alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Dimecres

El dimecres és el tercer dia de la setmana. El nom «dimecres» prové del llatí Dies Mercuri, o "dia del déu Mercuri"; les llengües germàniques dediquen aquest dia a Odin (pels escandinaus) o Wōden (pels germànics), el déu principal de la mitologia nòrdica. S'abreuja com «dc».

Aquests són alguns dels noms que rep el dimecres en diferents idiomes:

Referències 

Setmana
Dijous

El dijous és el quart dia de la setmana. El nom «dijous» prové del llatí Dies Jovis, o «dia de Júpiter», el déu de les tempestes; en alemany aquest dia fa referència a Thor, el déu germànic que causava els trons amb un martell molt poderós. Dialectalment també se li diu sant Mitger en ser el dia del mig de la setmana. S'abreuja com «dj».

La norma ISO 8601 designa al dijous com el dia central de la setmana. A més, els dijous d'un any determinen la numeració de les setmanes, de manera que la primera setmana de l'any és la que conté el primer dijous.

Aquests són alguns dels noms que rep el dijous en diferents idiomes:

Referències 

Setmana
Diumenge

El diumenge és el setè dia de la setmana. El nom «diumenge» prové del llatí die dominicu, que va prendre un significat religiós amb Dominus dies o «dia del Senyor». Això és degut al fet que entre els cristians és el dia en què Déu va crear la llum, però sobretot és el dia en què Jesús va ressuscitar (vegeu Diumenge de Resurrecció).

És el setè i últim dia de la setmana, tret d'alguns països com els Estats Units, el Canadà, part de l'Amèrica Llatina, Portugal o el Brasil, on aquest és el dia d'inici de setmana. En català s'abreuja com «dg.».

El primer polític a decretar el diumenge com a dia festiu fou Constantí I el Gran, l'any 321, declarant-lo dia de repòs obligatori. Inicialment el diumenge estava dedicat a una deïtat solar, i és per aquest motiu que en algunes llengües, com en l'anglès (sunday), el nom del dia ha mantingut el seu origen solar.

Durant la Revolució industrial es va intentar eliminar el diumenge com a dia de descans. Amb la incorporació de les màquines, el capitalisme i el concepte de productivitat van impulsar que a l'enciclopèdia francesa del  la definició de diumenge fos un dia que s'ha de treballar per contribuir a l'enriquiment de tots. L'Estat Espanyol va regular oficialment el diumenge com a dia festiu el 1904, seguint el model alemany que ho havia regulat el 1891.

Aquests són alguns dels noms que rep el diumenge en diferents idiomes:

Referències

Vegeu també 
 Diumenge de la Divina Misericòrdia
 La Chanson du Dimanche

Setmana
Dilluns Sant

El Dilluns Sant és el dilluns de la Setmana Santa que segueix al Diumenge de Rams. Litúrgicament sol caracteritzar-se per celebracions austeres, ja que encara es troba inclòs en període quaresmal. Es remarquen els temes que condueixen a la Passió de Crist; principalment la traïció de Judes Iscariot. És el dia en què s'inicien els cicles de processons de Setmana Santa en moltes localitats.

Referències 

Setmana Santa
Dimarts de Carnaval

El Dimarts de Carnaval és l'últim dia del carnestoltes que precedeix el dimecres de cendra de la quaresma. Així doncs, segons la tradició catòlica és el dia en què es pot fer un gran tiberi abans dels quaranta dies de dejuni estipulats per la quaresma.

Dates 
La data pot canviar des del 3 de febrer al 9 de març en anys que no siguin de traspàs o del 4 de febrer al 9 de març en anys de traspàs. La data depèn de la data de Pasqua.

El Dimarts de Carnaval dels anys anteriors:

 2006 - 28 de febrer
 2007 - 20 de febrer
 2008 - 5 de febrer
 2009 - 24 de febrer
 2010 - 16 de febrer
 2011 - 8 de març
 2012 - 21 de febrer
 2013 - 12 de febrer
 2014 - 4 de març
 2015 - 17 de febrer
 2016 - 9 de febrer
 2017 - 28 de febrer
 2018 - 13 de febrer
 2019 - 5 de març
 2020 - 25 de febrer

Vegeu també 
 Dijous gras

Quaresma
Carnaval
Dijous gras

El Dijous Gras, Dijous Llarder o Dijous de Carnaval és el primer dia del Carnaval. Se celebra el dijous anterior al Dimecres de Cendra i, antigament, marcava l'inici d'una setmana destinada a atipar-se amb àpats prohibits durant la Quaresma, que comença el mateix Dimecres de Cendra.

Aquest dia és tradició menjar botifarra d'ou, a més d'altres de semblants com la blanca o la negra; també és costum prendre truita de botifarra. A l'hora d'esmorzar, per postres o per berenar, en els carnavals més autòctons es menja la coca de llardons.

El dijous de les comares és el dijous anterior al dijous llarder, i dos dijous anteriors al dijous gras és el dijous dels compares. Actualment, es llancen ous, a vegades confrontant actes vandàlics, introduint així l'arribada de carnaval.

Particularitats regionals 
Una coca típica de Reus i comarca el dijous gras, és l'anomenada coca d'ou, no només perquè porta ou entre els seus ingredients, sinó, sobretot, perquè se li afegeix una barreja d'ou i sucre pel damunt, que qualla al forn durant els últims minuts de cocció de la massa.

A Mallorca són tradicionals les ensaïmades de tallades, fetes amb bocins de carabassa confitada i sobrassada al damunt.

Cançó Dijous llarder 
El dijous gras
botifarra, botifarra
el dijous gras
botifarra menjaràs
Si no en vols menjar
Una truita, una truita
Si no en vols menjar
Una truita per sopar

Referències

Notes

Vegeu també 
 Dimarts de Carnaval
 Vella Quaresma
 Setmana Santa
 Pasqua

Dies commemoratius cristians
Carnaval
Dijous Sant

En el calendari cristià, el dijous Sant és el dijous de la Setmana Santa. Commemora l'anomenat Sant Sopar, és a dir, l'últim sopar de Jesucrist amb els seus deixebles abans de ser traït per Judes Iscariot i crucificat.
El Dijous Sant és el dijous previ a la Pasqua Florida i com que es calcula en funció de l'equinocci i les fases lunars, pot oscil·lar entre el 19 de març i el 22 d'abril.

És el dia de la fraternitat, ja que Jesús en el darrer sopar va rentar els peus als deixebles, es va fer servidor dels altres. Abans el Dijous Sant era dia de silenci, la gent no sortia de casa, es practicava el dejuni i les campanes no marcaven les hores, com a mostra de respecte. En alguns indrets, se celebren les processons de silenci, on s'escenifiquen la captura, la crucifixió, l'agonia i mort de Crist. En algunes poblacions es representa la 'Dansa de la Mort', una dansa d'origen medieval on es recrea l'arribada de la mort.

Festes tradicionals 
A Catalunya:
 Dansa de la mort a Verges, Baix Empordà.
 Processó dels Misteris o del Silenci, Badalona.
 Dansa Macabra a Girona (Gironès)
 Processó del Silenci a Tortosa (Baix Ebre)
 Via Crucis de Barruera (Alta Ribagorça)
 Nit de Silenci a Mataró (Maresme)
 Processó del Silenci a Martorelles (Vallès Oriental)
 Processó de la confraria de la Vera Cruz y María Santísima de los Dolores a Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès)

 Solemne Processó del Silenci. Reus (Baix Camp) Organitzada per la Confraria de Nostre Pare Jesús del Calvari.
 Processó de Dijous Sant Mataró (Maresme), al barri de Cerdanyola, organitzada per l'Hermandad Ntro. P. Jesús Nazareno y Ntra. Sra. de la Esperanza i la Confraria de la Verònica.
 Processons del Silenci a:
 Sant Martí Sapresa (Selva)
 Rupit (Osona)
 Beget, les Planes d'Hostoles, Sant Esteve d'en Bas (Garrotxa)
 Gavà (Baix Llobregat)
 Vilagrassa (Urgell)
 Ripoll (Ripollès)
 l'Escala (Alt Empordà)
 Guàrdia de Tremp (Pallars Jussà)
 Mataró (Maresme) Processó Nit del Silenci, organitzada per la Confraria de l'Oració a l'Hort, la Coronació d'Espines i els Armats de Mataró.

Referències 

Setmana Santa
Dies commemoratius cristians
Dos

El dos és el nombre natural que segueix l'u i precedeix el tres. En femení es pot escriure dues. S'escriu 2 en xifres àrabs, II en les romanes i 二 en les xineses. L'ordinal corresponent és segon/segona. El quantitatiu corresponent és dos/dues i l'agrupament un duet (Un duet de músics) però també un parell (en vull un parell). El múltiple és doble. El divisor és mig o meitat.

El 2 és el primer nombre primer, i és l'únic que és parell. El següent és el tres.

Un enter es diu que és parell si és múltiple de 2, és a dir,  si x és parell. En canvi, un nombre se senar si no és parell.

El dos és factor de 10, de manera que les fraccions amb denominador 2 no tenen una part decimal infinita com ocorre amb la majoria de nombres enters. Tampoc tenen una part decimal infinita les fraccions amb un denominador que és producte d'una potència de 2 i una altra de 5, ambdues amb un exponent natural.

Per a qualsevol nombre x:
x+x = 2·x
x·x = x²

El cos més petit conté dos elements.

Dos és la base del sistema de numeració més senzill en què els nombres naturals poden escriure's de forma concisa, el sistema binari, utilitzat sobretot pels ordinadors.

Si es multiplica un nombre per dos, s'obté el doble d'aquest nombre; mentre que si es divideix per dos, se n'obté la meitat. El quadrat d'un nombre es representa amb el 2 com a exponent. I quan l'exponent té el nombre invers es diu arrel quadrada

Existeixen diversos prefixos que signifiquen dos i participen en la construcció d'una gran quantitat de paraules d'ús quotidià: bi, di i du, com en bisetmanal, dicotomia i dúplex.

Ocurrències del dos:
 El dos és un bon nombre en la cultura xinesa. Hi ha una dita xinesa que diu que "les coses bones venen en parells". És normal utilitzar dos símbols en els noms de marca, p. ex. doble felicitat, dues moneda, dos elefants, etc.
 En anglès, s'utilitza el símbol 2 per representar la preposició "to" o "too", com per exemple P2P (peer to peer), U2 (you too), etc.
 Designa l'any 2 i el 2 aC.
 És el nombre atòmic de l'heli.
 Com que representa una parella, apareix a nombroses webs relacionades amb l'amor i les cites, així com altres productes publicitaris.
 En el judaisme es requereixen dos testimonis per a validar un casament i els deu manaments venen en dues tauletes.
 Fa referència als bessons i al dualisme, Càstor i Pòl·lux, Ròmul i Rem.
 Representa les dues cares tradicionals de la dona (mare i temptació), per aquest motiu molts animals de l'art romànic que simbolitzen el pecat tenen dues cues o cares.
 En l'antiga Roma eren dos els cònsols i els censors els quals mantenien dret de veto contra l'altre, pel que devien negociar en les qüestions més compromeses.
 És el primer nombre de Lucas.
 És el primer nombre de Thàbit.
 És el primer nombre de la sort d'Euler.

Referències 

2
2
Nombres de Lucas
Divendres Sant

En el calendari cristià, el Divendres Sant és el divendres anterior al dia de la Pasqua de Resurrecció. Commemora la mort de Jesucrist a la creu i s'integra en les festivitats de la Setmana Santa. Aquest dia és festiu arreu dels Països Catalans, excepte a la Catalunya del Nord, i generalment en molts països de població majoritàriament cristiana.

Històricament el missatge de Jesús arribava amb facilitat a les multituds com es reflecteix a diferents passatges de l'Evangeli però resultava poc satisfactori als saduceus (secta dels hebreus aliats amb els romans), i als fariseus, els quals qualificava d'hipòcrites. D'altra banda en aquell temps el poder a Israel estava corromput (almenys des del punt de vista actual). Per una part, hi havia els romans que nominalment tenien un poder absolut, no obstant això, deixaven, com a la majoria de llocs del seu domini, que les autoritats locals governessin, almenys, en coses de poca entitat. Com ja s'ha dit, el poder era corrupte, així els càrrecs més importants del Sanedrí, i el de Summe Sacerdot, eren comprats, també val a dir que les principals autoritats de la regió estaven emparentades entre elles, i amb els romans. No és estrany, doncs, que la predicació d'aquest rabí, que detractava a les autoritats, acabés amb la seva execució.

Antigament, a Catalunya, el Divendres Sant començava amb un viacrucis solemne i silenciós de bon matí, i a la tarda tenia lloc la funció litúrgica i altres actes de dol, amb els sermons de les set paraules en els quals hom convidava, sobretot a les catedrals, predicadors famosos. També sortien aquest dia processons de dol a molts indrets (Perpinyà, Tarragona, Andorra). Era un dia de dol absolut, ple de pràctiques i supersticions populars: no es podia escombrar, les dones gràvides podien curar nafres, hom podia posar lloques, es podia endevinar el futur, portava sort fer caritat als pobres.

Referències 

Setmana Santa
Divendres de dejuni

Els divendres de dejuni són els divendres que cauen en quaresma, en els quals la religió cristiana estipula de fer dejuni.

En els països cristians, antigament era costum de fer un dejuni penitenciari de menjars de rics i coses cares durant la quaresma que podria tenir les mateixes arrels culturals que el ramadà. Però per acontentar el poble, es van relaxar les lleis i es va limitar el dejuni al divendres per a la gent menys devota. Tant va ser la limitació que al final, l'únic que quedava bandejat era de menjar carn, greix (això exclou molt de dolços i pastes), i ous els divendres de quaresma (i per això, el carnestoltes se celebrava menjant botifarra d'ous). Per contres, la gent menjava peix –sobretot bacallà– que era més barat i considerat menjar de pobres. Avui en dia, i a causa de la diferència de preus aquesta tradició ha deixat de tenir sentit, ja que es considera més luxós menjar peix que no pas carn o ous, i per tant ja no és ni penitenciari ni devot.

Quaresma
Dilbert

Dilbert és una tira còmica satírica dibuixada i guionitzada per Scott Adams ha aparegut en els periòdics des de 1989 sobre un entorn d'oficina micro-gestionat, caracteritzant a l'enginyer de programari epònim.

En Dilbert està absorbit per la feina i per un cap dèspota i maleducat, que sempre li exigeix responsabilitats més enllà de la lògica. El personatge comparteix la seva vida amb en Dogbert, el seu irreverent, egocèntric i megalòman gos, i altres personatges secundaris com el becari sobreexplotat, el cap inútil, el company de feina que no fa brot o la secretària que es dedica a fer-li la vida impossible al treballadors entre d'altres, en una original retrat del present i símbol per a tots els desencantats del món laboral. La descarnada visió que ofereix del mateix suposa així mateix una primícia, ja que en 'Dilbert' és la primera sèrie animada que aborda aquest tema amb sarcasme.

La tira ha donat lloc a diversos llibres, una sèrie animada de TV de dues temporades (1999 i 2000) i nombrosos productes enllaçats que van des de ninots farcits fins a gelats. En 2022 fou cancel·lada per San Francisco Chronicle, i en 2023 per The Washington Post, USA Today i Los Angeles Times en considerar que va introduir el primer personatge negre (Dave the Black Engineer) per burlar-se de la cultura woke.

Referències

Vegeu també 
 Principi de Dilbert

Tires còmiques
Sèries de còmics creades a la dècada de 1980
Diada d'Europa

La Diada d'Europa es commemora el dia 9 de maig en record a la declaració realitzada per l'aleshores Ministre francès d'Afers Exteriors, Robert Schuman, a París el dia 9 de maig de 1950, mitjançant la qual es donà el tret de partida a la creació de la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer (CECA).

Història 
El 9 de maig de 1950, just cinc anys després de la signatura de l'armistici de la Segona Guerra Mundial, el ministre francès d'Exteriors Robert Schuman va proposar, a partir d'una idea del seu assessor Jean Monnet, un pla que pretenia situar la producció francesa i alemanya del carbó i l'acer -elements necessaris per a la construcció d'armament- sota el control d'una autoritat única i supranacional. Aquest projecte, anomenat Pla Schuman, va donar lloc un any més tard a la creació de la primera de les Comunitats Europees, la CECA, origen del procés d'integració europea que ha acabat edificant l'actual Unió Europea.

El 9 de maig s'ha convertit en el símbol europeu que, juntament amb l'euro, la bandera europea i l'himne europeu, identifiquen l'entitat política de la Unió Europea. El Dia europeu és un símbol exclusiu de la UE, a diferència de la bandera i l'himne que són símbols de tota Europa per extensió. Això es deu al fet que la declaració Schuman va ser posterior a la creació del Consell d'Europa, d'on provenen els altres dos símbols.

Celebració 
A pesar de ser l'únic dia de celebració oficial en tota la Unió Europea, a la pràctica cap dels estats membres de la Unió no organitza festivitats commemoratives d'alt nivell, com les que es realitzen amb motiu de les festes nacionals de cada estat.

Cada any la Comissió Europea publica un cartell promocional, que comprèn un motiu diferent cada vegada, acompanyat d'un lema referent a un tema d'actualitat dins de la UE.

Vegeu també 
 Declaració Schuman
 Dia de la Victòria (Europa Oriental)

Referències 

Símbols de la Unió Europea
Europa
DNA

Sigles en anglès de l'àcid desoxiribonucleic
 Sigles de Democratic National Assembly, partit polític de Trinitat i Tobago
 Sigles de Daily News and Analysis, diari publicat en anglès a l'Índia
Darwin

Toponímia:
 Darwin (Austràlia), capital del Territori del Nord d'Austràlia
 Darwin (Califòrnia), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia
 Darwin (cràter), cràter d'impacte de la Lluna
 Darwin (Illes Malvines), petita ciutat de les illes Malvines
 Darwin (Minnesota), poble menut de Minnesota
 Darwin (Uruguai), petita localitat de l'Uruguai
 Illa Darwin, illa a l'arxipèlag de Galápagos
 Biografies:
 Charles Galton Darwin (Cambridge, 1887 – 1962), matemàtic
 Charles Robert Darwin, coautor de la idea de selecció natural i de la teoria de l'evolució
 Erasmus Darwin, metge i avi de Charles
 Emma Darwin (1808– 1896), esposa i cosina del naturalista anglès Charles Darwin
 George Darwin (1845-1912), astrònom i matemàtic anglès, fill del naturalista de Charles Darwin
 Leonard Darwin, fill de Charles Robert Darwin
 Robert Darwin (1766 – 1848), metge anglès, sobretot conegut per ser el pare del naturalista Charles Darwin
 Miscel·lània: 
 Apple Darwin, sistema operatiu de Mac OS X
 Bombardeig de Darwin, atac emprès per l'Imperi Japonès el 1942 contra Austràlia, acció significativa a la campanya del Pacífic de la Segona Guerra Mundial 
 Premis Darwin, premi irònic que pren el nom del creador de la teoria de l'evolució Charles Darwin
 Medalla Darwin-Wallace, guardó que la Societat Linneana de Londres atorga cada cinquanta anys, des del 1908
 Missió Darwin, proposta de missió espacial de l'ESA
Deneb

Deneb (Alfa del Cigne / α Cygni) és l'estel més brillant de la constel·lació del Cigne. El seu nom prové de l'àrab 'cua', ja que aquest estel de magnitud aparent -1,25 (el 19è més brillant del nostre cel) representa la cua del Cigne, una figura clàssica que es veu volant perpètuament cap al sud, seguint la ruta de la Via Làctia.

La constel·lació del Cigne forma una creu, amb Deneb al damunt, que s'alça en el cel sobre un costat als inicis de l'estiu a l'hemisferi nord. Deneb també és el vèrtex occidental del Triangle d'Estiu. Les altres dues estrelles del triangle són Vega i Altair. Aquestes 3 estrelles blanques de classe espectral A (amb Deneb, una supergegant A2) tenen temperatures superficials similars: Vega, a 9.600 K, la més calenta; Deneb radiant a 8.400 K.

Encara que Vega i Altair siguin bastant lluminoses, són de primera magnitud perquè estan a prop, només a uns 25 anys-llum de mitjana. Deneb, en canvi, podria estar a uns 2.600 anys llum. Si suposem aquesta distància, la seva lluminositat de 160,000 sols la fa l'estel més brillant conegut a la galàxia dins de la seva classe (és a dir, en la seva temperatura o classe espectral). Si ocupés la posició de Vega, Deneb brillaria com una lluna creixent bastant desenvolupada.

Deneb és una veritable supergegant; el seu diàmetre, calculat de la seva temperatura i lluminositat, és 200 vegades el del Sol. Les mesures directes del seu diàmetre angular (només uns 0,002 segons d'arc) donen un valor molt similar de 180 vegades el solar. Si l'estel estigués al centre del sistema solar, Deneb arribaria fins a l'òrbita de la Terra. Encara que no és de lluny l'estel més brillant de la galàxia, Deneb sí que és una de les més grans del seu tipus.

L'estrella està evolucionant i ha parat de fondre hidrogen en el nucli. El que fa exactament no ho sabem, però. Va començar la seva vida com un estel d'unes 25 masses solars, i el seu destí és quasi segur explotar en algun moment dels propers dos milions d'anys. L'estel té una llum constant, però el seu espectre, quan es descompon en un arc de colors, és lleugerament variable. Bufant en la seva superfície, hi ha un vent que provoca una pèrdua de massa de 0,8 milionèsimes parts d'una massa solar per any, cent mil vegades el flux que allibera el Sol.

Referències 

Cigne
Supergegants blanques
Deneb
Creu del Nord
Dinosauria (museu)

Dinosauria és el nom d'un museu de paleontologia ubicat a la vila d'Esperasan (Esperasan en occità), al departament de l'Aude, a França, on hi ha una gran presència de restes paleontològiques. Es va obrir el 1992 i és dirigit per una associació que porta el mateix nom, sense ànim de lucre. El museu té 35 espècies diferents de dinosaures, bé fòssils o bé reconstruccions. Disposa d'esquelets, taller de paleontologia i altres elements. L'any 2007 va incorporar l'esquelet de l'Ampelosaurus atacis trobat a les excavacions recents al lloc anomenat Bellevue (Bèlavista en occità), a la comuna de Campagne-sur-Aude (Campanha d'Aude en occità). Aquest esquelet és el més complet descobert a França pel que fa a dinosaures de la seva mida (12 metres de llargària) i se'l coneix per l'àlies d'Eva, en honor d'Eva Morvan, l'estudiant que el va trobar.

Col·lecció 
Algunes de les espècies representades al museu:
 Ampelosaurus atacis 
 Camarasaurus 
 Dunkleosteus terrelli 
 Mamenchisaurus 
 Mixopterus 
 Oviraptor philoceratops 
 Psittacosaurus 
 Psittacosaurus 
 Quetzalcoatlus 
 Stenopterygius
 Struthiosaurus 
 Tarascosaurus salluvicus 
 Triceratops 
 Tsintaosaurus spinorhinus
 Tuojiangosaurus multispinus
 Tyrannosaurus rex 
 Variraptor mechinorum

Referències

Enllaços externs 
 Dinosauria (web oficial)

Museus de paleontologia
Museus de França
Aude
Defecte topològic

Un defecte topològic, en cosmologia, és un esdeveniment en l'espai-temps (textures), estructures puntuals (monopols), filamentàries (cordes), o bidimensionals (murs) de molt gran densitat d'energia, predites per les teories de la gran unificació, com a vestigis de les primeres fases més calentes de l'Univers. L'existència d'aquests defectes topològics és hipotètica, i no hi cap verificació empírica.

Referències

Enllaços externs 
  Cosmic Strings & other Topological Defects

Topologia
Cosmologia
Densitat bariònica

La densitat bariònica de l'Univers representa el nombre de barions (principalment protons i neutrons) per unitat de volum. L'abundància dels elements lleugers (D, 3,4He, 7Li) sintetitzats durant la nucleosíntesi primordial està en funció de la proporció entre la densitat bariònica de l'Univers (WB), i la densitat crítica, i de la constant de Hubble normalitzada, h=H0/100hms-1Mpc-1.

Referències 

Cosmologia
Barions
Densitat crítica

En cosmologia, la densitat crítica (representada per ρc) és la densitat per a la qual l'expansió de l'Univers s'aturaria després d'un temps donat. La fase d'expansió d'un Univers de densitat superior a ρc acabarà en una fase de contracció, anomenada Big Crunch, mentre que un Univers de densitat inferior a ρc continuarà expandint-se per sempre. Les darreres observacions de supernoves Tipus Ia fetes pels grups High-Z-Team (Z designa el símbol del desplaçament cap al roig), i Supernova Cosmology Project indiquen que l'expansió de l'Univers s'està accelerant. Això podria ser causat per alguna forma d'energia negativa o «fosca». Una possible explicació podria ser una constant cosmològica semblant a la que va proposar Albert Einstein.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Omega
 Equacions de Friedmann

Cosmologia
critica
Deuteri

El deuteri, D o ²H és un dels isòtops estables de l'hidrogen. A diferència de la resta d'elements químics, els isòtops de l'hidrogen s'anomenen d'una manera específica: així, depenent de la composició del nucli atòmic, es parla de:

 proti (H), fent referència a l'isòtop més comú, compost per un sol protó al nucli.; 
 de deuteri, isòtop que conté un protó i un neutró; 
 o de triti, que té un protó i dos neutrons (un neutró més que el deuteri).

Té una massa d'uns dos dalton.

Aplicacions 
 El deuteri és utilitzat en reaccions nuclears com a moderador per reduir l'energia dels neutrons. Els compostos de deuteri, s'utilitzen en química i biologia per estudiar els efectes dels isòtops en les reaccions i com a marcador químic.
 S'utilitza deuteri per a fabricar aigua pesant, aigua on un dels seus àtoms d'hidrogen és substituït per un isòtop de deuteri (HDO) o els dos (D₂O).

Referències 

Isòtops
Hidrogen
Moderadors de neutrons
Disc galàctic

El disc galàctic és la regió de les galàxies espirals que conté la major part dels estels, i també una part important de gas i de pols interestel·lar.

Referències 

Objectes astronòmics
Deci-

Deci (símbol d) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-1, 1/10 o 0,1. Adoptat el 1795, prové del llatí decimus; que significa desè. Per exemple:

 1 decímetre = 1 dm = 10-1 metres = 0,1 metres
 1 decigram = 1 dg = 10-1 grams = 0,1 grams 
 1 decilitre = 1 dL = 10-1 litres = 0,1 litres

Prefixos del SI
Deca-

Deca (símbol da) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10¹, o 10.

Adoptat el 1795, prové del grec δέκα (déka), que significa deu

Per exemple;
 1 decàmetre = 1 dam = 10 metres
 1 decagram = 1 dag = 10 grams 
 1 decalitre = 1 dal = 10 litres

Prefixos del SI
Descripció

En literatura, la descripció és la representació d'alguna cosa amb paraules. Es tracta de fer veure al lector un objecte, un paisatge, una persona... i de vegades, fer sentir una experiència, una emoció, un sentiment de qui descriu.

La descripció pot ser objectiva, si té una intenció explicativa o informativa. També pot ser subjectiva, si qui escriu deixa entreveure l'opinió o els sentiments que li produeix allò que es descriu.

En un text descriptiu, són molt freqüents els adjectius i els situacionals. Exemples d'adjectius: groc, verd, vermell, gran, petit, gros, prim, ample, estret, bonic, lleig... Exemples de situacionals: a dalt, a baix, davant, darrere, a la dreta, a l'esquerra, més amunt, més avall...

Per fer una descripció es pot seguir el següent ordre:
Observació i retenció dels trets dominants, característiques generals, d'allò que es vol descriure.
Anàlisi detallada seguint un ordre: de dreta a esquerra, de dalt a baix, d'allò més general a allò més concret...
Redacció, seguint un ordre triat d'acord amb l'element que es vulgui destacar més.

La descripció acostuma a ser enumerativa. Els elements de l'enumeració se separen mitjançant comes o de la conjunció i.

Exemple d'enumeració:
"Dins d'aquella caixa hi havia agulles d'estendre, fotografies, fils, culleres, claus, cartes, llibres, i fins i tot algun mitjó."

Quan hem de descriure a persones és com si féssim un retrat emprant les paraules. Aquestes descripcions comparteixen moltes característiques amb les decripciones de llocs: també segueixen un ordre determinat, es destaquen els trets més representatius de la persona, abunden els substantius i adjectius i reflecteixen la impressió que produeix aquesta persona a l'observador.

Alguns dels aspectes que més freqüentment s'inclouen en els retrats són els següents:

Aspecte físic general de la persona: parlem, per exemple, de l'edat, l'alçada i la constitució física (gruixut, prim, corpulent, alt, baix ...)
Detalls significatius del cap i la cara: color de cabell i ulls, nas, boca ...
Com va vestit.
Trets que defineixen la seva personalitat: decidit, amigable, eficient, intel·ligent, simpàtic, elegant, fantasiós, bromista, innocent, ordenat, responsable ...

En la descripció poden aparèixer altres recursos literaris, com la personificació quan l'autor atorga al paisatge o objecte descrit personalitat pròpia.

Recursos literaris
Tipologia textual
DA

Da, Deca, prefix del Sistema Internacional 
 Da (Dalton), unitat de mesura equivalent a una Unitat de massa atòmica.
 Demòcrates per Andorra, partit polític andorrà.
Oleksandr Dovjenko

Oleksandr o Aleksandr Dovjenko (en ucraïnès: Олекса́ндр Петро́вич Довже́нко, Oleksandr Petròvitx Dovjenko, Viúnisxe [ara part de la vila de Sósnitsia], óblast de Txerníhiv, Ucraïna, imperi Rus, 1894 - Peredielkino, óblast de Moscou, 1956) va ser un director cinematogràfic ucraïnès i soviètic, amb un gran impuls líric que queda palès en la pel·lícula Zemlya (1930). També fou guionista, actor, artista, dramaturg i escriptor en llengua ucraïnesa. Com a director de cinema, fou un glossador de grans temes universals, com ara la mort, l'amor i l'esforç humà, expressats dintre dels límits de la seva Ucraïna nadiua. Altres grans pel·lícules d'ell foren: Zvenyhora / Zvenigora (1928), L'arsenal (1929), Alliberament (1939), el documental La batalla per la nostra Ucraïna soviètica (1943) i Mitxurin (1948). Deixà inacabada Poema del mar, obra que la seva dona Iúlia Sólntseva (directora i actora russa i ucraïnesa, Ю́лія Іполи́тівна Со́лнцева, Moscou 1901 — 1989), que també era la seva principal col·laboradora, es proposà d'acabar, sense aconseguir-ho.

Va guanyar un orde de Lenin, un orde de la Bandera Roja i un orde de la Bandera Roja del Treball, a més del Premi Lenin (1959) i el Premi Stalin (1941 i 1949).

Vegeu també 
 Cinema soviètic
 Cinema rus
 :Categoria: Ucraïnesos
 Llista d'escriptors d'Ucraïna

Referències 

Directors de cinema soviètics
Persones de la província de Txerníhiv
Orde de Lenin
Guanyadors del Premi Stalin
Alumnes de la Universitat Econòmica Nacional de Kíev
Receptors de l'Orde de la Bandera Roja del Treball
Orde de la Bandera Roja
Morts a Moscou
Diplomàtics ucraïnesos
Morts d'infart de miocardi
Diplomàtics soviètics
Directors de cinema ucraïnesos
Naixements del 1894
Morts el 1956
Dodecàedre

Un dodecàedre o dodecaedre (ambdues variants són acceptades) és un políedre regular de dotze cares.

El dodecàedre és regular quan està format per dotze pentàgons regulars. Té 20 vèrtexs i 30 arestes.

Àrea i volum 
L'àrea A i el volum V d'un dodecàedre regular amb vèrtexs de longitud a són:

Coordenades cartesianes 
Els 20 vèrtexs d'un dodecàedre centrat a l'origen estan definits per les expressions següents: 

 (±1, ±1, ±1)
 (0, ±1/φ, ±φ)
 (±1/φ, ±φ, 0)
 (±φ, 0, ±1/φ)
on φ = (1+√5)/2 és la raó àuria. La longitud de l'aresta és 2/φ = −1+√5.

L'angle diedre d'un dodecàedre és 2arctan(φ) o, aproximadament, 116,565 graus.

Usos 
 Els dodecàedres s'usen com a daus en determinats jocs de rol. Potser aquesta era la funció de l'anomenat dodecàedre romà, que es refereix a figures trobades per Europa, especialment a prop de poblats gals, d'origen i ús desconeguts.
 Per a Plató és el símbol de la divisió de l'univers.
 Apareix a l'obra L'últim sopar de Dalí

Referències 

Sòlids platònics
Esquí de muntanya

L'esquí de muntanya, també anomenat esquí de travessa i esquí alpinisme, és una modalitat d'esquí que no requereix zones preparades ni senyalades i que té com a objectiu fer l'ascensió i el descens d'un pic, una travessa o una excursió. Esquí alpinisme és el terme més utilitzat a Europa.

Com altres activitats de muntanya, es tracta d'un esport de risc. Cal material i equip específic, així com una preparació física i capacitat tècnica que depassa de molt el simple domini de les habilitats de descens.

Té el seu origen als Alps, a les primeres dècades del , en un moment en què l'alpinisme era una activitat d'estiu plenament consolidada, però durant l'hivern i la primavera l'alta muntanya romania tancada a tota activitat humana. Actualment es practica arreu del món. Existeixen també nombroses competicions, organitzades per clubs d'alpinisme o excursionisme, i es publica anualment un calendari de curses, que recull les més importants.

Altres modalitats d'esquí que permeten fer l'ascens i el descens són el telemarc i el splitboard.

Material específic 
 Equip bàsic:
 Esquís de muntanya, semblants als d'esquí alpí
 Bastons, lleugerament més llargs que els de l'esquí alpí i que són fonamentals en la progressió.
 Fixacions, que permeten deixar anar el taló de l'esquí per a poder caminar.
 Botes d'esquí de muntanya
 Pells de foca, que es col·loquen a sota de cada esquí per a poder pujar pendents. El seu nom ve de l'animal marí la pell del qual es feia servir antigament per a fabricar l'accessori.
 Ganivetes, en cas d'haver de caminar sobre la neu dura.
 Roba adequada.
 Equip de seguretat:
 DVA
 Sonda
 Pala
 Material divers:
 Piolet
 Grampons

Referències

Vegeu també 
 Cursa del Bassiero
 Ottorino Mezzalama

Enllaços externs 

 Itineraris al Pirineu
 Calendari de curses
 Reportatges fotogràfics
 Itineraris als Alps 
 Skimountaineering.org: Esquí de muntanya de competició
 esquialpinisme.com: Itineraris i sortides d'esquí alpinisme per diferents massissos
Esquí nòrdic

Lesquí nòrdic és una disciplina d'esquí que comprèn tots els tipus d'esquí no fixats en el taló (el de l'esquí alpí), que comprèn les modalitats d'esquí de fons, salt amb esquís, biatló i esquí telemark, així com ocasionalment la del biatló.

El nom d'esquí nòrdic ve de la creença que l'esquí té el seu origen a les terrenys plans dels països nòrdics. És cert que els primers indicis s'han trobat a Noruega però també s'han trobat proves a Rússia i a la Xina.

Fins a la dècada del 1970 només hi havia un estil, ara anomenat clàssic, en el qual els esquiadors segueixen pistes paral·leles. Un nou tipus d'esquí de fons va ser popularitzat per l'americà Bill Koch, empenyent amb els esquís cap enfora de les pistes paral·leles.

Referències

Vegeu també 

 Combinada nòrdica
 Esquí (objecte)
 Federació Internacional d'Esquí
 Jocs Olímpics d'Hivern
 Ull (déu)

Esquí
Estrella (desambiguació)

Astronomia:
 Estrella, sinònim d'estel, astre que emet llum pròpia
 Estrella del matí, o del vespre, és el nom popular de Venus (planeta) quan és visible abans o després de la sortida del Sol
 Biografies:
 Estrella Cabeza Candela, tennista catalana
 Estrella Morente, cantant de flamenc espanyola, filla del cantaor Enrique Morente
 Cinema: s'anomena estrella als actors o actrius que han aconseguit gran fama popular
 Geometria: polígon estrellat, tipus de polígon
 Símbol:
 Estrella (símbol)
 Estrella de David, estrella de sis puntes lligada al poble jueu
 Estrella roja, insígnia de l'exèrcit soviètic
 Toponímia:
 Estrella (Madrid), barri de Madrid
 La Estrella, municipi de Toledo
 Zoologia: Asteroidea, animal marí conegut amb el nom destrella de mar
 Miscel·lània:
 Estrella Damm, cervesa lager catalana
 Alfonso und Estrella òpera de Franz Schubert

Vegeu també 

 Estel (desambiguació)
 Star
Euteris

Els euteris (Eutheria, 'bèsties autèntiques') són una infraclasse de mamífers formada pels placentaris (Placentalia) i tots aquells mamífers extints que són més propers als placentaris que a qualsevol altre grup.

Es caracteritzen pel fet que són vivípars placentaris, és a dir, l'embrió es desenvolupa a l'úter matern i es relaciona amb la mare per mitjà de la placenta, tot i que es té dubtes que fos del tot així en Eomaia scansoria. Comprenen la major part dels mamífers vivents.

Hi ha una tendència evolutiva cap a un menor nombre de dents (en la qual les incisives posteriors desapareixen abans que les anteriors, les premolars anteriors abans que les posteriors i les molars posteriors abans que les anteriors) que troba la seva màxima expressió en animals com els ossos formiguers i els pangolins, que no en presenten cap. Les úniques excepcions a aquesta tendència són l'otoció, que té fins a 50 peces, l'armadillo gegant, que en pot arribar a presentar 100, i la majoria dels odontocets, que en tenen fins a 260 i són dels pocs mamífers essencialment homodonts.

Història evolutiva

Referències

Bibliografia
Epifania

Epifania és una paraula que deriva del grec ἐπιφάνεια i que significa manifestació.

Amb aquest sentit, l'epifania al cristianisme es vincula actualment amb la festa de l'adoració a Jesús dels tres Reis o Savis d'Orient, tradicionalment celebrada el 6 de gener, que amb la seva presència manifestaven el reconeixement del paper de Jesús com a Messies.

En un sentit més general és una sobtada sensació de realització o comprensió de l'essència o del significat d'alguna cosa. En general es tracta d'una experiència subjectiva quan un pensament inspirat i il·luminant esdevé que sembla de naturalesa divina.

Entre els personatges que afirmen haver tingut una experiència d'epifania hi ha: Buda, Moisès, Mahoma, Jakob Böhme o James Joyce.

Epifania, en recerca qualitativa, concretament en l'autobiografia, és un moment que l'informador o persona investigada troba especialment rellevant i significatiu.

Introducció 
El terme epifania pot entendre's a la Septuaginta, segons Giacomo Cannobio, com una traducció del concepte de «glòria de Déu» que indica les empremtes del seu pas o, per simplificar, la seva presència.

Al Nou Testament, a les cartes paulines tardanes, es refereix a l'entrada de Crist al món, presentada com la de l'emperador que ve a prendre possessió del seu regne (llatí: adventus, d'aquí el temps d'Advent com preparació del Nadal). A partir d'aquest significat, el terme s'emprà a Orient per indicar la manifestació de Crist en la carn i a continuació, a partir del , per designar la festa de la revelació de Jesús al món pagà. Aquesta és la festa que es continua celebrant el dia 6 de gener.

En la narració de la Bíblia, Jesús es donà a conèixer a diferents persones i en diferents moments, però el món cristià celebra com a epifanies tres esdeveniments concrets:

 L'Epifania davant els Reis d'Orient (tal com es narra a Mateu 2, 1-123) i que se celebra el dia 6 de gener de cada any.
 L'Epifania a Joan Baptista al riu Jordà.
 L'Epifania als seus deixebles i començament de la seva vida pública amb el miracle de Canà amb què indica la seva actuació pública.

Referències

Vegeu també 
 Nit de Reis
 Dia de Reis
 Teofania

Enllaços externs 

 Joyce's Epiphany :Epifania de James Joyce 

Religió
Espantamainades

L'Espantamainades o Espantacriatures és un personatge imaginari que s'invoca per espantar la canalla amb fins normalment pràctics com evitar que es facin amb desconeguts o que vagin sols per fora de casa. A vegades només és una manifestació del temors de la natura que no se saben explicar.

Hi ha figures mundials que tenen el seu referent a Catalunya com el Papu, l'Home del sac i les bruixes i d'altres de ben propis i genuïns com el Marraco, la Pesanta i els Dips.

Referències
Escata

Les escates, o escames són petites plaques, imbricades o juxtaposades, que formen part de la pell d'animals vertebrats gnatostomats, per exemple certs peixos, rèptils i ocells. En general es presenten en un gran nombre recobrint la pell i atorgant protecció, tot i que poden desenvolupar altres funcions.

S'anomenen també escates a estructures similars, anàlogues, però amb orígens i funcions diferents, com poden ser les de les ales de les papallones o les clapes de pell morta que es desprenen senceres.

En botànica es denomina esquama als apèndixs o òrgans similars a les escates dels animals.

Origen 
L'origen de les escates en els vertebrats es troba en certs grups de peixos, que generalment en presenten recobrint gairebé tot el cos. Sembla que van aparèixer amb funció protectora, tot i que aviat van aparèixer escates modificades amb funció de dents.

Un cop els primers vertebrats van colonitzar el medi terrestre, les escames serveixen a més d'aïllant del medi extern, per a la retenció de la humitat.

Les escates donen lloc a les plomes en els dinosaures i al pèl dels mamífers, ambdues estructures amb una funció original d'aïllament tèrmic. Les plomes permeten posteriorment el vol en les aus

Tipus d'escates 
Existeixen diversos tipus d'escames i modificacions d'aquests. Les més importants són les cosmoidees i les ganoidees, tot i que també existeixen escames cicloidees, ctenoidees, placoidees i leptoidees.

Entre les modificacions més importants de les escames cal destacar les dents, les plomes i el pèl.

Referències

Vegeu també 
 Fànera
 Escata de peix

Sistema integumentari
Espanyol

Geografia: Relatiu o pertanyent a Espanya o al Poble espanyol.
 Lingüística: Llengua romànica, o quelcom relatiu a la llengua, parlada a Espanya i a diversos països americans. És també coneguda amb el nom de castellà.
 Esport: club de futbol, vegeu Reial Club Deportiu Espanyol de Barcelona.
Escriptor (desambiguació)

Literatura: persona que es dedica a la literatura, en qualsevol dels seus gèneres, vegeu escriptor (literatura).
 Art: sinònim de cal·lígraf.
Estació

Estació de l'any
 Estació (transports)
 Estació de ferrocarril o de metro, o una estació d'autobusos
 Estació d'esquí, centre d'esports d'hivern especialment equipat per a la pràctica dels esports de neu
 Estació espacial, estructura artificial dissenyada per a ser habitada a l'espai exterior
 Estació de servei
 Estació meteorològica, instal·lació destinada a mesurar i registrar regularment diverses variables meteorològiques
 Topònims:
 l'Estació (Gualba), veïnat de Gualba (Vallès Oriental)
 l'Estació (l'Espluga de Francolí), veïnat de l'Espluga de Francolí (Conca de Barberà)
 l'Estació (Pradell de la Teixeta), barri de Pradell de la Teixeta (Priorat)
 l'Estació (Rajadell), veïnat de Rajadell (Bages)
 l'Estació (Vilajuïga), veïnat de Vilajuïga (Alt Empordà)
 l'Estació de Sant Vicenç de Calders, veïnat del Vendrell (Baix Penedès)
 Barri de l'Estació (la Pobla de Claramunt), a la Pobla de Claramunt (Anoia)
 Barri de l'Estació (Sant Martí Vell), veïnat de Sant Martí Vell (Gironès)
 Veïnat de l'Estació (Llambilles), veïnat de Llambilles (Gironès)
 Veïnat de l'Estació (Llofriu),veïnat de Llofriu (Baix Empordà)
 Veïnat de l'Estació (Riudellots), veïnat de Riudellots de la Selva (la Selva)
 Pla de l'Estació, barri de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat)

Referències
Estel (desambiguació)

Astronomia:
Estel, cos celeste amb llum pròpia
Estel del matí, o del vespre, és el nom popular de Venus (planeta) quan és visible abans o després de la sortida del Sol
 Joguines: estel (joguina), aparell lleuger que es pot envolar amb l'ajuda del vent
 Onomàstica: nom propi femení

Vegeu també 

 Estrella (desambiguació)
Ecosistema

Un ecosistema és un sistema natural que està format per un conjunt d'organismes vius (biocenosi) i el medi físic on es relacionen (biòtop), les relacions que estableixen entre si, així com les característiques físiques d'un lloc on viuen i les relacions entre el medi i els organismes.

Un ecosistema té en compte les complexes interaccions entre els organismes (plantes, animals, bacteris, algues, fongs i d'altres) que formen la comunitat (biocenosi) i els fluxos d'energia (endosomàtica i exosomàtica) i materials que la travessen.
Aquestes interaccions entre els organismes es donen mitjançant el que s'anomena xarxa tròfica o xarxa alimentària, que és una sèrie de cadenes alimentàries o tròfiques íntimament unides que s'estableixen de manera lineal entre organismes que pertanyen a diferents nivells tròfics.

Estructura 
Normalment, se'n diu que les parts són les diferents classes de components, és a dir, el biòtop i la biocenosi i els diferents tipus ecològics d'organismes (productors, depredadors, descomponedors,..). Els ecosistemes no són totalment homogenis, sinó que presenten parts, on les condicions a cada una d'aquestes són diferents. Està estructurat per diferents interfases, anomenades ecotons i per gradients direccionals de factors fisicoquímics del medi, ecoclines.

L'estructura física de l'ecosistema pot desenvolupar-se en direcció vertical i horitzontal: en els dos casos es parla d'estratificació.

Tipus 
 Desèrtic
 Ecosistema aquàtic
 Sabana
 Ecosistemes artificials
 Selva pluvial
 Tundra
 Prat
 taiga
 taiga nevada

Destrucció 
D'ecosistemes, n'hi ha per tot el planeta però a causa de la influència i a l'acció humana en una escala fins ara mai coneguda, se n'estan destruint molts. Alguns dels impactes ambientals de l'activitat humana sobre els ecosistemes són:
 Destrucció i fragmentació d'hàbitats
 Canvi climàtic
 Contaminació
 Espècies introduïdes
 Efecte cascada
 Sobreexplotació

Controlar el canvi dels ecosistemes pot ser un dels reptes més importants amb què la humanitat s'hagi d'enfrontar. La protecció dels ecosistemes naturals que queden en parcs naturals i altres àrees protegides és decisiva.

Referències

Vegeu també 

 Ecosfera
 Silvicultura propera a la natura
 Dinàmica de sistemes
 Ecocidi
 Servei de l'ecosistema
Esquirol

Lesquirol, esquirol comú, esquirol vermell comú, esquirol vermell europeu o farda (Sciurus vulgaris) és un rosegador de costums arborícoles que es troba a Europa i al nord d'Àsia. És un animal omnívor de petites dimensions, d'uns 38-45 cm de longitud incloent-hi la cua (20-30 cm del cos i 14-25 de la cua).

Els esquirols són uns autèntics acròbates. Per a un esquirol, les branques dels arbres són camins en l'aire. Les potes de l'esquirol són curtes però fortes. Amb les ungles corbes i punxegudes s'arrapa a l'escorça quan corre saltant d'un arbre a l'altre. La cua l'ajuda a mantenir l'equilibri quan camina per les branques. La bona vista li permet de calcular bé les distàncies quan salta.

Acostumen a viure en boscos caducifolis o de coníferes (entre els quals es troben els pins). A Catalunya, lloc de moltes pinedes, hi ha esquirols als quals els agrada menjar i rosegar les pinyes. A Gran Bretanya i Irlanda, la població d'esquirols ha baixat dràsticament durant els últims anys, en part a causa de la introducció de l'esquirol gris (Sciurus carolinensis) de Nord-amèrica.

Descripció 

L'esquirol té una llargada mitjana de cap i cos d'entre 19 i 23 cm, una cua d'entre 15 i 20 cm i una massa d'entre 250 i 340 g. No presenta dimorfisme sexual, ja que els mascles i les femelles són iguals en mides. L'esquirol és lleugerament més petit que l'esquirol gris, que té una llargada d'entre 25 i 30 cm i pesa entre 400 i 800 g. Es creu que la cua llarga l'ajuda a mantenir l'equilibri i a guiar-lo quan salta d'arbre en arbre i quan corre. També es creu que ajuda que l'animal estigui calent mentre dorm.

Altres esquirols 
Sovint es fa servir el terme «esquirol» en sentit ampli per referir-se a altres espècies d'aspecte i forma de vida semblants, força estesos per la major part dels boscos món. Principalment es fa servir el terme per les espècies dels gèneres Sciurus i Tamiasciurus, però també per a altres esciürins.

Per distingir-lo de les altres espècies s'han proposat els noms d'esquirol vermell comú o esquirol vermell europeu per a Sciurus vulgaris, que és l'única espècie autòctona d'Europa, si bé l'esquirol gris (Sciurus carolinensis), originari de Nord-amèrica, ha estat introduït a la Gran Bretanya (350 exemplars el 1889 a Bedfordshire) i Irlanda, desplaçant de moltes zones l'esquirol vermell europeu i causant danys a la silvicultura.

Aspectes culturals 
Els esquirols tenen una connotació positiva a la cultura, ja que representen el treball i la previsió, per com busquen nous per l'hivern. Per això han aparegut en nombrosos contes infantils i sèries de dibuixos animats, com els personatges de Disney Chip i Dale, que representen esquirols llistats del gènere Tamias.

En l'antiguitat europea, en canvi, eren un animal fugisser que es veia com a encarnació del dimoni (augmentat pel color roig del seu pèl) o associat al déu Loki. En la societat industrial un esquirol és la persona que no respecta la vaga pactada pels companys i va a treballar.

Referències 

Rosegadors de l'Azerbaidjan

Sciurus (subgènere)
Mamífers de Saint Kitts i Nevis
El Sol

El Sol, estrella al centre del sistema solar 
 El Sol (diari), periòdic madrileny, il·lustrat, liberal i regeneracionista, fundat el 1917 per Nicolás María de Urgoiti, director de La Papelera Española i desaparegut amb la Guerra Civil 
 El Sol (pel·lícula), film biogràfic sobre l'emperador japonès Hirohito durant els darrers dies de la Segona Guerra Mundial, dirigit per Alexandr Sokurov el 2005 
 El Sol de Tous, publicació d'informació local que va néixer a Sant Martí de Tous l'any 1914 i posteriorment editada a Igualada (1926 - 33)