Valencià

El valencià és una llengua romànica parlada al País Valencià i la comarca del Carxe en la Regió de Múrcia, la qual rep el nom de català a Catalunya, les Illes Balears, la Franja de Ponent, la Catalunya Nord, Andorra i l'Alguer. Constituïx, per altra banda, una de les principals variants dialectals de l'idioma (formant part del bloc occidental, igual que la variant nord-occidental i el de transició), juntament amb el català central i el català balear.

El País Valencià compta amb l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) com a ens oficial encarregat d'elaborar la normativa lingüística de la llengua des de la mateixa modalitat valenciana, mentre que a la resta de l'àmbit de la llengua l'organisme encarregat d'esta tasca és l'Institut d'Estudis Catalans (IEC), excepte a l'Aragó, que compta amb lAcademia Aragonesa de la Lengua (AAL), dins la qual es troba l'Institut Aragonès del Català. L'ens valencià va ser creat per la Generalitat Valenciana el 1998 amb el consens majoritari de les Corts Valencianes.

El valencià va ser portat al País Valencià després de la conquesta de Jaume I dels territoris que constituïren el Regne de València a la primera mitat del . Més tard, els autors valencians van obtindre reconeixement en el valencià literari i van exercir un paper dirigent durant la seua edat d'or.

Des del punt de vista dialectològic, el valencià és la segona varietat de l'idioma amb més parlants després del català oriental central, amb 2,5 milions de parlants l'any 2015, dels quals 1,2 milions la tenen com a llengua habitual. Tècnicament, però, no pot considerar-se un dialecte només enquadrat en el marc politicoadministratiu del País Valencià. El fet que els dialectes de la llengua catalana formen un continu fa que molts dels trets valencians arriben més enllà de les terres de l'Ebre catalanes i aragoneses (catalanòfones), fins al Baix Camp i el Baix Cinca, igual que alguns trets típics del català nord-occidental comencen a aparéixer a la Plana Alta i van apareixent-ne més progressivament a mesura que s'avança cap al nord.

Segons un estudi de la Generalitat Valenciana en 2014, el 52,4% dels valencians considera que el valencià és una llengua diferent del català. No obstant això, en el mateix estudi es recull que el 58,4% dels valencians amb estudis superiors afirmen que és la mateixa llengua.

 Denominació i entitat 

En l'àmbit lingüístic, la denominació valencià té dos usos amb significats diferents. Per una banda, és la denominació històrica, tradicional i estatutària-oficial que rep al País Valencià, i encara que no és oficial també s'anomena així en la comarca del Carxe de la Regió de Múrcia, la llengua romànica que s'anomena oficialment català a Catalunya, les Illes Balears, la Franja de Ponent, la Catalunya Nord, Andorra i l'Alguer.valenciano, diccionari de la Real Academia EspañolaCatalan-Valencian-Balear, ethnologue.com Per una altra, des d'un punt de vista dialectològic, el terme valencià es referix a la varietat d'esta llengua parlada al País Valencià.

Segons la llei de creació de l'AVL, el valencià: "forma part del sistema lingüístic que els corresponents estatuts d'autonomia dels territoris hispànics de l'antiga Corona d'Aragó reconeixen com a llengua pròpia." Este reconeixement el té el valencià al País Valencià i el català a les Illes Balears i a Catalunya, i el sistema lingüístic que conjuntament formen sol rebre acadèmicament el nom de llengua catalana. L'ortografia de l'AVL es basa en les Normes de Castelló, firmades el 1932, que es basaven en l'ortografia que ja es feia servir a Catalunya.

El 9 de febrer de 2005, l'AVL aprovà, per unanimitat de tots els seus membres presents, un dictamen (conegut popularment com a "Dictamen del Dimecres de Cendres") en què s'establixen els principis i criteris per a la denominació i l'entitat del valencià, considerant que "la llengua pròpia i històrica dels valencians, des del punt de vista de la filologia, és també la que compartixen les comunitats autònomes de Catalunya (a excepció de la vall d'Aran, de llengua occitana) i de les Illes Balears i el Principat d'Andorra. Així mateix és la llengua històrica i pròpia d'altres territoris de l'antiga Corona d'Aragó (la franja oriental aragonesa, la ciutat sarda de l'Alguer i el departament francés dels Pirineus Orientals a excepció de la comarca de la Fenolleda, que és de llengua occitana)".

Este mateix dictamen també avala i justifica l'ús de la denominació de valencià tant per a tot el conjunt del domini de la llengua (llengua valenciana), com per a la modalitat dialectal parlada al País Valencià. A més a més, l'AVL considera que esta modalitat "té la mateixa jerarquia i dignitat que qualsevol altra modalitat territorial del sistema lingüístic, i presenta unes característiques pròpies que l'AVL preservarà i potenciarà d'acord amb la tradició lexicogràfica i literària pròpia, la realitat lingüística valenciana i la normativització consolidada a partir de les Normes de Castelló". Per tant, l'AVL assumix la unitat lingüística des d'un punt de vista del polimorfisme d'una llengua que té dos denominacions.

 Història 

El català va ser implantat al País Valencià pels colons catalans, i aragonesos que es catalanitzaren aviat, que s'establiren en este territori arran de la Conquesta feudal, duta a terme per Jaume I el Conqueridor. Una nova repoblació al , després de l'expulsió dels moriscos i majoritàriament amb castellans, va definir de parla castellana a la resta de comarques de l'interior que encara hui la parlen. Malgrat tot, el valencià ha sigut històricament la llengua predominant i administrativa al País Valencià.

La primera referència documental de la utilització del terme valencià per a referir-se a la llengua pròpia dels valencians es troba a un procés judicial de Menorca contra Gil de Lozano, datat entre 1343 i 1346, en el qual es diu que la mare de l'acusat, Sibila, parlava valencianesch perquè era d'Oriola.

El concepte de llengua valenciana aparegué en la segona mitat del  i es va consolidar progressivament alhora que canviava el seu significat per esdeveniments de caràcter divers (polítics, socials, econòmics). En els segles anteriors tenia el català parlat al territori del Regne de València s'anomenà de distintes maneres: romanç () i catalanesc o català (durant el , pel concepte medieval de nació com a comunitat lingüística). El concepte de llengua valenciana va aparéixer amb un caràcter particularista pel caràcter reforçat d'entitat jurídica del Regne de València per ser la potència comercial mediterrània durant els segles  i , convertint-se en el centre cultural i literari de la Corona d'Aragó. Així, els valencians, juntament amb els mallorquins, es presentaven davant els altres pobles com a catalans mentre que es referien a ells mateixos com a valencians i mallorquins davant ells mateixos per remarcar la ciutadania jurídica diferent de cada regne.

Al , l'anomenat Segle d'Or, el nom valencià era ja la denominació usual de la llengua predominant del Regne de València, i les denominacions de vulgar, romanç o català havien caigut en desús. Joanot Martorell, autor de la novel·la Tirant lo Blanch, afirma: "".

Des d'un punt de vista dialectal, el valencià pertany als parlars occidentals del sistema lingüístic valencianocatalà. Per tant, compartix molts trets amb el català parlat a les comarques de ponent i també a les terres de l'Ebre. També presenta trets propis, depenent de les comarques.

Des de la transició democràtica espanyola, l'autonomia o heteronomia del valencià respecte a la resta del sistema lingüístic valencianocatalà ha sigut motiu de debat i polèmica entre els valencians, normalment amb un rerefons polític. Tot i que en l'àmbit acadèmic (universitats i institucions de prestigi reconegut) dels filòlegs i lingüistes mai no s'ha qüestionat la unitat de la llengua des que existixen estudis de romanística, una part de l'opinió pública valenciana opina i afirma que el valencià i el català són llengües diferents, idea que es començà a difondre durant l'agitada transició valenciana per sectors de dreta regionalista i pels anomenats blaveros. Existix una normativa lingüística secessionista alternativa, les Normes del Puig, elaborada per la Real Academia de Cultura Valenciana, institució fundada el 1915 per la Diputació de València, però el seu ús és molt marginal.

 Coneixement i ús del valencià 
{| class=wikitable style="float:right; text-align:center;clear:all; margin-left:8px; font-size:90%;"
|+Ús lingüístic a casa en les zones històricament valencianoparlants<ref>Servei d'Investigació i Estudis Sociolingüístics, , de la Conselleria de Cultura, Generalitat Valenciana. Enquesta de juny del 2005 on es pregunta a 6.666 persones "¿Quina llengua és la que utilitza a casa?". Per a l'estudi s'ha dividit la zona valencianoparlant en quatre àrees:

 Regió d'''Alacant: municipis de les comarques de la Marina Baixa, Vinalopó Mitjà, Baix Vinalopó, Alacantí i Vega Baixa, totes a la província d'Alacant.
 Regió dAlcoi-Gandia: municipis de les comarques de la Foia d'Alcoi, el Comtat i la Marina Alta a la província d'Alacant, i la Costera i la Safor a la província de València.
 València i Àrea Metropolitana: municipis de la comarca de l'Horta de València que conforma les comarques actuals de València, Horta Nord, Horta Oest i Horta Sud. Regió de València: municipis de les comarques de la Canal de Navarrés, la Ribera Alta, la Ribera Baixa, el Camp de Túria i el Camp de Morvedre, totes a la província de València.
 Regió de Castelló: municipis considerats històricament valencianoparlants de la província de Castelló.
S'han agrupat per l'ús preferent del castellà els que van contestar que usaven esta llengua a casa sempre, generalment o més que el valencià, i per l'ús preferent del valencià els que usen esta llengua sempre, generalment o més que el castellà.</ref>
|-bgcolor=#efefef
!width=140|Zona
!width=75|Castellà
!width=75|Valencià
!width=75|Ús indistint
!width=75|Altres 
|-
|Regió Alacant||align=right|78,0%||align=right|12,2%||align=right|4,5%||align=right|5,3%
|-
|Regió Alcoi-Gandia||align=right|24,1%||align=right|67,7%||align=right|5,3%||align=right|2,9%
|-
|València i À.M.||align=right|71,6%||align=right|20,1%||align=right|8,2%||align=right|2,1%
|-
|Regió València||align=right|24,8%||align=right|66,4%||align=right|6,7%||align=right|2,1%
|-
|Regió Castelló||align=right|39,2%||align=right|49,1%||align=right|6,6%||align=right|5,1%
|-
|-bgcolor=#efefef
!Total
!align=right|56,5%
!align=right|33,4%
!align=right|6,9%
!align=right|3,2%
|}
El País Valencià té una realitat sociolingüística molt complexa i plural, amb predomini del castellà a les zones urbanes i amb predomini del valencià a les zones rurals. La província de Castelló i el sud de la província de València són les zones on més es parla el valencià, i la província d'Alacant i l'àrea metropolitana de València són les zones on menys es parla.

A la part del País Valencià on és llengua pròpia, existix un procés de substitució lingüística del valencià pel castellà. Este procés s'ha completat quasi del tot a la ciutat d'Alacant i és molt avançat a la de València, malgrat que encara no és important en àrees rurals. Fins a una època recent, molts parlants eren en situació prop de la diglòssia, cosa que vol dir que feien servir el valencià només en situacions informals, mentre que a les situacions institucionalitzades feien servir exclusivament el castellà.

El predomini del castellà es concentra bàsicament a una franja interior central i occidental, i a un enclavament (Asp i Montfort) a l'extrem sud, comprenent-hi el 25% del territori i on residix el 13% de la població. En este territori s'empren unes variants dialectals del castellà amb influència del valencià, el dialecte xurro i el dialecte murcià, tot i que no està consensuada per tots els lingüistes a causa de les diferències dialectals del Baix Segura i Villena amb la zona oriental de Múrcia. El valencià té en aquesta zona un grau de coneixement limitat.

El predomini del valencià es concentra a la costa i a les comarques contigües, abasta el 75% del territori i és on residix el 87% de la població. En esta àrea el 36,4% de la població afirma utilitzar el valencià preferentment a casa, Segons un sondeig del 2005, davant del 54,5% que utilitza la llengua castellana. Per zones, l'ús del valencià a casa és predominant a les zones de concentració urbana mitjana o baixa, mentre que el castellà ho és a les grans concentracions urbanes. El castellà que s'hi parla té alguns trets fonètics i lèxics propis o influenciats pel valencià.

Seguint dades oficials sobre l'ús en l'àmbit domèstic, per zones dins el territori de predomini valencianoparlant, el valencià té un ús minoritari a l'àrea metropolitana de València i de la zona de la meitat sud de la província d'Alacant, on és utilitzat per menys del 30%. En canvi, l'ús continuat del valencià a la llar és majoritari a la resta del predomini lingüístic valencià, amb percentatges del voltant del 64% a la zona de la província de València i de la mitat nord de la d'Alacant, i el 46,2% a la zona de la província de Castelló.

 Dades sociolingüístiques 

L'any 1981, segons un estudi de la Institució Alfons el Magnànim i publicada al llibre de Joan Francesc Mira Població i llengua al País Valencià, dels 3.700.000 habitants del País Valencià, el 55% parlava valencià, xifra que s'incrementava fins al 60% si es restringia l'estudi només a les comarques valencianoparlants.

Les dades sociolingüístiques referides al valencià publicades al Llibre blanc de l'ús del valencià - I editat per l'Acadèmia Valenciana de la Llengua el 2005 són:
 Quant a les quatre habilitats lingüístiques:
El 76% de la població del País Valencià de més de quinze anys entén el valencià. Poc més de la meitat, el 53% és capaç de parlar-lo. El 46% està capacitada per a llegir-lo, i el 25% pot escriure'l.

 Quant a l'ús de la llengua. Les dades de l'ús del valencià donen compte de la minorització de la llengua: 
A casa el 36% usa el valencià predominantment o en exclusiva, El 33% l'utilitza en les relacions d'amistat i un 20% el fa servir en grans superfícies comercials

 Comparativa de la situació sociolingüística de 1985 i 2004.

Quant a les quatre habilitats lingüístiques, es verifica un estancament en el percentatge de població que és capaç d'entendre el valencià, una disminució en 7 punts de la població competent per a parlar-lo i un increment notable de la que pot llegir-lo i escriure'l (en 19 punts i 17 punts respectivament).

Quant a l'ús de la llengua, el percentatge de població que usa el valencià ha baixat 15 punts o més en tots els àmbits d'ús.

Tot seguit es mostren mapes en què es pot veure el grau de coneixement del valencià/català en una distribució territorial per municipis, i per percentatges sobre el total de la població de cada municipi. La font de dades és el cens realitzat l'any 2001 per l'''Institut Nacional d'Estadística.

Els dos mapes que es mostren a continuació indiquen el percentatge de parlants de valencià (que afirmen saber parlar-lo) per comarca (cens del 2011) i per municipi (cens del 2001).

Característiques lingüístiques del valencià general

Fonètica 
 Vocalisme tònic:
 Sistema de 7 vocals tòniques .
 Com a tot el bloc occidental, es pronuncia [e] "e tancada" les  (‹e› llargues) i  (‹i› breus) tòniques del llatí: cadena , alé , què  (mentre que en el català oriental és [ɛ] "e oberta", en estes paraules).
 Les vocals obertes tòniques en bona part del valencià tenen tendència a obrir-se més, com ocorre al català balear. Així la ‹e› oberta  tendix cap a la  i la ‹o› oberta  tendix a la .
 El diftong ui és generalment creixent: cuina , hui  ('avui'). Tanmateix, en valencià alacantí, a la Marina Baixa, al Comtat, a l'Alcoià i al Maestrat, el diftong ui és decreixent: cuina , buit  a excepció de hui , que és creixent.

 Vocalisme àton:
 Neutralització mínima de les vocals àtones. Existixen les 5 vocals àtones  típiques del català occidental. No existix la vocal neutra , típica del català oriental.
 És corrent de pronunciar la vocal àtona  com una a  davant m i n més consonant i també davant consonants sibilants i vibrants: enveja , espill , eixugar , llençol , sencer , terròs . Hi ha, però, altres casos, ben escassos: trepitjar , lleganya , Vicenteta  o Miquelet .
 De la mateixa manera, la vocal àtona  pot pronunciar-se  davant consonants bilabials: cobert . O també precedida d'una síl·laba tònica amb ‹i›: conill . I fins en alguns noms propis com Josep(a), Joan(a) i Joaquim(a).
 El pronom feble ho té una pronunciació especial depenent de la situació del pronom. Generalment es pronuncia  davant el verb; es pronuncia  darrere (després de consonant), i  (després de vocal): Carles ho sap , se n'ha anat a donar-ho , canvia-ho ja . Quan el fonema posterior és una vocal, esdevé : no ho has endevinat . Quan es produïx una contracció amb un altre pronom davant o darrere el verb es pronuncia : no m'ho has dit , dona-m'ho .

 Consonantisme:
 No existix iodització.
 La g davant ‹e› i ‹i› i la j pren la pronunciació africada , excepte les paraules jo i ja que es pronuncien amb el fonema "iod" .
 La x pren la pronunciació africada  darrere de consonant i al començament de paraula com a tot el català oriental: xiquet , marxar . Malgrat això, hi ha molts casos en què no és així: Xàtiva , xarxa o xàrcia / o xarop . El dígraf ix (pronunciat  darrere de vocal o  darrere de consonant i  al valencià alacantí) manté la pronúncia fricativa: calaix , guix .
 En general, la erre final no és mai muda. Ho és en bona part del Maestrat i la zona del Vinalopó.
 En general, la te dels grups finals -nt, -lt, -rt no és mai muda. Esta característica també s'esdevé en el balear. És, però, muda en el valencià castellonenc, el del Maestrat, la Costera, Vall d'Albaida, l'Alcoià i el Vinalopó mitjà.
 S'hi manté el valor labiodental de la ve  i la be manté el fonema [b] i mai s'aproxima a . Esta característica també s'esdevé en el balear i alguerès. Tanmateix, en moltes zones del territori (com al valencià apitxat, part del valencià castellonenc i tot el valencià de transició) tendix a pronunciar la [v] com bilabial, és a dir, com a be  a causa de la forta pressió de l'espanyol.
 El grup -tll- del català del nord és -tl- en algunes paraules (pronunciat -l·l- o simplement -l- o també agafant solucions de -rl- o -nl- en el valencià). Este tret també s'esdevé en el balear i en el valencià de transició: ametla ('ametlla'), vetlar ('vetllar').
 La ele és velaritzada (ele fosca o ) en menor grau que a la resta del domini i pren la màxima velarització a la fi de mot: mel , mentre que és alveolar (ele clara o ) a començament de mot, després de consonants, davant de        i és vacil·lant entre vocals: laca , poble , pala , el jove .
 El dígraf -tz-  es reduïx a  (esse sonora) en les paraules acabades en el sufix -itzar i derivats: realitzar .
 La d  intervocàlica, especialment en la forma ad(vocal), no se sol pronunciar en els parlars col·loquials: mocador , cadira . La terminació -ada del participi femení singular es pronuncia -à  (amb allargament vocàlic): cremada .

Morfologia 
 Els articles són el, la, els, les.
 Conservació dels tres graus en els demostratius i adverbis locatius (com en castellà i portugués, tot i que no és un castellanisme) i ús de les formes no reforçades dels demostratius de 1r i 2n grau: este, eixe, aquell; açò, això, allò; ací, aquí/ahí, allí o allà.
 Els pronoms febles presenten la forma plena davant les formes verbals que comencen en consonant: me dutxe, te dic, se pentina (este fet no es dona a totes les variants, així en l'alacantí i la major part del meridional: em dutxe, et dic, es canvia, se sap, se certifica, es comprova que només es conserva la forma plena quan el verb comença per  s- o ce-/ci-). El pronom feble "ens" estàndard passa en la llengua oral, com a tota la resta del bloc occidental i al balear, a "mos" (no admissible en la llengua escrita). Per extensió, al valencià oral no existixen les formes "ens" i "us", substituïdes per "mos" i "vos". La forma "vos" s'accepta en el valencià estàndard en posició davant del verb per l'AVL i és la forma preferida actual.
 El pronom feble li (que substituïx el complement indirecte) sempre precedix el pronom feble que substituïx el complement directe (quan este existix), cosa que origina les combinacions li'l (li'l done > l'hi dono), li la (li la done > la hi dono), li'ls (li'ls done > els hi dono), li les (li les done > les hi dono).
 La primera persona del present d'indicatiu dels verbs de la primera conjugació pren el morfema -e: jo cante. Les conjugacions segona i tercera prenen el morfema zero: jo tem, jo dorm (este tret no es dona a la major part del Maestrat, on estes formes prenen el morfema -o, com en la resta del català occidental: jo canto, jo temo, jo dormo).
 El present de subjuntiu no pren mai els morfemes en -i propis del català central: són -e, -es, -e, -em, -eu, -en per a la primera conjugació (que jo cante, que tu cantes, que ell cante…) i -a, -es, -a, etc. per a la segona i la tercera (que jo tema, dorma, que tu temes, dormes, que ell tema, dorma…).
 El pretèrit imperfet de subjuntiu pren els morfemes amb erre bategant: -ara, -ares, -ara, -àrem, -àreu, -aren: jo cantara, tu cantares, etc.
 En el valencià central o apitxat i en zones del valencià alacantí (Vinalopó) es conserva el passat simple del català clàssic: jo cantí (jo vaig cantar), jo fiu (jo vaig fer).

Lèxic 

Gran part del lèxic característic del valencià que veureu és compartit amb el tortosí i amb altres subdialectes del català occidental.

 Mots característics del valencià:
 vesprada (tarda)
 bou (toro)
 brossat, brull (mató)
 corder (xai)
 creïlla (patata)
 fraula (maduixa)
 granera (escombra)
 eixir (sortir)
 espill o lluna (mirall)
 llaurador (pron. llauraor) (pagès)
 paréixer (semblar)
 poal (galleda)
 rabosa (guineu)
 roig (vermell)
 xiquet (nen)

Cal dir que els mots "roig" i "eixir" no són les úniques solucions possibles al valencià, ja que "vermell" es pot trobar a la Marina, entre altres llocs, i "sortir" es pot trobar al valencià de transició.

 Variants formals (canvis fonètics a partir de la mateixa rel, però el valencià és més conservador. Estes formes es poden trobar en altres dialectes "perifèrics" del català):

 ametla/ametlla (en valencià i balear tots els -tll són -tl)
 arrancar/arrencar
 cementeri (cementiri), cànter (càntir), depòsit (dipòsit)
 cordell/cordill
 dèneu/dènou/denou (dinou), dèsset/desset (disset)
 colp (cop), polp (pop)
 estrela/estel
 hui (avui), huit (vuit), huitanta (vuitanta)
 llangosta (llagosta)
 milló (milió)
 renyó (ronyó), redó (rodó), etc
 seua (seva) / teua (teva) / meua (meva)
 servici (servei), judici (juí)
 traure (treure), nàixer (néixer)
 xàrcia (xarxa)
 ximenera (fumeral) / xemeneia
 xiulet/xiulit

La fonètica i l'ortografia també fan escriure diferentment estos mots:

 Els mots oxítons acabats en –e, –en o –es: cinquè/cinqué, mossèn/mossén, espès/espés, etc.
 Infinitius verbals acabats en –èixer, –èncer i –ènyer: conèixer/conéixer, convèncer/convéncer, atènyer/atényer, etc.
 2a i 3a persones plural, de l'imperfet d'indicatiu: fèiem/féiem, fèieu/féieu, etc.
 Paroxítons acabats en –ol: pèsol/pésol, tèrbol/térbol, etc.
 Uns pocs proparoxítons: sèpia/sépia.

Tanmateix, la Gramàtica normativa valenciana (AVL 2006: 48) fa opcional este accent agut en la vocal e : generalment pronunciat amb una e tancada en valencià, l'accent greu també s'utilitza en dos mots gramaticals d'ús freqüent (el relatiu tònic i pronom interrogatiu què i la conjunció perquè), alguns esdrúixols o paroxítons en cultismes i neologismes que acaben en consonant (èter, sèsam, plèiade, bèstia, sèrie i època) i el topònim València, per a evitar una excessiva discrepància entre les diferents varietats de la llengua.

Subdialectes 
Els dialectes es presenten pel territori valencià amb fronteres difoses:
 Valencià de transició o tortosí
 Valencià castellonenc
 Valencià central (o apitxat)
 Valencià meridional
 Valencià alacantí

A més se sumen els parlars fronterers i els parlars peculiars fruit de repoblacions posteriors (com el mallorquí de Tàrbena i l'Illa Plana d'Alacant).

Els noms no són estables i controvertits.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià

Enllaços externs 

 Web de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua - Institució del País Valencià amb competències normatives sobre el valencià.
 Diccionari Valencià