Sant Jordi

va ser un militar romà d'origen grec convertit al cristianisme i mort com a màrtir per no voler abjurar de la seva fe. És venerat en la majoria de confessions cristianes i en l'islam, de manera que ha esdevingut un dels sants més populars, especialment durant l'edat mitjana. No obstant això, la seva historicitat és discutida i, probablement, és un personatge llegendari.

Sovint s'ha confós o s'ha barrejat la seva història amb la del bisbe Jordi de Capadòcia, amb qui no s'ha de confondre.

Biografia 
De la vida del sant no se'n tenen dades històriques, solament referències en multitud de llibres, com ara en el palimpsest Acta Sanctorum (), el Georgslied () o els escrits de Iacopo da Varazze, bisbe de Gènova (La Llegenda Àuria, ).

La tradició catòlica el fa fill de Geronci, un oficial romà de Capadòcia destinat a Diòspolis, actual Lod (Israel). Allà, es casà amb una jove local, anomenada Policrònia, i tingueren un fill; Georgios (en català, Jordi).

En arribar a la majoria d'edat, Jordi s'allista a l'exèrcit romà, tot seguint els passos del seu pare. Quan tenia trenta anys, el destinaren a Nicomèdia com a tribú i feu part de la guàrdia personal de l'emperador romà Dioclecià.

El 303, l'emperador ordena una persecució contra els cristians però el tribú Jordi es nega a actuar. Interrogat, els comunica que és cristià.

Dioclecià ordena la tortura del traïdor; l'encadenen a una roda d'espases i posteriorment, el decapiten. La tradició comenta que l'esposa de l'emperador, Alexandra, i Atanasi, un sacerdot pagà, es convertiren al cristianisme en veient l'exemple de Jordi, però poc després foren martiritzats.

El cos del màrtir Jordi fou traslladat a Diòspolis. Damunt la tomba, pocs anys després, Justinià I hi feu edificar una església en honor seu, seguint consells d'Eusebi de Cesarea. El 494 fou santificat pel papa Gelasi I.

Historicitat 
Per tal de resseguir la vida dels màrtirs i determinar la seva historicitat es considera cabdal l'existència d'una acta matyrum vàlida. En el cas de Sant Jordi aquestes actes tenen defectes: no són coetànies, i a més, descriuen fets ja impregnats d'un aire llegendari.

Les actes més antigues indiquen que Jordi és fill de Geronci, un noble persa, i Policrònia, dama palestina de Lydda (Diòspolis), actual Lod a Israel. Essent educat com a cristià, Jordi forma part de la milícia romana i viu en pecat amb una vídua. Quan l'emperador Dioclecià proclama l'edicte que obliga a rendir culte a Apol·lo, Jordi renega de la milícia, distribueix ses riqueses i s'enfronta a l'emperador, per la qual cosa és empresonat i martiritzat.

Martiri 
Segons els autors, el martiri de Jordi va durar set anys i durant aquests Jordi haurà mort i ressuscitat tres cops: cremat, tallat en dos per una roda d'espases i enverinat. Els autors afegeixen a les resurreccions un seguit de turments: cops de mall, graelles roents, sandàlies amb claus, plom fos, pedres sobre el cap i columnes al cos, etc. Segons les diferents actes, entre martiris i turments, Jordi encara tenia forces per a fer miracles a tort i a dret. Finalment, Jordi morí decapitat, tot i que abans va tenir temps de veure com els seus botxins eren devorats per un foc celestial.

A cada versió, la passió de Sant Jordi guanyava en inversemblança. Finalment, l'any 496, el papa Gelasi promulgà un decret segons el qual lacta martyrum de Sant Jordi passa a ser considerada apòcrifa i desautoritzà els autors. El papa pontificà: «Jordi serà un d'aquells sants venerats pels homes, els actes del qual només coneixerà Déu».

La causa d'això és que la propagació del culte al sant era un fenomen imparable. I l'arrel d'aquesta propagació s'ha de cercar en la superposició de la figura del sant a quelcom més antic, ja que Sant Jordi és un màrtir amb un historial feble, malvist per bona part de l'Església (cal recordar que es descriu que viu en pecat).

Veneració 
La figura de Sant Jordi era el resultat de la síntesi d'un cúmul de tradicions paganes, la qual cosa no impedí que s'assimilés al cristianisme: com a religió emergent, el cristianisme necessitava personatges heroics que facilitessin el procés evangelitzador. El culte i la devoció a sant Jordi pren volada entre les comunitats cristianes primitives de l'orient de l'Imperi Romà, que li edifiquen esglésies i temples: en començar el  ja existien desenes d'esglésies dedicades al sant a Egipte, Etiòpia, Síria, el Líban, Iraq i Judea amb l'epicentre a la ciutat de Lydda (Diòspolis). En aquesta hi ha l'església de sant Jordi, construïda el 350, a la cripta de la qual hi ha la tomba del màrtir. Al  la ciutat ja era inclosa en el pelegrinatge cap a Terra Santa. Sant Jordi era conegut gràcies a Gregori de Tours, que l'havia inclòs en un llibre dedicat a la glòria dels màrtirs. No obstant a Occident sant Jordi no destacava.

Difusió del culte a occident 
L'any 1098, durant la Primera Croada, els croats quedaren sorpresos quan varen prendre Diòspolis de mans turques: aquells infidels havien conservat el culte a sant Jordi, a qui els musulmans anomenaven Khidr o El Cavaller Verd. El protector de les milícies romanes de Bizanci, el màrtir triat com a patró era també un home sant musulmà. El cavaller verd és esmentat en diversos passatges de l'Alcorà i, en aquella època, comptava amb santuaris al llarg del món islàmic, gaudint d'una enorme devoció popular, tanta, que havia estat la inspiració de diferents contes, com aquell que explicava que lluità contra el drac per protegir una bella princesa.

Els croats retornaren a ses terres amb una vella història en la qual el seu patró era protagonista d'un relat cavalleresc. La figura del sant s'estengué per Occident. En tornar a Anglaterra des de Palestina, el rei Ricard Cor de Lleó parlava del sant amb entusiasme, explicava que se li havia aparegut prop de Jerusalem, i per aquest motiu, ordenà la reparació del seu sepulcre a Lydda, després que aquest fos destruït per Saladí.

Els croats en popularitzen la devoció, expandeixen el culte al sant per tot l'Occident cristià i l'implanten a tot Europa. L'any 1246 Iacopo de Voragine va divulgar la Llegenda àuria on s'inclouen els episodis de Sant Jordi, el drac i la princesa, que es popularitzen arreu i produeixen innombrables versions. A partir del , sorgeixen nombroses llegendes guerreres en les quals apareix miraculosament sant Jordi fent costat als guerrers cristians en el moment decisiu de la batalla.

Text original i traducció de la Llegenda àuria:

Patronatge 

Sant Jordi és el patró de diversos territoris i nacions, entre els quals hi ha Catalunya, Aragó, Portugal, Anglaterra, Djibouti, etc. Altrament, i igual que Sant Jordi és patró d'Aragó i Catalunya, també ho va ser del Regne de València abans d'optar pel patronatge de Sant Vicent Ferrer, i encara el 1706 es creava el Regiment de Sant Jordi Patró del Regne. De fet, a l'antic escut de la Generalitat del Regne de València, Sant Jordi representava a l'estament militar i nobiliari, juntament amb la Mare de Déu, del braç eclesiàstic, i l'Àngel Custodi, de les ciutats i viles reials. Així mateix, el sant és protector de les ciutats d'Alcoi, Càceres, Gènova, Venècia, Ferrara, Nàpols, Hannover, Amersfoort, Istanbul, Beirut, etc.

Quant a les relíquies del sant, en trobem a Alcoi, on es conserven dues falanges de la mà dreta del sant, Conques (a França) i Gènova, Venècia (San Giorgio Maggiore) i Roma (San Giorgio in Velabro). De Venècia, una petita relíquia del crani fou cedida a la capella del Palau de la Generalitat de Barcelona. I des de temps antics es venera la relíquia de Sant Jordi al nucli de població d'Alta-riba del municipi d'Estaràs.

Patronatge a Catalunya 
A Catalunya, comencen a estendre's les llegendes segons les quals sant Jordi intervé en batalles al costat dels comtes catalans: Borrel II, Jaume I, etc.; també és invocat pels almogàvers enmig de les lluites. Segons el Costumari Català de Joan Amades, el fet que Sant Jordi sigui el patró dels cavallers a la Corona d'Aragó es deu a l'ajut que va donar el sant al rei Pere I d'Aragó l'any 1096. Segons s'explica, l'esmentat rei va guanyar la batalla d'Alcoraz, que va implicar la reconquesta d'Osca contra els sarraïns després que aquest invoqués el sant. Per a agrair la gesta, el rei va nomenar-lo no només patró de la cavalleria sinó també de la noblesa de la Corona d'Aragó.

A Catalunya, la festa es va generalitzar a mitjan  i el seu patronatge de Catalunya ja s'esmenta a començament del mateix .

Festes 
Arreu de Catalunya se celebra la Diada de Sant Jordi.

Hi ha poblacions que celebren festes en honor de Sant Jordi, entre moltes altres:
 Alcoi, festes de Moros i cristians
 Banyeres de Mariola, festes de Moros i cristians
 Montblanc, actes de la Setmana Medieval de la Llegenda de Sant Jordi
 Puigverd de Lleida, Patró de la vila i festa medieval

Llegenda de Sant Jordi i el drac 

La història per la qual és conegut el sant arreu del món és per la mort que va provocar al drac que pretenia menjar-se Cleodolinda, una preciosa donzella. Aquesta narració la va escriure Iacopo da Varazze al  en la seva obra "La Llegenda Àuria". Prompte es va escampar per tot Europa fins a arribar a tota la Corona d'Aragó.

Conta la llegenda que Sant Jordi era un soldat romà nascut al Pròxim Orient i és el gran protagonista d'una gran gesta cavalleresca que se situa a Líbia. Tot i això, certa tradició catalana (Costumari Català de Joan Amades) la creu esdevinguda a la població de Montblanc (Conca de Barberà); o bé no en fa cap referència (Les Tradicions religioses de Catalunya).

Diuen que assolava els voltants de la vila un drac ferotge i terrible, que posseïa les facultats de caminar, volar i nedar, i tenia l'alè pudent, fins al punt que des de molt lluny amb les seves alenades enverinava l'aire, i produïa la mort de tots els qui el respiraven. Era l'estrall dels ramats i de les persones i per tota aquella contrada regnava el terror més profund. Els habitants van pensar que si li donaven cada dia una persona que li serviria de presa, no faria l'estrall a tort i a dret. De fet, la llegenda diu, que el sistema els va sortir d'allò més bé, però el que era realment complicat, era de trobar una persona que cada dia es deixés menjar per aquell monstre. Tot el veïnat va decidir, doncs, fer cada dia un sorteig entre tots els habitants de la vila i que aquell que destinés la sort seria lliurat a la "simpàtica" fera.

Així es va fer durant molt de temps i el monstre se'n devia sentir satisfet, ja que deixava de fer els estralls i malvestats que havia fet abans. Però… vet aquí que un dia, la sort va voler que la filla del rei fos la destinada. La princesa era jove i bella. Hi hagué ciutadans que es van oferir per reemplaçar-la, però el rei fou sever i inexorable, i amb el cor ple de dol, va dir que tant era la seva filla com la de qualsevol dels seus súbdits i s'avingué que fos sacrificada. La donzella eixí de la ciutat i ella soleta s'encaminà cap al llac on residia la fera, mentre tot el veïnat, desconsolat i afligit, mirava des de la muralla com se n'anava al sacrifici.

Però fou el cas que, quan va ésser un xic enllà de la muralla, se li presentà un jove cavaller, cavalcant un cavall blanc, i amb una armadura tota daurada i lluent. La donzella, tota preocupada, li digué que fugís ràpidament, ja que per allí rondava un monstre que així que el veiés se'l menjaria. El cavaller li digué que no temés, que no li havia de passar res, ni a ell ni a ella, ja que havia vingut expressament per combatre la fera i així alliberar del sacrifici de la princesa, com també a la vila de Montblanc. La fera, va sortir de cop i volta amb gran horror de la donzella i amb gran goig del cavaller. Va començar una intensa però breu lluita, fins que el cavaller li va clavar una bona estocada amb la seva llança, que va deixar malferida a la terrible bèstia. El cavaller, que era Sant Jordi, lligà el monstre pel coll i la donà a la donzella perquè ella mateixa la portés a la ciutat, i la fera seguí tota mansa i atemorida. La llegenda explica fins i tot, que els habitants de la vila havien vist tota aquella gesta des de la muralla i que rebé amb els braços oberts a la donzella i el cavaller. A la plaça major de la vila, els vilatans van acabar de rematar aquell ferotge animal. De la sang que en brollà, en sorgí ràpidament un roser, amb les roses més vermelles que la princesa hagués vist mai. D'aquest roser el jove cavaller tallà una rosa i l'oferí a la princesa.

Es diu que el rei va voler casar la seva filla amb Sant Jordi, però que aquest li va replicar que no la mereixia i que la seva visita en aquella vila era perquè havia tingut una revelació divina sobre la necessitat urgent de salvar la vila del monstre. Recomanà al rei i als seus vassalls que fossin bons cristians i que honressin i veneressin Déu tal com mereixia. Desaparegué misteriosament tal com havia vingut.

La rondalla de la Cuca de la Mola, situada a la vila mallorquina de Sóller, és una versió força reduïda d'aquesta història.

Precedents pagans 

En el Museu del Louvre es conserva un baix relleu, datat d'entre els  i , on és representat el déu Horus clavant una llança al coll d'un cocodril, imatge del déu Seth. En aquest cas Horus llueix la indumentària d'un legionari i és representat sobre un cavall, a diferència de la Barca en què sempre es representava aquesta escena a l'antic Egipte. Aquesta peça indica l'assimilació del mite egipci per part de la Roma oriental.

L'essència del mite, el cavaller que mata el drac, és, de fet, una de les primeres epopeies que acompanyen el desenvolupament de la civilització. Tres mil anys abans de Crist els Sumeris expliquem com el drac Kur rapta la deessa Ereshkigal i com el déu Enki lluita contra ell per alliberar-la. Totes les cultures mesopotàmiques reviuran una rere altre la llegenda (hitites, babilonis, cananeus, assiris…). Així mateix, a Pèrsia trobem la figura del déu Mitra, clarament identificable amb sant Jordi.

La dama que se sacrifica davant el monstre per salvar la seva ciutat té com a precedent Hesíone, de la mitologia grega.

Representacions teatrals de la llegenda 
El mite de Sant Jordi matant el drac no podia escapar a la seua dramatització allà on se'n venera la figura. Així, l'escenificació de la llegenda més primitiva que es coneix és la de Banyeres de Mariola (l'Alcoià) que la va viure el 1981 amb motiu del segon centenari de l'arribada de la Relíquia del Sant al poble. Actualment, és una posada en escena espectacular en un paratge natural (el Parc de Vil·la Rosario) on participen més de 200 persones amb foc, llum, dansa i música en directe.

La representació de Montblanc és un espectacle que se celebra cada any (des de 1987) en la part més alta de la vila, en un marc incomparable, que és el conjunt arquitectònic del recinte emmurallat de la vila ducal, un dels més ben conservats de Catalunya. En aquest espectacle de llum, so, efectes sonors i visuals, pirotècnia, i moltes coses més, hi participen més de 500 persones, vestides de cap a peus segons els cànons de l'època medieval, entre les quals es poden trobar nobles, gent del poble, clergues, jueus, etc.

Són també conegudes les "Llegendes" d'Alcanyís (Terol) o Santurtzi (Biscaia).

Llegendes de Sant Jordi Matamoros 

A partir del  a França apareixen sants guerrers que intervenen en distints episodis bèl·lics. Al  aquesta versió ja era habitual en la literatura i la historiografia franca, amb la descripció d'accions armades de cavallers meravellosos muntats sobre un cavall blanc, eco de relats bíblics, que degueren influir en la narració de la conquesta normanda de Sicília en la qual Sant Jordi apareix per primera vegada.

A la península Ibèrica, el sant guerrer contra els musulmans es va escindir en dues figures principals que s'assignen segons en els territoris d'influència de cada estat en la seva lluita contra al-Àndalus.

Per una banda, a Lleó, Castella i Portugal (en un primer moment) el cavaller és Santiago, dit Matamoros, figura sacra que va evolucionar de ser objecte d'invocació (S. IX) a estar present i intercedir en episodis bèl·lics -conquesta de Coïmbra (1064), segons la història seminense, del primer terç del  i el Codex calixtinus, escrit entre 1160 i 1180- i finalment, ser un guerrer actiu molt semblant en iconografia i conducta a Sant Jordi, ja a la primera meitat del  -Chronicon mundi de Lucas de Tui, escrit cap a 1238, i De rebus Hispaniae de Rodrigo Jiménez de Rada, escrit cap a 1243-. En la segona d'aquestes obres Sant Jaume guerreja en la presa de Coïmbra, però sobretot en ambdues intervé fent-ho en la llegendària batalla de Clavijo (844).

Pel que fa a la Corona d'Aragó, en el mateix , el cavaller blanc que lluita contra els musulmans és identificat com Sant Jordi. En primer lloc, per la seva major antiguitat documental però també per distanciar-se del «Privilegi dels Vots», falsament instituït després de la batalla de Clavijo, pel qual s'obligava a tributar en favor de l'Arquebisbat de Santiago mentre hi hagués musulmans a la península Ibèrica. El qual, però, només va tenir vigència a Castella i a Lleó. Aquesta institució tributària condiciona una de les principals diferències entre Sant Jaume i Sant Jordi, mentre que Sant Jordi no estableix comunicació oral amb els guerrers als qui ajuda, Santiago procura aparèixer en somnis o èxtasis previs revelant sempre la seva identitat, sens dubte per legitimar i estimular l'obligació fiscal.

Sant Jordi a la conquesta normanda de Sicília 
La primera referència a la intervenció bèl·lica de Sant Jordi contra els musulmans s'hauria produït en la batalla de Cerami (1063) episodi de la conquesta normanda de Sicília, segons De rebus gestis Rogerii Calabriae et Siciliae Comitis et Roberti Guiscardi Ducis fratris eius, escrit per Godofreu Malaterra cap a 1098. En el text es descriu l'aparició d'un esplèndid cavaller armat sobre un cavall blanc, portant una llança adornada per un estendard blanc coronat per una creu resplendent, el qual liderant només 36 cavallers va posar en fuga a 3.000 enemics. El text indica que els cavallers normands el seguiren tot invocant a Déu i a Sant Jordi, assenyalant d'aquesta manera indirecte que pogués tractar-se del sant.

Sant Jordi a la conquesta de Mallorca 

La referència documental més antiga de l'ajut de Sant Jordi en les conquestes cristianes de la Corona d'Aragó es deu al Llibre dels fets de Jaume I durant la Conquesta de Mallorca (1229), que és esmentada de la següent manera:

Aquesta referència al cavaller blanc també es troba en la versió àrab de la conquesta, Kitāb Tā’rīẖ Mayūrqa, d'Ibn Amira al-Makhzumí del :

Llegenda de la batalla d'Alcoraz 
A partir de les Cròniques dels reis d'Aragó e comtes de Barcelona, escrita poc abans de 1359, s'afirma que Sant Jordi va participar en la batalla d'Alcoraz i la seva intervenció hauria estat simultània a la conquesta d'Antioquia durant la Primera Croada.

La llegenda de la batalla del Puig de València 
Tot i no fer-ne esment al llibre dels fets, ni a cap de les altres grans cròniques, se cita, novament, a les Cròniques dels reis d'Aragó i comtes de Barcelona la intervenció miraculosa de Sant Jordi, amb un estol de cavallers que l'acompanyaven, a la batalla del Puig.

Llegenda de l'alliberament d'Alcoi 

L'alliberament d'Alcoi del setge que patia a la primavera del 1276, i la subseqüent victòria sobre els musulmans el dia 23 d'abril, dona lloc a la llegenda de Sant Jordi Matamoros. Segons la llegenda, fou sant Jordi qui rescatà els soldats cristians d'una emboscada al barranc de la Batalla; tanmateix segons els fets històrics documentats, aquesta batalla fou una severa derrota per als cristians. És per aquesta llegenda que les icones de sant Jordi a Alcoi i les poblacions veïnes inclouen imatges de musulmans fugint i altres motius pareguts, en comptes del tradicional drac. Aquesta versió difosa pel sud del País Valencià difereix de la tradició típicament alcoiana en la qual s'apareix sobre les muralles de la vila durant el setge d'Al-Azrāq. La defensa alcoiana estava capitanejada per mossèn Ramon Torregrossa el qual segons la tradició va demanar en oració la intervenció del sant.

Davant del greu i imminent perill de què eren coneixedors els alcoians, s'havien congregat molt enjorn en la xicoteta església parroquial i allí davant de l'ara Santa, el Déu de les batalles havia descendit a les mans d'un sacerdot, que si era una torre en la fe, era un gegant en l'amor a la seua pàtria; el seu nom ens l'ha conservat també la tradició; s'anomenava Ramón Torregrossa; en aquell tràngol verdaderament crític, poble i sacerdot, verdaderament identificats, imploraven del cel valor i força suficients per a resistir, auxili i protecció per a vèncer; i perquè foren valedores les seues pregàries i oracions, interposaven els mèrits d'un sant màrtir, que les tropes cristianes aclamaven com a patró i als quals els musulmans anomenaven el Senyor o Hualí; quan aquells valents, oblidant-se del perill, estaven en místic arrapament, una veu robusta i de comandament es va sentir de talaia en talaia, de torre en torre, A les armes! A les armes! Repetia. Els moros sobre el Portell! No va ser menester més; com el que desperta de dur malson, aquells alcoians van tornar a la realitat, tant més clara quan donant-los exemple el clergue, es desposseïx de les vestidures sagrades, empunya la primera cosa que troba a mà i arenga perquè li seguisquen a defendre el punt vulnerable; pocs eren els defensors, però amb ells estava el poder del cel; invoquen Sant Jordi i quan més dur era l'atac, quan més en perill es troben aquells herois, flota en l'aire un blanc núvol que a les llampades del sol es convertix en àuria i sobre ella un cavall bellíssim que munta i guia un guerrer que porta sobre el seu pit una creu del color de la sang, el qual llançant dards, posa, o fora de combat als més temeraris dels moros com Alazrach (sic), o en vergonyosa fugida als més prudents. Victòria per Sant Jordi!, exclamen tots. Victòria pel nostre patró!

"La documentació de l'època, però, és poc respectuosa amb la tradició".
El primer punt contradictori és que la Crònica del rei Jaume I només menciona la mort del cabdill Al-Azrāq però cap intervenció divina a diferència del Puig i Mallorca. Pel que se sap la primera referència a Sant Jordi a Alcoi és un benifet a l'església de Santa Maria datat el 1317 i no és fins a l'any 1394 que apareixen serioses referències respecte al patronatge del sant. La primera vegada que apareix l'anotació "patró nostre" data de l'any 1420. El 1551 en la Segona part de la història de València el teòleg Pere Antoni Beuter segueix en prou fidelitat la Crònica de Jaume I però hi afegeix la valenta reacció dels alcoians i la figura de mossèn Toregrossa. Vicent Carbonell, sí que fa que aparega amb tot luxe de detalls la fantàstica escena del màrtir romà en la Célebre Centúria publicada el 1672. El que desconeixen ambdós historiadors és l'atac musulmà a Alcoi d'Al-Abbas de 1304 i que en la primeria del  va existir a Alcoi un capellà anomenat Ramón Torregrossa o que Al-Azrāq va morir el 5 de maig, no el 23 d'abril de 1276. A mesura que passa el temps el fet s'engrandix i es dona per segura la intervenció divina. Aquests autors van voler marcar un fet perquè Alcoi entrara en els annals de la història i van crear la llegenda de Sant Jordi Matamoros. Més de set-cents anys de tradició i veneració al Sant de Capadòcia, ha donat lloc a través dels segles, a la festa de Moros i Cristians.

Iconografia a Alcoi 
Fou a principis del  quan l'alcoià Miquel Gironès, encarregà fer una imatge del sant "matamoros" no falta de polèmica dins d'alguns sectors catòlics actuals. Iconografia que, al capdavall, i al llarg del segle es convertiria en l'oficial. La iconografia de sant Jordi fins al  fou la d'aquest amb el Drac. A tal efecte, en les festes del , fins i tot se celebraven actes com els de la Cucafea, que recordaven l'esmentada llegenda. El conjunt escultòric policromat actual és obra de l'escultor valencià Enrique Galarza i Moreno, realitzada el 1940 que substitueix al desaparegut durant la guerra civil.

A l'església de Sant Jordi d'Alcoi es pot veure el llenç que representa la batalla que els alcoians van mantenir el 1276, tal com la va interpretar el pintor Ferran Cabrera Cantó.

Iconografia 
Se'l representa com un cavaller jove i airós, amb indumentària militar al gust de cada època (amb armadura medieval, com un soldat romà, etc.). Pot aparèixer dempeus però la seva imatge més típica és dalt d'un cavall blanc llancejant el drac.

Obres:
 Sant Jordi allibera la princesa, de Donatello. 1416-1417. (Museu del Bargello, Florència)
 Sant Jordi i el drac de Paolo Uccello. Cap a 1456. (National Gallery, Londres)
 Predel·la del Retaule del Conestable, de Jaume Huguet. 1464-1465 (MUHBA)
 Sant Jordi i la princesa pintura del  que durant molts anys va ser atribuïda a Jaume Huguet (MNAC)
 Medalló de Sant Jordi de la façana gòtica del Palau de la Generalitat, obra de Pere Joan. 1418.
 Sant Jordi dempeus llancejant del drac. Estatueta d'argent procedent del Palau de la Generalitat. s. XV (MNAC)
 Sant Jordi, de Bernat Martorell. Cap a 1425-37. Institut d'Art de Chicago
 Clau de volta del templet del brollador del claustre de la Catedral de Barcelona, de Joan Claperós. 1448.
 Frontal de la capella de Sant Jordi del Palau de la Generalitat, obra d'Antoni Sadurní.1451
 Sant Jordi, de Pere Niçard. s. XV (Museu Diocesà de Mallorca)
 Plafó de rajoles amb la representació de Sant Jordi. S. XVI (Museu del Disseny de Barcelona)
 Sant Jordi i el drac de Peter Paul Rubens. Cap al 1620 (Museu del Prado)
 El martiri de sant Jordi, de Peter Paul Rubens. Cap al 1615. Museu de Belles Arts de Bordeus.
 Sant Jordi a cavall, a la façana de la Plaça de Sant Jaume del Palau de la Generalitat, obra d'Andreu Aleu i Teixidor (1872)
 Mènsula a la porta principal de la Casa Amatller, obra d'Eusebi Arnau. 1899-1900
 Bandera de la Unió Catalanista, disseny d'Alexandre de Riquer. Museu de Montserrat.
 Sant Jordi i el drac, pintura mural de començaments del  reproduint un original malmès del  a la façana del Palau de Sant Jordi (Autoritat Portuària) de Gènova
 Sant Jordi orant, d'Eusebi Arnau, a la Catedral de Barcelona. 1907
 Sant Jordi dempeus, d'Alfons Juyol (sobre models d'Eusebi Arnau), a la portada de l'església inferior del Temple Expiatori del Sagrat Cor del Tibidabo (Cap a 1908)
 Plafó de rajoles policromes amb la inscripció "Sant Patró de Catalunya torneu-nos la llibertat" a la cornisa de la Casa de les Punxes, obra d'Enric Monserdà. 1905.
 Sant Jordi, formant part del grup La cançó popular, de Miquel Blay, al Palau de la Música Catalana, 1905-1909.
 Sant Jordi dempeus, de Josep Llimona, al peu de l'escala d'honor de la Casa de la Ciutat de Barcelona. 1916.
 Sant Jordi, de Manuel Fuxà, al Saló de Cent de la Casa de la Ciutat de Barcelona, 1920.
 Sant Jordi a cavall, de Josep Llimona, al Parc de Montjuïc de Barcelona. 1924
 Sant Jordi dempeus, de Joan Rebull, a la façana del Casal de Sant Jordi de Barcelona. 1930.
 Sant Jordi dempeus, de Lluïsa Granero, a la façana de la Facultat de Belles Arts de Barcelona. 1967.
 Sant Jordi a cavall llancejant el drac, al brollador del claustre de la catedral de Barcelona, obra d'Emili Colom. 1971.
 Sant Jordi llancejant del drac, de Montserrat Gudiol. Palau de la Generalitat. 1974.
 Sant Jordi a la porta de bronze del Palau del Lloctinent de Barcelona, de Josep Maria Subirachs. 1975.
 Sant Jordi, de Frederic Marès. 1975. Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat (altres versions al Museu Frederic Marès i a la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi) 
 Sant Jordi dempeus, de Joan Rebull, 1977 (Seu de la Diputació de Barcelona a la Rambla Catalunya i Parròquia de Sant Jordi de Vallcarca)
 Sant Jordi dempeus, d'Ignasi Serra i Goday, a la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, 1983.
 Sant Jordi dempeus, de Josep Maria Subirachs, a Montserrat. 1986

Sant Jordi a la literatura 

Durant els inicis del segon mil·lenni, Jordi va arribar a ser vist com el model de la cavalleria, i durant aquest temps va ser representat com aquest model en els romanços medievals.
Des d'aleshores, ha estat un motiu recurrent en la poesia catalana que ha relacionat sant Jordi amb la festa dedicada a l'amor i als amors. Molts autors li han dedicat tota mena de composicions poètiques. En són mostra els poemes "Abril d'enamorat" de Pere Quart," Les roses recordades" de Salvador Espriu o "La Diada de sant Jordi" de Joan Maragall.

Les següents composicions s'han dedicat també a sant Jordi: 
 El corser de Sant Jordi, Ventura Gassol
 Invocació a Sant Jordi, Miquel Dolç
 El cavaller Sant Jordi, A. Correig i Massó
 Sant Jordi, Lluís Gassó i Carbonell
 L'abella i la flor, A. Bori Fontestà
 En un jardí i Les roses, Joan Vinoli
 Les roses franques, La diada de Sant Jordi i les flors que s'esfullen, Joan Maragall
 La poesia, Josep M López Picó
 Cançó de la rosa, Joan Garcés
 La rosa de cristall, Josep Maria de Segarra
 Brot de Salvia, Guerau de Liost
 El poeta olora un perfum i A la poesia, Joan Brossa
 El despertar de la rosa, A. Correig i Massó
 El roser de Sant Jordi, J. M. Rovira i Artigues
 L'espasa de Sant Jordi, Alfons Maseres
 Les roses de Sant Jordi, Salvador Perarnau
 Sant Jordi, Guillem Colom
 Sant Jordi triomfant, J. M. Folch i Torres
 Sant Jordi, Salvador Espriu
 Una rosa, Maria Antònia Salvà

Vegeu també 
 Creu de Sant Jordi
 Dia de Sant Jordi
 Flor de Sant Jordi
 Història d'Alcoi

Notes

Referències

Bibliografia 
 CARBONELL, Vicent (1672). Célebre Centuria, edició facsímil, Alacant: Caja de Ahorros Provincial de la Excma. Diputación Provincial de Alicante, 1976. 
 FERRANDO ROIG, Juan: Iconografía de los santos. Barcelona: Omega, 1950.
 
 SANTONJA, Josep Luis (2001), Alcoi: sociedad, fiestas devociones, iconografía (s.XIII-XIX). Alcoi: Librería Llorens, 
 SAYRACH, Narcís; BALCELLS, Consolː Sant Jordi a Barcelona. Barcelona; Ajuntament, 2014.
 VICEDO SANFELIPE, Remigio. Guía de Alcoy, Imprenta el Serpis, Alcoy 1925.
 VILAPLANA GISBERT, José (1892). Historia Religiosa de Alcoy, edició facsímil, Alacant: Excma. Diputación Provincial, 1977.

Enllaços externs 

 Festes de Sant Jordi a festes.org
 Página de Lletra dedicada a Sant Jordi, amb poemes, vincles recomanats…

Catorze Sants Auxiliadors
Persones commemorades per l'Església Evangèlica en Alemanya
Sants cristians universals
Sants laics
Sants militars
Sants de Palestina
Sants màrtirs durant la persecució de Dioclecià
Sants llegendaris
Sants de Cesarea
Morts a Turquia
Militars romans
Militars turcs
Sants romans
Religiosos cristians