alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Bandera de Benín

La bandera oficial de Benín va ser originalment adoptada el 1959 i substituïda el 1975. L'1 d'agost de 1990 es va reintroduir el disseny actual a raó de la fi del règim marxista.

Construcció i dimensions

Colors 
Els colors són els tradicionals panafricans, i concretament com s'indica a l'himne nacional, el verd simbolitza l'esperança d'una nova democràcia; el vermell evoca el coratge dels avantpassats; i el groc anima a guardar els tresors més rics del país.

Aquest mateixos tres colors van ser els utilitzats per la Manifestació Democràtica Africana ('Rassemblement Démocratique Africain'), un partit polític que representava els interessos de l'Àfrica Occidental Francesa a l'Assemblea Nacional francesa en el moment de la descolonització. A més, els colors són els mateixos que els utilitzats a la bandera d'Etiòpia. Això fa honor al país independent més antic d'Àfrica i l'únic estat que no fos Libèria que es va mantenir independent durant l'anomenada Cursa per l'Àfrica.

Els codis de colors són els següents:

Banderes històriques

Referències 

Cultura de Benín
Benin
Bandera de les Bermudes

La bandera oficial de les Bermudes es va adoptar el 4 d'octubre de 1910. És un model basat en el pavelló vermell britànic, el qual incorpora la Union Jack al quarter superior esquerre i l'escut d'armes de les Bermudes al centre de la meitat del vol.

L'escut està format per un lleó amb els peus sobre un camp d'herba, el qual sosté un escut amb la imatge d'un naufragi contra una roca.

Es tracta d'un model de bandera inusual per a un territori britànic d'ultramar, ja que la majoria d'aquests territoris tenen un model inspirat en el pavelló blau britànic''.

Referències 

Bermudes
Bermudes
Bandera de la Samoa Nord-americana

La bandera oficial de la Samoa Nord-americana va ser adoptada el 24 d'abril de 1960. L'àguila present a la bandera representa les nacions relacionades amb els Estats Units. L'àguila aguanta un símbol tradicional de poder dels xamans.

Vegeu també 

 Banderes d'estats dels Estats Units d'Amèrica
 Samoa Nord-americana

Samoa Nord-americana
Samoa Nord-americana
Jeconies

Segons la Bíblia, Jeconies (en hebreu יְכָנְיָה [yəḵonyah]) va ser el dinovè rei de Judà. Va regnar 3 mesos i 10 dies a l'any 598 a.n.e. segons la cronologia tradicional, o a l'any 618 a.n.e. segons la cronologia bíblica.

Jeconies va arribar a ser rei a l'edat de divuit anys, i va continuar amb les males pràctiques del seu pare. Joiaquim, pare de Jeconies, havia estat sota la dominació de Nabucodonosor II, el rei de Babilònia, però s'havia rebel·lat contra ell al tercer any d'aquest vassallatge, fet que va propiciar el primer setge de Jerusalem.

Pel que sembla, Joiaquim va morir durant aquest setge i Jeconies es va convertir en rei de Judà; no obstant això, segons certa crònica babilònia, la seva governació va acabar només tres mesos i deu dies després, quan es va rendir davant de Nabucodonosor II. Jeconies va ser desterrat a Babilònia amb altres membres de la casa reial, així com molts oficials de la cort i guerrers. Nabucodonosor II va fer rei a Sedecies, germà de Joiaquim.

Referències 

Reis de Judà
Persones de Jerusalem
Salatiel

Salatiel o Xealtiel (en hebreu שְׁאַלְתִּיאֵל בן-יהויכין Shə’altî’ēl ben Yehoyakhin) va ser el fill primogènit del rei de Judà Jeconies, que el rei Nabucodonosor II va deportar a Babilònia. Duratn l'exili a Babilònia, Salatiel va ser considerat el segon exilarca (rei a l'exili), després del seu pare.

El seu avi Joiaquim era rei de Judà amb el permís de Babilònia, que havia ocupat el regne. Un dia es va rebel·lar però l'exèrcit de Nabucodonosor II el va vèncer sense dificultats.

Aleshores, el tron el van oferir al príncep hereu Jeconies a canvi d'una promesa de no-sublevació. Les tropes babilòniques van saquejar Jerusalem poc després i es van produir enfrontaments entre els soldats i la població, que van acabar quan Nabucodonosor II va decidir deportar a Babilònia disset mil jueus: el rei Jeconies i tota la família reial, tots els oficials i tots els notables, els artesans i els serrallers, els guerrers experimentats i els homes savis. Tan sols a la gent més pobra se li va permetre quedar-se a les seves llars. D'aquesta manera, Salatiel, príncep hereu del regne de Judà va viure a Babilònia en condicions pèssimes durant els trenta-set anys que el seu pare Jeconies va estar tancat al calabós.

Segons els Evangelis, Salatiel va ser pare de Zorobabel. En canvi, en el Llibre de les Cròniques, es llegeix que Zorobabel era fill de Pedaià i, per tant, nebot de Salatiel. Alguns estudiosos de la Bíblia opinen que la confusió prové del fet que, tal com era costum en l'antiguitat, un home es casava amb la vídua el seu germà. Segons la Bíblia, Pedaià es va casar amb la vídua del seu germà Salatiel i adoptaria Zorobabel com a fill seu.

Notes

Referències 

Personatges bíblics
Zorobabel

Segons la Bíblia, Zorobabel (en hebreu זְרֻבָּבֶל בן-שְׁאַלְתִּיאֵל Zərubbāvel ben Shə’altî’ēl) va ser el cap del poble jueu que va retornar a Jerusalem després de la deportació a Babilònia per part de Nabucodonosor II.

En lEvangeli de Mateu, Zorobabel és el fill de Salatiel i el pare d'Abihud. En canvi, el Primer de les Cròniques el fa fill de Pedaià, germà de Salatiel. Alguns estudiosos de la Bíblia opinen que la confusió prové d'un matrimoni levirat, tal com era costum en l'antiguitat, un home es casava amb la viuda el seu germà. Així, Pedaià es casaria amb la viuda del seu germà Salatiel i adoptaria Zorobabel com a fill seu.

Sigui com sigui, Zorobabel era net del rei de Judà Jeconies. El profeta Ageu va comunicar la paraula de Jahvè a Zorobabel, i li va dir que demanava la reconstrucció del seu Temple. Llavors Zorobabel va dirigir la tribu de Judà i la tribu de Benjamí durant el seu retorn a Judea, després de la deportació a Babilònia. Després d'instal·lar-se a Jerusalem va començar la direcció de les obres de reconstrucció del Temple de Jerusalem. El Llibre de Zacaries diu que va trobar l'erm on hi havia hagut el temple, el va desbrossar i va localitzar la primera pedra que li va servir per iniciar la reconstrucció.

Els descendents de Zorobabel serien:
 Meixul·lam
 Hananià, al seu torn pare de:
 Pelatià
 Jeixaià
 Refaià
 Arnan
 Obadià
 Xecanià, que va tenir:
Xemaià
Hatuix
Igal
Baríah
Nearià, pare de:
Elioenai, que va ser pare de:
Odaviahu
Eliaxib
Pelaià
Acub
Johanan
Delaià
Ananí
Ezequies
Azricam
Xafat
 Haixubà
 Óhel
 Berequià
 Hassadià
 Juixab-Hèssed
 Xelomit, l'única filla.
 Abihud, no esmentat a lAntic Testament però sí a la Genealogia de Jesús de l'Evangeli de Mateu. Així, sembla que Abihud seria un descendent de Zorobabel més que no pas un fill seu.

Existeix un llibre apòcrif anomenat Apocalipsi de Zorobabel suposadament dictat per ell, però d'època medieval.

Referències 

Personatges de l'Antic Testament
Abihud

En la Genealogia de Jesús de l'Evangeli segons sant Mateu, Abihud (en hebreu אביהוא Avihu) fou el fill de Zorobabel i el pare d'Eliaquim.

En canvi, a l'Antic Testament no és esmentat a la llista de fills de Zorobabel, el líder del poble jueu que va retornar a Jerusalem després de la deportació a Babilònia per part de Nabucodonosor II. Així, sembla que Abihud seria un descendent de Zorobabel més que no pas un fill seu.

Referències 

Genealogia de Jesús
Personatges bíblics
Eliaquim

A la Bíblia, dos ancestres de Jesús de Natzaret són citats amb aquest nom:
 En l'evangeli segons sant Mateu Eliaquim fou el fill d'Abihud i el pare d'Azor en la Genealogia de Jesús. Era descendent de Zorobabel, el líder jueu durant el retorn a Jerusalem després de la deportació a Babilònia i durant la reconstrucció del Temple de Jerusalem.
 En l'Evangeli segons Lluc Eliaquim fou el fill de Meleà i el pare de Jonam, en la Genealogia de Jesús.

Genealogia de Jesús
Personatges bíblics
Sadoc

A la Bíblia apareixen tres personatges amb el nom de Sadoc:

 Al Segon Llibre de Samuel, Sadoc, fill d'Ahitud, era sacerdot del rei David juntament amb Ahimèlec, fill d'Abiatar. Acompanyà l'Arca de l'Aliança quan David la va fer portar a Jerusalem. Salomó el nomenar Summe Sacerdot.

 Copista a qui Nehemies posà a càrrec dels magatzems dels levites (Nehemies 13:13)

 En l'evangeli segons sant Mateu, Sadoc fou el fill d'Azor i el pare d'Aquim.
Bandera de Bolívia

El Decret Suprem del 14 de juliol de 1888 de Bolívia, reglamenta i uniforma l'ús de l'escut i de la bandera nacional, disposant el seu article cinquè que "La bandera nacional consta de tres franges horitzontals de la mateixa amplada i dimensions, col·locades en aquest ordre: una vermella en la part superior, una color or en el centre i una verda en la part inferior", repetint d'aquesta forma el disseny sancionat el 1851 durant el govern d'Isidoro Belzu. El vermell simbolitza la sang de la lluita per la seva existència, el groc la riquesa dels recursos naturals i el verd, la naturalesa.

Referències 

Bolívia
Bolivia
Eleazar, Summe Sacerdot d'Israel

Eleazar (en hebreu אֶלְעָזָר בן-אַהֲרֹן Elāzār ben Ahărōn), és un personatge que apareix en lAntic Testament, essent el tercer fill d'Aaron i Elixeba, filla d'Amminadab. Va succeir el seu pare com a Summe Sacerdot d'Israel, ja que els seus dos germans més grans Nadab i Abihú van morir prematurament a conseqüència de desobeir la voluntat divina.
Eleazar és commemorat com a sant a l'Església Ortodoxa el 2 de setembre, i és un dels Sants Patriarques del calendari de l'Església Apostòlica Armènia, que el celebra el 30 de juliol.

Segons es desprèn del llibre de lÈxode, Eleazar va néixer durant els quaranta anys de vida nòmada pel desert del poble israelita. Eleazar va ser investit Summe Sacerdot per Moisès just abans de la mort del seu pare Aaron.

Quan els hebreus havien començat l'ocupació de Canaan, resultà que al poble de Xitim, els israelites es van prostituir amb dones moabites. Moisès ordenà matar tots els homes impurs però ningú volia donar el primer pas, ja que estaven espantats. Eleazar va agafar una llança, va entrar a casa d'un principal de la tribu de Simeó i va matar-lo a ell i a la seva amant.

Després de l'ocupació de Canaan, va ajudar Josuè a administrar les terres d'Israel actuant sempre com a Summe Sacerdot. Quan va morir, ja ancià, va ser enterrat pels seus fills a Guibat-Pinhàs i el seu primogènit Pinhàs va ser nomenat successor.

Els descendents primogènits d'Eleazar fins a la deportació a Babilònia són:
Eleazar va ser el pare de Pinhàs, pare d'Abixua, pare de Buquí, pare d'Uzí, pare de Zerahià, pare de Meraiot, pare d'Amarià, pare d'Ahitub, pare de Sadoc, pare d'Ahimaas, pare d'Azarià, pare de Johanan, pare d'Azarià, que va exercir el sacerdoci en el primer Temple de Salomó que es va construir a Jerusalem. Azarià era el pare d'Amarià, pare d'Ahitub, pare de Sadoc, pare de Xal·lum, pare d'Hilquià, pare d'Azarià, pare de Seraià, pare de Jossadac, que va anar a l'exili de Babilònia sota les ordres de Nabucodonosor II.

Referències 

Èxode
Sants de l'Antic Testament
Matan

Matan és, a la genealogia de Jesús l'Evangeli segons Mateu, el fill d'Eleazar i el pare de Jacob i, per tant, avi de Josep i besavi de Jesús de Natzaret.

Segons el redactor de l'Evangeli segons Mateu seria descendent de la línia procedent del profeta Abraham i del rei David. Concretament era fill d'Eleazar i pare de Jacob, sent besavi de Jesús de Natzaret. En l'Evangeli segons Lluc, al seu lloc hi és esmentat Matat, fill de Leví i pare d'Elí.

Segons Valdez, el nom de Matan podria ser una abreviació de Matanies, nom pel qual també és conegut Sedecies, darrer rei de Judà abans de l'exili a Babilònia. El redactor utilitza adobant el terreny a Jacob i Josep, que vincula de forma intencional amb un altre exili, el d'Egipte. Les diferències de les genealogies de Jesús serien, segons la tesi de Juli Africà, Mateu —al qual prefereix perquè aporta un llinatge regi— va formular la línia descendent legal i Lluc la natural.

Genealogia segons Mateu

Referències

Vegeu també 
 Genealogia de Jesús

Família de Jesús
Bandera del Tadjikistan

La bandera del Tadjikistan va ser adoptada el 24 de novembre del 1992.

Colors

Banderes històriques

Referències 

Tadjikistan
Tadjikistan
Bandera de Santa Helena

La bandera de Santa Helena va ser adoptada el 4 d'octubre del 1984.
Aquesta bandera és una ensenya blava britànica, en la qual figura la Union Jack en el cantó i incorpora l'Escut de Santa Helena en la part més allunyada del masteler. L'ensenya blava és la bandera utilitzada amb més freqüència per les dependències britàniques i algunes institucions britàniques de caràcter governamental. Alguns països que són antigues colònies del Regne Unit, com Austràlia o Nova Zelanda, utilitzen el disseny de l'ensenya blava en les seues banderes nacionals.

El governador britànic de Santa Helena compta amb una bandera pròpia que, sent igual que la bandera del Regne Unit, incorpora l'escut de l'illa en la seua part central, envoltat per dues branques de llorer.

Aquesta bandera és a més utilitzada com a bandera del Territori Britànic d'Ultramar de Santa Helena, Ascensión i Tristán de Acuña, en la qual es troba l'illa, encara que la bandera no s'utilitza per a totes les illes de Santa Helena. Tristan da Cunha està utilitzant la seua pròpia bandera des d'octubre de 2002 i l'illa d'Ascensión, utilitza la bandera del Regne Unit.

Referències 

Santa Helena
Santa Helena
Democràcia orgànica

La democràcia orgànica va ser l'autodenominació del règim polític dictatorial imposat pel general Franco des de l'any 1942 fins a l'època de la transició democràtica. No acceptava el sufragi universal, ni els partits polítics. Imposà un sindicat vertical únic, que incloïa els obrers, els patrons i totes les branques de la producció. El poder polític residia en el cap d'Estat, mentre que les Corts, on eren representats els municipis, els caps de família i l'anomenat sindicat vertical (en realitat, l'esmentat sindicat horitzontal), col·laboraven en l'elaboració de les lleis.

Franquisme
Formes de govern
Joan Riudavets Moll

Joan Riudavets i Moll (Es Migjorn Gran, 15 de desembre de 1889 - 5 de març de 2004) va esdevenir la persona més vella d'Europa després de la mort de Maria Teresa Fumarola Ligorio, al maig del 2003, i l'home més vell del món després de la mort de Yukichi Chuganji, al setembre de 2003. Va morir mesos després de complir els 114 anys.

Joan Riudavets va viure sempre al seu poble des Migjorn Gran a Menorca, i va treballar en el negoci familiar del calçat. Es va mantenir en un estat de salut excel·lent tota la seva vida. Com a anècdota, cal dir que als 110 anys encara anava amb bicicleta.

Republicà de jove i amb idees liberals, Joan Riudavets havia estat regidor del seu poble, es Migjorn Gran. En els últims anys, era una persona molt coneguda a Menorca, pel seu caràcter obert i afable i la seva extraordinària longevitat.

Cal dir que dos dels seus germans també van arribar a ser persones centenàries: Perico (1900 - 2006) i Josep (1907 - 2009).

La seva mare, en canvi, va morir als 25 anys, poc després de néixer ell.

Referències 

Migjorners
Premis Ramon Llull 2002
Supercentenaris de l'àmbit catalanoparlant
Balears contemporanis
Regidors a les Illes Balears
Morts a Menorca
Polítics menorquins
Centenaris espanyols
Naixements del 1889
Morts el 2004
Prefectures del Japó

Les prefectures (都道府県 Todōfuken) són les 47 jurisdiccions territorials que conformen el Japó, com a divisions administratives de primer nivell. Són 43 prefectures rurals (県 ken), dues prefectures urbanes (府 fu, Osaka i Kyoto), un "circuit" o "província" (道 dō, Hokkaido) i una metròpoli, (都 to), Tòquio).

Aquesta divisió va ser establerta pel govern Meiji el 1871 i va substituir els han amb administradors rurals i urbans en les parts del país que havia controlat directament el shogunat Tokugawa. Tot i que inicialment foren creades unes 300 prefectures, aquest nombre va anar disminuint fins a un total de 47 l'any 1888. La Llei del Govern Local del 1947 atorgà més poder polític a les prefectures i les proveí de la capacitat d'escollir governadors mitjançant eleccions locals.

Cada prefectura se subdivideix en ciutats (市 shi), viles (町 chō), i districtes rurals (郡 gun). Algunes prefectures tenen, a més, delegacions (支庁 shichō) que duen a terme funcions administratives de la prefectura fora de la capital. A Hokkaido, aquestes delegacions s'anomenen subprefectures.

Llista de prefectures 

Notes: ¹ 2000. ² km². 3 per km²
Abat

Labat (de l'arameu ababa, que significa «pare» en relació amb la paternitat de Jesucrist, i ammà, mare) és el títol amb què es designa el mestre de la vida espiritual d'una abadia o el superior d'un monestir abat al cristianisme i al budisme. En les comunitats femenines la superiora rep el nom d’abadessa. Acostuma a ser elegit, segons la regla de sant Benet, per votació dels membres de la comunitat. Duu insígnies que representen la seua primacia abacial, com ara la creu pectoral, el bàcul, l'anell, o la mitra (un abat mitrat era un abat que usava insígnies pontificals). També reben aquest títol de manera honorífica els preveres triats per a presidir un consell catedralici. L'abat coadjutor és aquell elegit per ajudar l'abat d'un monestir en les seves tasques. El substitueix en cas de malaltia o vellesa.

Durant els tres primers segles del cristianisme s'anomenava abat al practicant de l'ascetisme més experimentat que fa de guia als altres.

Des dels inicis del monaquisme primitiu, es tractava d'un qualificatiu de respecte cap a un monjo. Posteriorment, d'ençà el , amb l'aplicació generalitzada de la Regla de Sant Benet es configurà com una institució jurídica eclesiàstica, de caràcter vitalici normalment, en què es demanava l'ordenació sacerdotal de l'abat, el cap jurídic d'un monestir. D'ençà aleshores, l'abat és la persona que té la principal responsabilitat dins d'una comunitat religiosa o d'una col·legiata i és qui en nomena tots els càrrecs. Actua només segons l'Evangeli i la regla monàstica del monestir i des de l'edat mitjana és independent de la diòcesi en els aspectes de la disciplina regular. Avui dia la seva autoritat és moderada per la resta del capítol de monjos, que l'elegeix.

Dins el cristianisme Jeroni d'Estridó criticà negativament l'ús de la paraula abat per part dels eclesiàstics cristians perquè afirmava que Jesucrist el volia només per a referir-se a son pare.

Vegeu també 
 Abadessa

Referències 

 
Budisme
Jerarquia eclesiàstica
Europa (filla d'Agenor)

Europa (, ), segons la mitologia grega, va ser una princesa de Fenícia, filla d'Agenor i Telefaassa, tot i que també podria haver estat filla de Fènix, un dels fills d'Agenor.

La referència literària més antiga a Europa es troba a la Ilíada d'Homer, on és la filla de Fènix, mare de Minos i de Radamantis. Altres narracions antigues del mite d'Europa es troben a la petita epopia (Επύλλιο) "Europa" de Moscos i a "Metamorfosis" d'Ovidi. Hi ha molts relats diferents del rapte d'Europa.

Un dia, mentre collia flors amb les seves companyes, a la platja de Sidó o de Tir, on regnava el seu pare, Zeus veié Europa i se n'enamorà perdudament. Aleshores el déu, encès d'amor per la seva bellesa, es transformà en un brau blanc amb unes banyes que semblaven la lluna creixent, i s'hi acostà fins a ajaçar-se als seus peus. La princesa, encuriosida per aquell magnífic brau de pell extraordinàriament blanca, s'atansà per acariciar-lo i acabà asseient-se-li al llom. Aleshores, el brau s'alçà i es llançà en direcció al mar malgrat els crits d'Europa, que se li aferrà a les banyes. Es va endinsar entre les onades i s'allunyà de la platja. Finalment la retornà a la platja, però en comptes de les costes fenícies, Zeus se l'havia endut a Creta. Un cop allà, a Gortina, el déu li revelà la seva identitat; feren l'amor prop d'una font i sota uns plàtans que, en memòria d'aquests amors, van obtenir el privilegi de no perdre mai les fulles. De la seva unió nasqueren Minos, Radamant i Sarpedó. També se li atribueix la maternitat de Carnos, que va ser estimat per Apol·lo, i la de Dodó. Zeus li atorgà tres presents: Talos, el gegant de bronze que protegia les costes de Creta de qualsevol desembarcament estranger, un gos que no deixava mai escapar cap presa, Laelaps, i una javelina de caça que mai errava el blanc. Després la va casar amb Asterió, rei de Creta, per la qual cosa obtingué la sobirania sobre l'illa. Va gaudir dels honors de dea amb el nom d'Hellotis o Hellotia. Els germans d'Europa, Cadme, Fènix i Cílix, van sortir a buscar la seva germana quan va ser raptada per Zeus, amb la prohibició feta pel seu pare de tornar a Fenícia sense ella.

El rapte d'Europa i la fugida cap a Creta inspirà el nom del continent europeu.

Referències

Bibliografia 
 Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions, 62, 1997, p. 90. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. .

Personatges de la mitologia grega
Asymmetric Digital Subscriber Line

Asymmetric Digital Subscriber Line (abreujat ADSL) és un protocol de la família DSL que permet la transmissió de dades a alta velocitat a través de línies telefòniques de coure tradicionals, i que proporciona una major velocitat respecte a les connexions amb mòdem.

Les dades poden viatjar a diferent velocitat en anar del servidor al client (velocitat de baixada) que del client al servidor (velocitat de pujada). Aquesta és la raó per la qual s'anomena asimètric. Aquesta tecnologia és especialment adequada per a navegar per Internet, atès que la quantitat de dades que el servidor envia a l'ordinador d'un usuari generalment és molt superior a les que l'ordinador envia cap a la xarxa.

L'ADSL arribà a Espanya durant el 1999, i alguns dels proveïdors foren Telefónica, Terra Networks, Ya.com, Orange, Tiscali i Jazztel. A inicis de l'any 2005 la velocitat mitjana era aproximadament de 512/128 Kilobits/segon, a un preu mitjà d'uns 36 euros al mes. I la velocitat màxima contractable era de 8192/512 Kilobits/segon. Des de finals de 2005 està disponible la tecnologia ADSL2+ que permet un límit teòric de velocitat de 24Mbps/1Mbps, malgrat que tots els proveïdors ofereixen velocitats de 20Mbps/1Mbps. El primer proveïdor a oferir aquesta tecnologia va ser Jazztel, seguit per Wanadoo, ya.com i Telefónica.

Referències

Enllaços externs 

 Comparativa de proveïdors ADSL a Espanya
 Comunitat d'usuaris d'ADSL 
 ADSL quick guide
 Una de les proves de velocitat més fiables Pujada i Baixada des de diversos punts

Línia Digital d'Abonat
Niue

Niue és una illa de l'oceà Pacífic Sud, coneguda com a la Roca de la Polinèsia. Encara que disposa d'autogovern, manté un estatut de lliure associació amb Nova Zelanda. Es troba a 2.400 quilòmetres al nord-est de Nova Zelanda en un triangle entre Tonga, Samoa i les Illes Cook. La seva capital és Alofi.

Va ser descoberta el 1774 pel Capità James Cook que l'anomenà illa Salvatge després de ser rebutjat pels atacs dels seus habitants. Annexionada el 1901 per Nova Zelanda és, des de 1974, l'estat autònom més petit del món i una de les illes coral·lines més grans. Té 2.500 hectàrees dels boscos més verges, ja que eren tabú i, durant segles, ningú no hi podia entrar.

Vegeu també 
 Geografia de Niue
 Llista d'ocells de Niue
 Constitució de Niue

Enllaços externs 

 Pàgina del govern de Niue
Micronèsia

La Micronèsia (del grec μικρόν = petit i νησί = illa) és una regió d'Oceania que limita a l'oest amb les Filipines, al sud-oest amb Indonèsia, al sud amb Papua Nova Guinea i la Melanèsia, i al sud-est i a l'est amb la Polinèsia.

La regió consisteix en centenars de petites illes repartides sobre una àmplia extensió del Pacífic occidental. Políticament, estan dividides en set territoris:

 Els Estats Federats de Micronèsia
 La república de les Illes Marshall
 La república de Palau
 La Commonwealth de les Illes Mariannes Septentrionals
 La república de Nauru
 La república de Kiribati
 El territori de Guam

(Els quatre primers constituïen anteriorment el Fideïcomís de les Illes del Pacífic, o Trust Territory of the Pacific Islands, administrat pels Estats Units.)

Tots els pobles micronesis parlen llengües austronèsies, i gairebé totes aquestes pertanyen al subgrup oceànic de les llengües austronèsies. Només en trobem tres excepcions a la Micronèsia occidental: el chamorro de les Mariannes, el iapès dels Estats Federats de Micronèsia i el palauès; aquestes tres llengües pertanyen al subgrup malaiopolinèsic occidental, que inclou unes poques llengües parlades avui dia a les Filipines i Indonèsia. A l'extrem oriental dels Estats Federats de Micronèsia, les llengües nukuoro i kapingamarangi representen una extensió occidental de les llengües polinèsies.
Deimos

Deimos (satèl·lit), satèl·lit del planeta Mart.
 Deimos (mitologia), divinitat de la mitologia grega.
Història dels Estats Federats de Micronèsia

Els Estats Federats de Micronèsia es localitzen a les Illes Carolines, a la part oest de l'oceà Pacífic. Els ancestres dels micronesis s'hi varen establir fa més de 4.000 anys. Un sistema de cabdills descentralitzat va evolucionar a un imperi econòmic i religiós més centralitzat, basat a l'illa de Yap. Exploradors europeus (primer els portuguesos, a la recerca d'espècies, i després els espanyols) varen arribar a les Carolines en el , amb els espanyols establint-s'hi sobiranament. Els actuals Estats Federats de Micronèsia varen passar a mans dels alemanys el 1899, després als japonesos el 1914, i finalment als Estats Units amb el suport de les Nacions Unides el 1947 com a part del territori fiduciari de les illes del Pacífic.

El 10 de maig de 1979, quatre dels districtes del territori fiduciari varen decretar una nova constitució, transformant-se en els Estats Federats de Micronèsia. Els distrites veïns de Palau, Illes Marshall i les Illes Marianes del Nord varen decidir no participar-hi. Els Estats Federats de Micronèsia varen firmar un Pacte de lliure associació amb els Estats Units d'Amèrica, amb els quals varen entrar en conflicte el 3 de novembre de 1986, marcant la independència de Micronèsia.

Estats Federats de Micronèsia
Estats Federats de Micronesia
Quatre

El quatre és el nombre natural que segueix el tres i precedeix el cinc. S'escriu 4 en xifres àrabs, IV en les romanes i 四 en les xineses. L'ordinal és quart/quarta. El quantitatiu és quatre (Dona-me'n quatre). L'agrupament és quartet (Un quartet de músics). El múltiple és quàdruple. El divisor un quart.

El 4 és el primer nombre compost, essent els seus divisors propis l'1 i el 2. Com la suma dels seus divisors és 3 < 4, es tracta d'un nombre defectiu. El següent nombre compost és el 6.

El 4 és el segon quadrat perfecte (de dos). L'anterior és l'u i el següent és el nou.

Un polígon de 4 costats és un quadrilàter. Si no té dos costats paral·lels s'anomena trapezoide; si té dos costats paral·lels s'anomena trapezi; si té els costats paral·lels dos a dos és un romboide i si els angles que es formen entre els costats són de 90° s'anomena rectangle. Finalment, el polígon regular de quatre costats iguals rep el nom de quadrat.

Un poliedre de 4 cares és un tetraedre. Les cares del tetraedre regular són triangles equilàters. Dintre d'un tetraedre regular s'hi pot inscriure un altre.

Si es divideix un nombre per quatre s'obté un quart del nombre inicial. Existeixen diversos prefixos que signifiquen quatre i participen en la construcció d'una gran quantitat de paraules d'ús quotidià: quadri- i tetra-, com en quadrilàter i tetraedre.

Ocurrències del quatre:
En la cultura xinesa, es considera al 4 (四, sì) com un nombre de mala sort degut a la seva similitud fonològica amb la paraula que significa mort (死, sǐ). Aquesta superstició es dona també en la cultura japonesa on es mantenen els vocables xinesos com a paraules cultes. Al Japó, per exemple, es considera mal presagi rebre un regal compost de quatre parts o peces.

En la simbologia cristiana el nombre 4 té una gran importància:
 La planta de les esglésies es desenvolupa a partir del quadrat, figura geomètrica de 4 costats.
 El Gènesi descriu la Terra com un quadrat que sura a l'Univers i en el seu centre hi neixen 4 rius en direcció als 4 punts cardinals. Els 4 rius dibuixen una creu.
 El 4 s'aplica simbòlicament als 4 Evangelistes i als 4 estacions que simbolitzen l'ordre còsmic creat per Déu. També són 4 els Pares de l'Església.
 En l'Apocalipsi de Joan Evangelista (4,6-7) es diu que eren 4 vivents plens d'ulls per davant i per darrere:
 1 un lleó.
 2 un brau.
 3 un home.
 4 una àguila.
 Tradicionalment també són 4 els elements: terra, aigua, aire, foc.
 El núm. 4 guarda relació amb les 4 parts de l'Univers.
 És el nombre atòmic del beril·li.
 És el pes atòmic aproximat de l'heli.
 Designa l'any 4 i el 4 aC.
 És el quart nombre de Lucas.
 És el primer nombre de Thàbit.
 És el primer nombre de Smith.

Referències 

4
4
Nombres tetraèdrics
Nombres de Lucas
Sis

Sis (6) és el nombre natural que segueix el cinc i precedeix el set. S'escriu 6 en xifres àrabs, VI en les romanes i 六 en les xineses. L'ordinal és sisè/sisena (al País Valencià, sext/sexta i sisé/sisena). El quantitatiu és sis (En tinc sis). L'agrupament és sextet o bé sisena (com dotzena per a dotze. Una sisena d'ous; els llobatons s'agrupen en sisenes). El múltiple és sèxtuple. El divisor és un sisè/sisena part.

Sis és el segon nombre compost, els seus divisors són 1, 2 i 3. El sis és un nombre perfecte, ja que equival a la suma dels seus propis divisors. El següent nombre perfecte és el 28.
El sis també és un nombre divisor harmònic i un nombre altament compost. El següent nombre compost és el dotze.

El més petit grup no-abelià és el grup simètric S₃ que té 3! = 6 elements.

En codi binari és 110; en codi ternari és 20; en el quaternari és 12; en quinari 11; en senari 10; en septenari codi i tots els superior (com ara l'octal, el decimal i l'hexadecimal) sis és 6. En nombres romans sis és VI. En la numeració xinesa és 六.

Òbviament, 6 és un nombre hexagonal.

En base 10, 6 és un 1-nombre automòrfic.

Hexa en grec és "sis". Com per exemple en:
 Un hexàgon és un polígon de sis costats.
 Un hexahedre és un poliedre amb sis cares, com ara un cub.
 A hexàpode és an animal amb sis potes; això inclou els insectes.
 Hexàmetre és una forma poètica consistent en sis peus per línia.

El prefix "hexa-" també es fa servir en els noms sistemàtics o diversos components químics, com ara "hexametil".

Representació del sis 
 Evolució gràfica de la seva escriptura: 
 Numeració romana: VI
 Numeració xinesa: 六
 Numeració àrab: ٦
 Numeració occidental moderna, decimal: 6, que és d'origen àrab com la resta de nombres que s'empren tant a Europa com a Amèrica.

Ocurrències del sis 
 Símbol de perfecció a la càbala jueva (Tiferet).
 Nombre atòmic del carboni.
 Els dies de la Creació segons el Gènesi, tradició judeocristiana
 Repetit tres vegades (666) és el símbol del dimoni
 En molts jocs de tauler, amb un sis es torna a tirar el dau tenint així un torn extra
 El nombre de jugadors de volei
 Hi ha sis continents a la Terra
 L'any d'inici de l'escolarització obligatòria a l'estat espanyol
 El nombre de puntes de l'estrella de David
 Sis cordes té la guitarra
 S'anomena sisè sentit a la intuïció
 Designa la mitja dotzena
 Una fonda de sisos és un allotjament modest
 Designa l'any 6 i el 6 aC

Referències 

6
Nombres octaèdrics
Set (Gènesi)

Set (; ) és el tercer fill d'Adam i Eva engendrat després de la mort d'Abel. Apareix al Gènesi capítol quart.

Set a la Bíblia 
Després de la mort d'Abel i la fugida de Caín, Adam i Eva van tenir un altre fill, Set. Aquest va ser el nou hereu de la família i d'ell descendeix la humanitat, ja que Noè és el seu descendent directe.

Va ser el pare d'Enoix al que va engendrar a l'edat de cent cinc anys. Després va viure uns altres vuit-cents set anys en què va engendrar altres fills i filles.

Pilars dels fills de Set 

Flavi Josep, historiador romà del , afirmava que uns descendents de Set van construir els anomenats Pilars dels fills de Set, dos pilars gegantins on s'inscrivien tots els descobriments antics sobre ciència o invents, i especialment els temes referents a l'astronomia. Al , William Whiston va traduir Flavi Josep a l'anglès i, després de diversos estudis en història antiga, va afirmar que creia que Josep va assimilar Set a Senusret, un mític rei d'Egipte que va construir uns pilars enormes.

Set a l'Edèn 
Segons el Testament d'Adam (llibre apòcrif del ), poc abans de morir, Adam li va transmetre la Càbala a Set. L'ancià, espantat per la seva propera mort (que esdevindria la primera de la història tret de l'assassinat d'Abel), li va demanar al seu fill Set que tornés al Jardí de l'Edèn i agafés el fruit de l'arbre de la vida, que donava la immortalitat.

Set va seguir les indicacions del seu pare i va arribar a l'entrada del Jardí de l'Edèn. Allà va topar-se amb l'arcàngel Miquel que feia guàrdia. Set va explicar-li el motiu del seu viatge i l'àngel el va deixar passar. Quan va arribar a l'arbre de la vida, Set va agafar tres fruits i va tornar a casa seva, on van comunicar-li que el seu pare acabava de morir. Immediatament, Set va cavar una fossa, va col·locar els fruits de l'Edèn a dins la boca del seu pare i el va enterrar.

Al cap d'un temps, en aquell indret van créixer tres arbres que no serien tallats fins a principis del  per fabricar les tres creus que apareixen en la Passió de Jesús.

Referències 

Personatges del Gènesi
Amimitl

En la mitologia asteca Amimitl era el déu dels llacs, que calmava les tempestes i protegia els pescadors.

Referències

Enllaços externs 
 Xochimilco y sus tradiciones: Opochtli y Amimitl 
 Canto de Amimitl. El texto y sus con-textos, per Patrick Johansson K.  

Déus de la mitologia asteca
Centeotl

En la mitologia asteca Centeotl (també anomenat Centeocihuatl o Cinteotl) era un déu del blat de moro (originàriament era una deessa), al qual es dedicava el quart mes del calendari asteca. Era fill de Tlazolteotl i marit de Xochiquetzal. Era la versió masculina de Chicomecoatl.

Déus de la mitologia tolteca
Déus de la mitologia asteca
Chalchitlicue

En la mitologia asteca Chalchitlicue és la deessa de l'aigua (companya de Tlàloc). El seu nom significa "Falda de Jade".

Referències 

Déus de la mitologia asteca
Coatlicue

En la mitologia asteca, Coatlicue és una deessa, mare de Huitzilopochtli i altres divinitats (va quedar embarassada per una bola de plomes en un temple). El seu nom significa 'la que té una faldilla de serps'. Porta un braçalet fet d'òrgans humans perquè exigia molts sacrificis per honorar-la.

És la creadora de la lluna i les estrelles, i patrona de les dones que tenen fills que moren abans de néixer. És el símbol de la mare possessiva que ofega la vida per ànsia.

Vegeu també 
 Coatépec
 Pahñú

Déus de la mitologia asteca
Déus de la creació
Coyolxauhqui

En la mitologia asteca Coyolxauhqui és una deessa símbol de la Lluna. Es representa com una dona esquarterada, a causa del tracte del seu germà Huitzilopochtli, ja que junt amb els seus 400 germans, va intentar matar a la seva mare Coatlicue quan aquesta quedà embarassada de Huitzilopochtli (per mitjà d'una ploma).

L'any 1978, els treballadors d'una companyia elèctrica van descobrir accidentalment un gran relleu de pedra que representava Coyolxauhqui a Ciutat de Mèxic. El descobriment de la pedra Coyolxauhqui va portar a una excavació a gran escala, dirigida per Eduardo Matos Moctezuma, per desenterrar el Huēyi Teōcalli (Templo Mayor en castellà). La posició destacada de la pedra Coyolxauhqui suggereix la importància de la seva derrota per Huitzilopochtli en la religió asteca i la identitat nacional.

Referències 

Déus de la mitologia asteca
Morts en combat
Ehecatl

En la mitologia asteca Ehecatl és un déu asteca del vent. És una de les representacions de Quetzalcoatl, sota la forma d'un ànec o un mico. És la causa de tot moviment.

Va enamorar-se d'una dona humana i perquè ella pogués correspondre els seus sentiments va regalar als humans l'amor.

A Catalunya es conserva un exemplar d'una escultura de pedra representant Ehecatl a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú.

Referències

Vegeu també 
 Kukulcan
 Adoratori d'Ehecatl

Déus de la mitologia asteca
Huehueteotl

En la mitologia asteca Huehueteotl és un déu del foc (o déu vell).

Referències 

 
 

Déus de la mitologia asteca
Geografia dels Estats Federats de Micronèsia

Els Estats Federats de Micronèsia consten de 607 illes que s'estenen al llarg de l'arxipèlag de les illes Carolines, l'est de les Filipines. Els quatre grups d'illes que els constitueixen són Yap, Chuuk (anomenat Truk fins al gener de 1990), Pohnpei (anomenada Ponape fins al novembre de 1984), i Kosrae. La capital federal és Palikir, a Pohnpei.

Situació: A Oceania, representa un grup d'illes al nord de l'oceà Pacífic, a uns dos terços de la distància entre Hawaii i Indonèsia.

Coordenades geogràfiques: 6º55' latitud nord, 158° 15′ longitud est.

Superfície:
total: 702 km²
sòl: 702 km²
aigua: 0 km²
(s'hi inclouen Pohnpei (Ponape), Illes Chuuk (Truk), Illes Yap i Kosrae.

Extensió de costa: 6.112 km

Clima: tropical. Fortes pluges durant tot l'any, especialment a les illes orientals. Situades al límit de la zona dels tifons, essent afectades ocasionalment amb gravetat.

Terreny: diversitat geològica entre alts muntanyosos, i baixos atols de corall; vulcanisme a Pohnpei, Kosrae i Chuuk.

Punt més elevat. Totolom 791 m

Recursos naturals: boscos, productes marítims, minerals dels fons marins.

Riscos naturals: Tifons (de juny a desembre).

Geografia dels Estats Federats de Micronèsia
Bandera de les Maldives

La bandera de les Maldives va ser adoptada el 25 de juliol del 1963.

Referències 

Maldives
Maldives
Bandera de les Illes Marshall

La bandera de les Illes Marshall va ser aprovada a l'inici de l'autogovern, l'1 maig de 1979, per a aquest estat insular de l'oceà Pacífic.

Les Illes Marshall van ser part de la Territori en Fideïcomís de les Illes del Pacífic administrat pels Estats Units, del qual formaven part les Illes Marshall i els Micronèsia. En comú amb les nacions insulars de la regió, aquesta bandera té la representació simbòlica del lloc de les illes a l'oceà. La banda diagonal representa l'augment de l'equador, l'estrella, que representa l'arxipèlag a l'hemisferi nord. El blanc i el taronja representen, respectivament, el Ratak cadena (l'alba) i la Ralik cadena (la posta de sol), així com a símbol de pau i valor. L'estrella té 24 puntes que representen el nombre de districte electorals, mentre que els quatre punts allargats representen els principals centres culturals Majuro, Jaluit, Wotje i Ebeye.
La bandera va ser dissenyada per Emlain Kabua, una de les primeres dames de la república.

Banderes històriques 

Marshall, Illes
Illes Marshall
Nova

Una nova és una explosió termonuclear a la superfície d'una nana blanca, causada per l'acreció d'hidrogen. En un sistema binari format per una nana blanca i un estel que ha deixat la seqüència principal, es produeix transferència de matèria des d'aquesta última, a causa de la seva transformació en gegant vermella, la qual cosa implica la seva expansió i l'expulsió de les capes més externes, que són capturades gravitatòriament per la nana blanca (fenomen conegut com a acreció). El material acumulat, compost principalment per hidrogen i heli, és compactat a la superfície de la nana blanca a causa de l'intens camp gravitatori. El material assoleix progressivament temperatures més altes, a mesura que més i més material va caient cap a la superfície de l'estel, fins que, eventualment, assoleix la temperatura crítica per a la ignició de fusió nuclear. Aquesta explosió transforma grans quantitats d'hidrogen i heli en elements més pesants.

L'enorme quantitat d'energia alliberada per aquest procés produeix una emissió intensa de radiació electromagnètica i de curta durada. Aquesta emissió, que es produeix en escales de temps de dies, va donar origen al nom de nova, que en llatí significa precisament "nova": en ocórrer una nova, els astrònoms antics creien veure aparèixer una nova estrella al cel nocturn. Curiosament, el terme va ser usat per primera vegada per l'astrònom Tycho Brahe en observar no una nova sinó una supernova. Però no va ser fins a 1885 quan es van establir diferències entre les supernoves i les noves, fenòmens energètics molt més febles.

Una nana blanca pot generar múltiples noves mentre hi continuï havent material disponible per a l'acreció procedent de l'estrella companya (Per exemple, s'ha registrat cinc explosions de RS Ophiuchi: 1898, 1933, 1958, 1967 i 1985). Progressivament, aquesta pot veure esgotat el seu material, o la nana blanca pot produir una nova prou poderosa com per destruir el sistema per complet. Aquest últim cas és similar a una supernova tipus Ia. Tanmateix, les supernoves involucren processos diferents, així com energies molt superiors, per la qual cosa no haurien de ser confoses amb les noves.

De vegades hi pot haver noves visibles a simple vista. Un dels casos més recents seria el de Nova Cygni 1975. Aquesta nova va aparèixer el 29 d'agost de 1975 en la constel·lació del Cigne uns 5 graus al nord de Deneb i va assolir magnitud 2,0, quasi tan brillant com la mateixa Deneb.

Noves detectades des de 1900
Regions d'Itàlia

Administrativament, Itàlia està dividida en vint regions. De les vint, n'hi ha cinc (Friül–Venècia Júlia, Sardenya, Sicília, Trentino–Alto Adige/Tirol del Sud i Vall d'Aosta) que tenen un estatut especial d'autonomia. I d'aquestes cinc, la regió del Trentino–Alto Adige/Tirol del Sud està constituïda per dues províncies autònomes: Trento i Bolzen. Culturalment, les regions italianes es poden agrupar en tres grans regions: nord (Itàlia nord-occidental i Itàlia nord-oriental), centre i sud (antic Regne de les Dues Sicílies).

Llista 

Nota Els articles davant del topònim s'usen dintre d'un context. En una llista com aquesta no són necessaris. Entre parèntesis s'indiquen usos variables.

Referències

Vegeu també 
 Grups de regions d'Itàlia
 Itàlia nord-occidental
 Itàlia nord-oriental
 Itàlia central
 Itàlia meridional
 Itàlia insular
 Eleccions regionals italianes de 1970
 Eleccions regionals italianes de 1975

Administració territorial dels estats europeus
Il Canto degli Italiani

Il Canto degli Italiani (El cant dels italians), popularment conegut com a Fratelli d'Italia (Germans d'Itàlia), és l'himne nacional italià, la lletra del qual va ser composta per Goffredo Mameli i la música és obra de Michele Novaro. Un cop proclamada la República, el 12 d'octubre de 1946 va ser declarat oficial, en substitució de la Marcia Reale que fins aleshores havia estat l'himne oficial d'Itàlia.

Lletra

Referències

Enllaços externs 
 

Himnes nacionals
Composicions en mi bemoll major
Composicions en si bemoll major
Símbols d'Itàlia
Lira italiana

La lira italiana (en italià lira, plural lire) va ser la unitat monetària oficial d'Itàlia des del 1861 fins a la introducció de l'euro el primer de gener del 1999, i fou retirada definitivament de la circulació el 28 de febrer del 2002. La taxa de canvi era de 1.936,27 lires per cada euro.

Es dividia en 100 cèntims (centesimi). El codi ISO 4217 de la lira italiana era ITL. El seu símbol era L, de vegades escrit també ₤. Era controlada pel Banc d'Itàlia (Banca d'Italia) i emesa per l'Institut Poligràfic i Casa de la Moneda de l'Estat (Istituto Poligrafico e Zecca dello Stato).

A l'època del canvi a l'euro, el 2002, en circulaven monedes de 5, 10, 20, 50, 100, 200, 500 i 1.000 lires i bitllets de 1.000, 2.000, 5.000, 10.000, 50.000, 100.000 i 500.000 lires. A causa de l'escàs valor de la lira italiana, la moneda fraccionària ja havia desaparegut de la circulació feia temps.

Les monedes de 500 lires de l'any 1982 foren les primeres monedes bimetàl·liques encunyades, en època moderna.

Era equivalent a la lira vaticana i a la lira de San Marino i tenia valor legal en tots dos estats.

Referències

Vegeu també 
 Lira (moneda)

Enllaços externs 

 Banc d'Itàlia  
 Institut Poligràfic i Casa de la Moneda de l'Estat 

Monedes d'Itàlia
Economia d'Itàlia
Huitzilopochtli

En la mitologia asteca Huitzilopochtli (pronunciat Uitzilopoxtlli) és un dels déus originals dels asteques quan eren una tribu seminòmada. En nàhuatl el seu nom significa "el colibrí esquerre", tanmateix, segons Laurette Sejourne, en l'idioma esotèric nàuhatl, el nom també es pot traduir, com a "el que ve del sud", ja que en els mapes asteques, el sud és a l'esquerra, i és on es trobava el paradís.

Segons la tradició, Huitzilopochtli va néixer de Coatlicue, la mare terra, que es va embarassar amb una bola de plomes que va caure del cel. Els seus 400 germans en notar l'embaràs de la seva mare i a instàncies de la seva germana Coyolxauhqui, varen decidir executar-la per amagar la seva deshonra, però Huitzilopochtli va néixer i en va matar la majoria. Va vèncer i matar Coyolxauhqui qui va quedar desmembrada en caure, però la seva mare el va reprendre de tal violència, de manera que Huitzilopochtli va agafar el cap de la seva germana i el va llançar al cel, convertint-se en la lluna, essent Huitzilopochtli el sol.

Com a déu tribal d'una tribu guerrera, era un déu eminentment guerrer, quan els asteques varen prendre els déus de les altres cultures nahuas, com la Tolteca, varen elevar el seu déu al nivell dels grans déus de mesoamèrica, com Tlàloc, Quetzalcoatl i Tezcatlipoca.

Així, al centre de la seva ciutat, Tenochtitlan, varen construir un temple amb dos altars, un dedicat a Tlàloc i l'altre a Huitzilopochtli. Sobre el petit temple primitiu, cada 52 anys se li afegia una altra construcció, cada vegada més grossa. En les ruïnes actuals s'hi poden veure les diferents etapes, com si fossin capes d'una ceba.

A aquests déus se'ls oferien sacrificis humans de captius presos en combat. Quatre sacerdots sostenien al captiu de cada extremitat i un cinquè li feia una incisió amb el seu ganivet esmolat d'obsidiana i n'extreia el cor. El presoner estava completament cobert de gris, que era el color del sacrifici, i potser estava drogat, ja que els crits es consideraven de mal gust en el cas del sacrifici a Huitzilopochtli.

El propòsit dels sacrificis a Huitzilopochtli consistia a donar-li vigor, perquè pogués subsistir en la seva contesa diària i aconseguir que el sol tornés a sortir l'endemà.

En la mitologia asteca, els guerrers que morien en batalla, els que morien sacrificats i les dones que morien en el part, estaven destinats al paradís, i possiblement (els relats no són molt clars en aquests aspecte), renéixer en aquesta terra com a papallones. Per això es considerava un honor ser sacrificat per Huitzilopochtli.

Referències 

Déus de la mitologia asteca
Déus del Sol
Déus de la guerra
Ilamatecuhtli

En la mitologia asteca Ilamatecuhtli és de la deessa de la vellesa, mare d'altres divinitats. Se l'associa als ídols i al foc, és la creadora de les estrelles.

Sembla que els seus atributs van ser absorbits per una altra deessa més coneguda, Chicomecal, la deessa del blat de moro. Els sacerdots asteques li sacrificaven noies joves cada tardor per assegurar una bona collita.

Déus de la mitologia asteca
Ixtlilton

En la mitologia asteca Ixtlilton o Tlaltetecuin era un déu de la medicina i la curació, a qui se li feia un oratori de taules pintades, com a tabernacle, on hi havia la seva imatge. En aquest oratori o temple hi havia moltes gerres d'aigua, i totes estaven tapades amb taules; anomenaven aquesta aigua tlílatl, cosa que vol dir aigua negra. Quan algun nen s'emmalaltia, el portaven al temple o tabernacle del déu Ixtlilton, i obrien una de les gerres per donar-li a beure d'aquella aigua amb la qual es guaria; i quan algú volia fer la festa d'aquest déu, per la seva devoció portava la seva imatge a casa.
La seva imatge no era una pintura sinó un dels sàtrapes que vestia d'ornament d'aquest déu.

Referències 

Déus de la mitologia asteca