les comunitats de l'Aragó on se parla el català), diferents postures pel que fa al referent d'este topònim. En lo cas de la Llitera, n'hi ha dos:

La postura oficial, que inclou los 14 municipis indicats a sota.
La postura catalana, que designa com a Llitera la part lingüísticament catalana de la comarca oficial de la Llitera.

Per traçar els límits de la Llitera catalana cal tenir en compte que:

 Hi ha municipis que comprenen localitats pertanyents a diferents sistemes lingüístics. Este és lo cas del municipi de Sanui i Alins, del qual se considera catalanòfon Sanui i aragonòfon Alins.
 Hi ha localitats de formació recent, mitjançant immigrants de diferents indrets d'Espanya als anys seixanta, que no tenen definida encara una llengua vehicular (o, més aviat, no pot assegurar-se si esta és lo català o el castellà). Pel que fa a esta qüestió, lo municipi de Vensilló, així com alguns nuclis o masos del municipi d'Esplucs, podrien ser catalogats de predomini lingüístic català.

Municipis

Vegeu també 
 Llista de monuments de la Llitera

Referències

Bibliografia 
 
 Gran Enciclopèdia Aragonesa, La Litera

Enllaços externs 

 Gran Enciclopèdia Catalana
Antineutrí

L'antineutrí és l'antipartícula del neutrí.

N'hi ha de tres tipus, una per a cada generació de fermions:
 Antineutrí electrònic
 Antineutrí muònic
 Antineutrí tauònic

Es creu que la seva càrrega (nul·la) i massa és idèntica a la dels neutrins, però que podrien tenir una quiralitat diferent.

Vegeu 
 Antipartícula.
 Leptó.
 Fermió.

Enllaços externs 
 https://web.archive.org/web/20030107164553/http://www.uv.es/metode/numero27/20_27.html
 http://www.bib.uab.cat/ciencies/expo/nobel1995.htm

Leptons
Antipartícules
Partícules subatòmiques
Leptó tau

El tauó, leptó τ o partícula τ és una partícula elemental amb càrrega negativa (–e), espín d' i massa igual a 1 777 MeV/c². Forma part de la tercera família de partícules elementals conegudes com a fermions. Totes aquestes partícules són conegudes com a leptons, i tenen aparellat un neutrí per a cadascuna. És una partícula inestable amb una semivida de 2,96 × 10–13 s o 0,296 ps, més curta que la del muó, i es desintegra per acció de la força feble en altres leptons i hadrons, majoritàriament pions.

Com en el cas de la resta de partícules elementals, el tauó té la seva antipartícula amb igual massa i espín, però de càrrega oposada, que rep el nom dantitauó. El tauó es representa com a τ–, perquè té càrrega elèctrica negativa (–e = –1,602 × 10–19 C) i l'antitauó com a τ+ perquè la té positiva (+e = +1,602 × 10–19 C).

El tauó fou detectat en experiments dirigits pel físic estatunidenc Martin Lewis Perl (1927-2014) en el Centre de l'Accelerador Lineal de Stanford (SLAC) i en Laboratori Nacional de Lawrence Berkeley (LBL) durant 1974 i 1977 en una sèrie d'experiments on feien xocar electrons contra positrons accelerats fins a grans velocitats. De l'anihilació en xocar una partícula de matèria, l'electró, amb una d'antimatèria, el positró, es generava una gran quantitat d'energia que es materialitzava en noves partícules. Però no fou fins al 1979 que queda confirmada l'existència del leptó tau. Les reaccions foren diverses en funció de la velocitat dels electrons i positrons. Per exemple:

Perl l'anomenà en anglès tauon ‘tauó’ perquè era el tercer leptó en ser descobert i la primera lletra del mot grec τρίτος, trítos, ‘tercer’ és la lletra grega tau. Aquest descobriment contribuí a fer que el Premi Nobel de Física de 1995 fou atorgat a Perl.

El tauó és similar a l'electró, i al muó, però més pesant (mτ = 1 777 MeV/c² = 3,181 × 10–27 kg). La massa de l'electró és me = 0,511 MeV/c² i la del muó mμ = 105,7 MeV/c². Fins i tot molt més pesant que el protó i el neutró (mp = 938,3 MeV/c² = 1,673 × 10–27 i mn = 939,6 MeV/c²), constituïts per tres quarks cadascun i que són hadrons. Com el muó és una partícula inestable amb una semivida de 2,96 × 10–13 s o 0,296 ps, molt més curta que la del muó (2,2 × 10–6 s o 2,2 μs).

La desintegració del tauó pot donar lloc a diferents partícules. La desintegració més important, el 25,49 % de les vegades, dona lloc a dos pions i un neutrí tauònic. És l'únic leptó que pot desintegrar-se donant lloc a hadrons, especialment pions, i per tant també és l'únic leptó que pot desintegrar-se en quarks. El pió  està constituït per la parella  (antiquark up i quark down), el pió  està format per la parella  o per la parella :

Segueixen a aquesta dues desintegracions amb percentatges del 17,82 % i del 17,39 % que produeixen un electró , un antineutrí electrònic  i un neutrí tauònic  a la primera, i un muó , un antineutrí muònic  i un neutrí tauònic . Les reaccions són:

L'altra desintegració important, un 10,82 % de les vegades dona un pió, el , i un neutrí tauònic:

Referències

Enllaços externs 
 http://fisteo12.ific.uv.es/~santamar/poster-tau.a4.pdf.

Leptons
Dione (mitologia)

Dione era una de les nimfes anomenades híades o portadores de pluja, filla d'Atlas i d'una oceànide que podria ser Plèione o Etra. Es va casar amb el rei frigi Tàntal, li va donar dos fills (Pèlops i Broteas) i una filla (Níobe).

Entre les 50 nimfes de la Mediterrània anomenades nereides hi havia una Dione que, com les altres, era filla de Nereu i Doris.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Dione (titànide)
 Baaltis

Nimfes de la mitologia grega
Nereides
Frederic Pujulà i Vallès

Frederic Pujulà i Vallès (Palamós, el Baix Empordà, 12 de novembre del 1877 – Barjamon, Var, França, 14 de febrer del 1963) fou un escriptor i esperantista català.

Biografia 
De petit residí a Cuba. Posteriorment estudià Dret a Barcelona, publicà contes i articles en diverses publicacions catalanistes i fou redactor de Joventut. Paral·lelament estudià l'esperanto i col·laborà en la seva difusió des de la mateixa Joventut i des de La Veu de Catalunya (on escrigué sota el pseudònim Tamen). El 1906 publicà la Gramàtica catalana de la llengua internacional esperanto. El 1909 aprofità el seu càrrec de director del 5è Congrés Internacional d'Esperanto a Barcelona per donar a conèixer a tot el món l'existència de la llengua i cultura catalanes. Col·laborà també a La Revuo i a la Kataluna Antologio. També escrigué obres de teatre en català com El geni (1904) i El boig (1907). El 1912 va publicar l'obra Homes artificials, considerada la primera novel·la de ciència-ficció en català. Com a curiositat, un dels personatges de l'obra és Pompeu Gener. Dins de l'àmbit de la ciència-ficció catalana Pujulà va introduir dos temes: la droga –que afecta la relació entre l'individu i la societat– i els androides com a éssers creats en un laboratori, en contraposició als robots i altres autòmats.

La seva intervenció com a soldat a la Primera Guerra Mundial fou voluntària, com la d'altres combatents catalans. Estigué casat amb Germaine Rebours.

Obra

En català 
 Obres de teatre 
 El geni (1904)
 El boig (1907, segona part d'El geni) 
 Dintre la gàbia (1906, amb Emili Tintorer)
 La veu del poble i El poble de la veu (1910, amb Lluís Via) 
 Narracions 
 Titelles febles (1902)
 Creuant la plana morta (Biblioteca Nova Catalunya, 1903)
 El metge nou (1903) 
 La ELLA d'en Vademecum (Biblioteca Nova Catalunya, 1904) 
 Homes artificials (1912) considerada la primera novel·la de ciència-ficció en català. Edicions Pleniluni, 1986, 84-85752-22-8

 Estudi de Francesc Pi i Margall (1902), recull de set articles seus apareguts a Joventut
 Traduccions al català: 
 Més enllà de les forces, de l'escriptor noruec Bjørnstjerne Bjørnson (1904) 
 Kaatje, peça en vers de l'escriptor belga Paul Spaak (1914) 
 Diverses novel·les de Georges Simenon

En esperanto 
 Naivulo
 Karabandolo la plugisto
 Fiŝkaptisto kaj rigardanto
 La grafo erarinta (1908)

 Monòlegs
 La Rompantoj (1907)
 Senhejmulo 
 La Pipamanto
 Obres de teatre 
 Aŭtunaj ventoj (1909) 
 Novelo (1908)

Referències

Enllaços externs 
 
 Fons personal Frederic Pujulà i Vallès a la Biblioteca de Catalunya.
 Homes Artificials 
 Biografia  (Kataluna Esperantisto núm. 327)

Exiliats del franquisme baix-empordanesos
Escriptors baix-empordanesos contemporanis en català
Escriptors catalans en esperanto
Palamosins
Traductors al català
Morts a Provença-Alps-Costa Blava
Esperantistes catalans del sud
Traductors catalans del sud contemporanis
Maçons francesos
Esperantistes francesos
Traductors francesos
Activistes francesos
Maçons catalans del sud contemporanis
Traductors del noruec
Naixements del 1877
Morts el 1963
BSD

BSD (Berkeley Software Distribution) era un sistema operatiu derivat de Unix que va ser distribuït des de 1977 fins al 1995. Fou desenvolupat originalment a la Universitat de Califòrnia, Berkeley. BSD també es refereix al tipus de llicència que es fa servir per distribuir aquest codi.

Actualment, hi ha diverses distribucions derivades a partir de BSD. Cada un d'aquests projectes està mantingut per una comunitat de programadors i usuaris, i no manté ja cap vincle amb la Universitat de Califòrnia. Els més importants són,
 FreeBSD, el més conegut i utilitzat, sobretot en servidors.
 NetBSD, que es pot utilitzar en un gran nombre d'ordinadors diferents.
 OpenBSD, que té l'objectiu d'esdevenir tan segur com sigui possible.

Aquest programari es distribueix lliurement, d'acord amb la llicència BSD. Aquesta llicència permet utilitzar i distribuir el codi dels programes gairebé sense limitacions, excepte el reconeixement dels autors. El codi es pot modificar, distribuir gratuïtament o vendre, i fins i tot es poden crear versions privatives del codi (és a dir, es permet distribuir programes executables sense el codi). Altres programes no relacionats amb el projecte BSD també utilitzen aquesta llicència o d'altres de semblants.

bsdgames són una col·lecció de jocs basats en text dels sistemes BSD, o d'altres sistemes Unix.

Referències

Enllaços externs 
 Projecte FreeBSD 
 Projecte NetBSD 
 Projecte OpenBSD 
 Projecte FreeBSD ports
Capparietum rupestris

Capparietum rupestris, en fitosociologia, és una associació descrita per Oriol de Bolòs i Capdevila el 1962 (amb el nom de Capparietum inermis) que pertany a l'aliança Parietario-Galion muralis.

L'element florístic característic d'aquesta comunitat és la taperera (Capparis spinosa ssp. inermis). Entre les caràcterístiques de l'aliança trobem Lactuca tenerrima i Umbellicus rupestris ssp. gaditanus. Parietaria officinalis ssp. judaica també s'hi troba però és diferencial de l'aliança. Companyes són Sonchus tenerrimus (molt abundant), Oryzopsis miliacea var miliacea, i Phagnalon saxatile.

Té una estructura pobra i poc densa, on sol predominar el nanofaneròfit Capparis. Té una ecologia pròpia de muralles i parets velles, en general assolellades, de la zona litoral del País Valencià i del sud de Catalunya.

Referències 

Fitosociologia
Crithmo-Staticion

Crithmo-Staticion, en fitosociologia, és aliança descrita per R. Molinier el 1934 (amb el nom de Crithmo-Limonion) que pertany a l'ordre Crithmo-Staticetalia.

Té com a plantes característiques Daucus gingidium ssp. commutatus, Polycarpon polycarpoides, Limonium sp. pl.

Té una corologia que comprèn la regió litoral mediterrània, amb irradiació al litoral atlàntic. Als Països Catalans es troba ben constituïda en terres ventoses i silíciques (Empordà, Menorca).

L'estructura de les comunitats és en petites mates. En els indrets exposats a vents molt violents s'hi fan plantes denses i en coixinet espinós. A l'Alt Empordà Astragalus tragacantha, a Menorca (i en part de Mallorca) les plantes anomenades socarrells (on trobem la subaliança Launaeenion cervicornis).

Té una ecologia de penya-segats litorals i relleixos rocosos i arenosos amb poca terra, sotmesos a la influència directa del mar, que fa que el sòl hi sigui fortament salí.

Fitosociologia
Guerra de Successió

Guerra de Successió Austríaca (1740 - 1748), conflicte bèl·lic desfermat per les rivalitats sobre els drets hereditaris de la Casa d'Àustria a la mort de Carles VI, emperador Romanogermànic
 Guerra de Successió Espanyola (1701 -1713 /1715), conflicte bèl·lic internacional afectà el conjunt d'Europa, i part de les colònies europees a Amèrica
 Guerra de Successió bavaresa o Guerra de Successió de Baviera (1778-1779), conflicte entre Àustria i Prússia, a causa de les oposades pretensions pel que fa a diverses parts del regne de Baviera després de la mort sense fills de Maximilià Josep, elector de Baviera 
 Guerra de Successió Bretona (1341 -1364), conflicte bèl·lic a Bretanya inscrit dins de la Guerra dels Cent Anys en la que, a la mort sense fills mascles de Joan III de Bretanya es va decidir la successió del Ducat de Bretanya
 Guerra de successió de Màntua o guerra de successió de Montferrat, conflicte armat sorgit el 1628 amb la mort sense hereus directes de Vicenç II Gonzaga, duc de Màntua i Montferrat 
 Guerra de Successió del Palatinat o Guerra de Successió Anglesa, guerra lliurada a Europa i Amèrica del 1688 al 1697, entre el Regne de França i la Lliga d'Augsburg 
 Guerra de Successió de Polònia (1733 - 1738), guerra d'abast europeu per a determinar la successió d'August II com a rei de la Confederació de Polònia i Lituània 
 Guerra de Successió Portuguesa, conflicte bèl·lic que va tenir lloc entre el 1580 i el 1583 per la pugna del tron portuguès entre el rei castellà, Felip II, António de Portugal i Caterina de Bragança 
 Guerra de successió castellana, diversos significats
 Guerra de Successió Muradita o Revolucions de Tunis, guerres de successió a Tunis en els segles XVII i XVIII
Front popular

Un front popular és una coalició electoral entre partits amb una sensibilitat democràtica que abasta des de sectors de la classe mitjana demòcrata fins a les forces populars de la base treballadora de partits d'esquerra i esquerra radicals formades en la dècada de 1930. Els seus components principals eren partits burgesos liberals o de centreesquerra (radicals o republicans) al costat dels partits d'esquerra (socialistes i comunistes).

A Catalunya el president durant el govern del Front Popular va ser Lluís Companys, líder d'Esquerra Republicana de Catalunya i que havia exercit d'advocat dels sindicalistes de la CNT. Els membres del Front Popular tenien ideologies diferents dintre de l'esquerra política, però els unia una sensibilitat democràtica que abastava des de sectors de la classe mitjana demòcrata fins a les forces populars de la base treballadora de partits d'esquerra i esquerra radicals formades en la dècada de 1930. Els seus components principals eren partits burgesos liberals o de centreesquerra (radicals o republicans) al costat dels partits d'esquerra (socialistes i comunistes).

Els fronts populars no es van crear a Espanya únicament, sinó que va ser una tendència molt estesa de les ideologies d'aquells temps que apostaven per a una gran aliança d'esquerres per a combatre el creixement del feixisme a Europa. També concordava amb la política de la Internacional Comunista. 

Història política
Rei (desambiguació)

Un tipus de monarca com a governant o cap d'estat.
 Jocs:
 Rei (peça d'escacs): Una de les peces del joc dels escacs. És la figura principal, ja que l'objectiu de cada jugador és la captura del rei del contrincant. El rei es pot moure en qualsevol direcció, vertical, horitzontal o diagonal, però només una casella a la vegada, excepte en la jugada de l'enroc.
 Rei (baralla espanyola): Una de les cartes de la baralla espanyola. Correspon al número 12, i sol ser la més valuosa després de l'as.
 Rei (baralla francesa): Una de les cartes dels quatre colls de la baralla francesa. No duu nombre, però per enumeració sempre se situa la darrera després de la reina. El símbol que l'acompanya és la K
 Rei, nom alternatiu d'un peix marí, vegeu anfós.
Onomàstica

L'onomàstica és la part de la lingüística que estudia els noms propis, és a dir, els no comuns.

L'onomàstica se subdivideix en la toponímia, que estudia els noms propis d'elements geogràfics, i l'antroponímia, que estudia els noms propis de persona. A aquestes dues grans disciplines, se n'hi afageixen altres que estudien noms que queden fora d'aquestes dues branques principals, com ara l'estudi dels noms dels animals (la zoonímia), l'estudi dels noms propis de les obres d'art, etc.

Referències

Vegeu també 
 Nom propi
 Toponímia
 Antroponímia
 Fitonímia
 Zoonímia
 Lèxic
 Semàntica
 Onomasiologia
 Semasiologia
 Nisba (onomàstica)
 Revolució onomàstica
 Ramon Amigó Anglès

 Onomàstiques específiques
 Onomàstica del Camp de Tarragona
 Onomàstica coreana
 Onomàstica japonesa
 Onomàstica jueva
 Onomàstica xinesa
 Onomàstica de Califòrnia

Enllaços externs 

 "Onomàstica i dialectologia", article de Joan Veny i Clar .
 Santoral català
 Societat d'Onomàstica

Onomàstica