alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Emigració

Lemigració humana és marxar del lloc d'origen a un altre (pot ser a escala nacional o internacional). El dia internacional de l'emigració és el 18 de desembre. Es distingeix del turisme perquè l'emigració suposa fixar la residència en un altre indret, encara que sigui amb previsió temporal.

Les raons que empenyen a les persones a emigrar dels seus països acostumen a ser complexes i diverses i es distingeixen de les causes immediates que precipiten la decisió de deixar el país. Actualment, els països que registren més emigració acostumen a ser els pertanyents al denominat Tercer Món. Alguns d'ells reben una font d'ingressos important de les remesses que envien els emigrats als seus familiars.

Factors que impulsen l'emigració 
 Atur o feines mal pagades
 Desastres naturals
 Guerra
 Fam i pobresa
 Fonamentalisme religiós
 Desacord amb el règim dominant
 Tenir part de la família ja migrada
 Corrupció
 Problemes familiars
 El clima

Enllaços externs 

 Migration News 
 Global Culture: Assajos sobre la migració i la globalització
Electròfon

L'electròfon és una categoria dels instruments musicals.

La categoria es va afegir al sistema de classificació d'instruments musicals de Hornbostel-Sachs el 1940 per descriure instruments relacionats amb l'electricitat. Sachs va dividir la seva cinquena categoria en 3 subcategories:

 51 = instruments acústics accionats elèctricament (per exemple, orgue amb accionament motor elèctric)
 52 = instruments acústics amplificats elèctricament (per exemple, guitarra amb pastilles "pickup")
 53 = instruments que fan so principalment mitjançant oscil·ladors accionats elèctricament (com per exemple un sintetitzador o un theremin)

Per tant, un electròfon és un instrument musical que genera el so a través de mitjans elèctrics o electrònics. Molt sovint empren interfícies el disseny de les quals imita el d'instruments d'altres grups, especialment de teclat com els sintetitzadors o de corda com la guitarra elèctrica. També es poden classificar com:

 De producció convencional (instrument musical elèctric) com la guitarra elèctrica, el baix elèctric o el violí elèctric.
 De producció electrònica (instrument musical electrònic), com el melotró o el sintetitzador.

Instruments electrònics
Els Hostalets d'en Bas

Els Hostalets d'en Bas és un poble al municipi de la Vall d'en Bas (la Garrotxa) declarat bé cultural d'interès nacional. El poble dels Hostalets es troba a l'esquerra del riu Fluvià, aigua amunt del poble de Sant Esteve d'en Bas, antic cap del municipi al qual pertanyia. Dels seus orígens resta l'antic hostal de Can Llonga. La disposició dels dos carrers que formen el poble -el carrer de Vic i el carrer de Teixeda-, que conflueixen a l'església de Santa Maria, respon a la funció inicial que tingué com a lloc d'hostalatge nascut a la vora d'un camí.

Les seves cases, de planta baixa, un o dos pisos i golfes, presenten una tipologia molt unitària, amb la teulada a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana i un ràfec de força volada, que protegeix les balconades de fusta característiques. El material de construcció predominant és la pedra tot just desbastada en els murs, i ben escairada i buixardada en els muntants i les llindes, tot i que aquestes poden ser també de fusta.

A moltes llindes de les cases es repeteixen dates del  (1716, 1719, 1727, 1735), tot i que n'hi ha d'anteriors (1660). La restauració soferta pels Hostalets d'en Bas d'ençà de la declaració com a Conjunt Històrico-Artístic ha restat autenticitat a la seva fesomia agrària i pagesa.

Història 
La plana d'en Bas, situada al S. de la comarca de la Garrotxa, era el nucli central de les terres patrimonials dels vescomtes de Bas. El nucli dels Hostalets d'en Bas va sorgir el  entorn de l'antic camí de Vic a Olot pel Collsacabra.

Galeria d'imatges

Referències 

Entitats de població de la Vall d'en Bas
Patrimoni monumental de la Vall d'en Bas
Monuments històrics de la Garrotxa
Exa-

Exa (símbol E) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 1018, o 1.000.000.000.000.000.000.

Adoptat el 1991, prové del grec ἕξ, héx, que significa sis, ja que és igual a 1000⁶.

Per exemple;
 1 exàmetre = 1 Em = 1018 metres
 1 exagram = 1 Eg = 1018 grams
 1 exasegon = 1 Es = 1018 segons

Prefixos del SI
E

La E és la cinquena lletra de l'alfabet català i segona de les vocals. El seu nom és e.

Fonètica 
Es pronuncia /e/ en tot el territori i depenent de la paraula en concret es pot pronunciar /ε/ a qualsevol lloc del domini lingüístic menys en el català septentrional. Aquesta lletra marca la isoglosa entre el dialecte occidental i l'oriental, ja que el primer sempre es pronuncia /e/ en posició àtona mentre que en l'altre es pronuncia com a /ə/. A les illes balears pot arribar a prendre el valor de /ə/ fins i tot en posició tònica, característica que es creu que abans podia tenir tot el parlar oriental. En xipella es pot pronunciar /i/ en alguns plurals i en alguerès sempre es pronuncia /a/ en posició àtona.

Quan seguint les normes d'accentuació s'ha de marcar que la e és tònica es marcarà È è quan es pronunciï /ε/ i É é quan es pronunciï /e/. Tot i que la pronunciació en un sentit o altre pot variar segons el dialecte des del diccionari d'en Pompeu Fabra que està força normativitzat i admès com s'ha d'escriure cada mot dependentment de cada paraula. Només els valencians posen en qüestió algunes paraules deguda a la diferent pronunciació de la e tònica al català occidental, [e], del català oriental, [ɛ]. Aquestes diferències afecten paraules del tipus com francés/francès, cinqué/cinquè o conéixer/conèixer, etc. Val a dir que els balears mai veuen reflectit en l'escriptura quan han de pronunciar /ə/ tònica i quan no.

Significats de la lletra E 
 Bioquímica: En majúscula símbol de l'àcid glutàmic. Existeix la vitamina E.
 Física: en majúscula símbol de l'energia. En minúscula s'usa per referir-se als electrons i com a símbol de la constant de càrrega elèctrica elemental.
 Lingüística: S'usa per indicar "electrònic", en el sentit que es fa a través d'Internet, com a e-mail. A part, és la lletra més comuna del francès. Hi ha una llengua parlada a la Xina amb aquest nom.
 Matemàtiques: Nombre e, nombre irracional que serveix de base pels logaritmes neperians.
 Música: Correspon al mi en la notació musical germànica.
 Nutrició: Indica producte alimentari aprovat per la Unió Europea. Se segueix d'un guió i el número del producte.
 SI: En majúscula símbol d'exa.
 Vehicles: indica que venen d'Espanya. A les carreteres designa les rutes europees.

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
Escriptura mixta

L'escriptura mixta és un tipus d'escriptura que combina dos (o més) dels tipus fonamentals. L'escriptura mixta més coneguda és la ibèrica, que combina signes que representen sons i signes que representen síl·labes.

Sistemes d'escriptura
Estabulació

Lestabulació és la cria del bestiar en estables.

Actualment es practiquen tres sistemes d'estabulació del bestiar:
 l'estabulació total o permanent,
 l'estabulació semipermanent o semiestabulació,
 l'estabulació lliure.

Els tres sistemes tenen avantatges i s'utilitza un sistema o un altre depenent de diversos factors com les possibilitats de l'entorn, l'objectiu productiu, el tipus de bestiar, el rendiment de la mà d'obra, l'optimització de les instal·lacions, entre d'altres.

Estabulació permanent 
Els animals disposen durant tot l'any de farratge verd. L'aliment els és subministrat en les menjadores i no surten mai a pasturar.

Entre els avantatges d'aquest sistema es poden citar:
 la facilitat en el control dels ramats,
 a partir de parts programats la possibilitat d'elaboració i producció durant tot l'any,
 l'augment de la producció,
 els beneficis en la producció,
 estalvi de mà d'obra.

L'estabulació permanent ha de comptar amb recursos necessaris que comportin un benefici real sobre els costos d'instal·lacions i maquinària.

Semiestabulació 
Suposa una combinació de l'aprofitament dels recursos naturals de les pastures amb el suport alimentari al corral i una atenció concreta en les fases productives.

La semiestabulació, en aprofitar les pastures del medi natural, garanteix una millor qualitat i gust en els productes resultants.

Alhora, en aplicar-se tècniques, com el munyiment mecànic, propi dels règims d'estabulació permanent, s'aconsegueix una bona intensificació productiva.

Estabulació lliure 
És un sistema tradicional millorat en el qual, encara que segueixi sent molt dependent del pasturatge, el bestiar s'estabula a la nit i fins i tot durant el període de lactància. Això permet:
 un estalvi de temps en la cura i neteja de les places dels animals,
 una millora de l'estat sanitari dels animals i augmenta el seu benestar,
 que el munyiment higiènic resulti més fàcil.

En les explotacions de bestiar oví, per exemple, es tendeix, per a la seva supervivència en el mercat i competitivitat, a l'estabulació permanent.

L'escassetat i alt cost de la mà d'obra i la necessitat d'incrementar la productivitat, inclinen la balança cap a opcions de visió empresarial de les explotacions.

Els moderns plantejaments en la millora de les explotacions ovines, tendeixen doncs, precisament, a la racionalització i control de tots els processos d'explotació. Utilització de recursos informàtics, mecanització de la composició i repartiment de l'aliment, màxima seguretat sanitària, control de la reproducció per tal d'incrementar la productivitat, millora de la mà d'obra i normalització de les condicions laborals dels treballadors de l'explotació, mantenint, per descomptat, la rendibilitat de tot el sistema.

Ramaderia
Esports d'equip

Els esports d'equip són disciplines realitzades entre grups de persones amb l'objectiu comú de superar al contrincant, utilitzant un sistema de puntuació per a decidir l'equip guanyador. Necessiten la compenetració dels diversos membres de l'equip per aconseguir un bon resultat, es creen estratègies i planificació de jugades en comú, però també es treballa la tècnica individual per ajudar el rendiment del grup.
Hi ha valors molt importants que es potencien amb la pràctica esportiva de grup com la participació, cooperació, sacrifici, solidaritat, sentit de grup, progrés i superació que, a més a més d'ajudar el grup, faciliten el desenvolupament individual de cada membre de l'equip.
Els esports d'equip acostumen a utilitzar estris per aconseguir el seu objectiu. Majoritàriament s'utilitza la pilota (futbol, bàsquet, rugbi...) però també cintes, sticks, aros, patins, rems..

Poden ser classificats en funció del nombre de components de cada equip. Aquests són alguns dels esports d'equip practicats arreu del món:

Més de 10 jugadors per equip 
 Futbol
 Futbol americà
 Futbol australià
 Futbol gaèlic
 Hoquei sobre herba
 Rugbi a 15
 Rugbi a 13
 Beisbol
 Criquet
 Lacrosse
 Bandy
 Shinty
 Joc d'estirar la corda

De 3 a 10 jugadors per equip 
 Bàsquet
 Corfbol
 Curling
 Fistbol
 Futbol sala
 Handbol
 Hoquei sobre gel
 Hoquei sobre patins
 Motoball
 Netball
 Polo
 Ultimate
 Voleibol
 Xinlone
 Waterpolo

De parelles 
 Joc de pilota (també esport individual)
 Bàdminton
 Pàdel
 Tennis de taula (també esport individual)
 Tennis (també esport individual)
 Voleibol platja
 Jorkyball

Referències 

Jesús Ariño i Rossend Bernabarre. Educació física. Tercer i quart cursos d'ESO. Ediciones del Serbal. Barcelona. Projecte Olimpia 4. 2009.
Estenofàgia

Els organismes estenofàgs (del grec stenos, "estret" i phago, "menjar") són aquells que s'alimenten d'una minsa varietat d'aliments. En canvi, els eurifàgs (del grec eurys, "ample" i phago, "menjar") són aquells organismes que ingereixen aliments molt diversos.

En general, els macròfags tenen tendència a ser estenòfags, és a dir, estan més especialitzats alimentàriament que els micròfags.

Referències 

Ecologia
El·lipse

Una el·lipse és el lloc geomètric dels punts del pla per als quals és constant la suma de les distàncies a dos punts interiors fixos denominats focus, que regeixen l'excentricitat de l'el·lipse:

L'equació d'una el·lipse centrada en el punt (0,0) és:

on a és la semidistància de l'eix d'abscisses de l'el·lipse, mentre que b és la semidistància sobre l'eix d'ordenades.

L'àrea que tanca aquesta el·lipse és:

Si a=b, l'el·lipse és una circumferència, i llavors l'àrea que tanca (el cercle) és simplement π·a².

La longitud o perímetre d'una el·lipse es pot aproximar de manera raonable amb la fórmula de Rivera, en ella s'utilitza el valor del «semieix major» (a) i el valor del «semieix menor» (b) de l'el·lipse. Expressió aproximada del perímetre o longitud d'una el·lipse:

Fórmula de Rivera:

En el cas límit on b = 0, la fórmula dona el valor exacte L = 4a.

L'excentricitat de l'el·lipse (e) s'obté:

 on 

L'el·lipse és la corba cònica tancada que s'obté en la intersecció d'una superfície cònica amb un pla oblic a l'eix del con quan aquest pla no és paral·lel a cap generatriu del con.

Definició com a lloc geomètric 

Una el·lipse es pot definir geomètricament com un conjunt o lloc de punts en el pla euclidià:

 Donats dos punts fixos  anomenats focus i una distància  que és més gran que la distància entre els focus, l'el·lipse és el conjunt de punts  de manera que la suma de les distàncies  es igual a :

El punt mitjà  del segment de línia que uneix els focus s’anomena centre de l'el·lipse. La línia a través dels focus s’anomena eix major, i la línia perpendicular a aquesta a través del centre és leix menor. L’eix major intersecciona lel·lipse als punts del vèrtex , que tenen la distància al centre. La distància  dels focus al centre s’anomena distància focal o excentricitat lineal. El quocient  és l'excentricitat.

El cas  produeix un cercle i s'inclou com un tipus especial d'el·lipse.

L'equació  es pot visualitzar d'una altra manera (vegeu la figura):

Si és el cercle amb el migpunt i el radi , després la distància d'un punt  al cercle  és igual a la distància amb el focus : 

El s'anomena directriu circular (relacionada amb l'enfocament ) de l'el·lipse. Aquesta propietat no s'ha de confondre amb la definició d'una el·lipse mitjançant una línia de directriu següent.

Utilitzant esferes de Dandelina, es pot demostrar que qualsevol secció plana d’un con amb un pla és una el·lipse, suposant que el pla no conté l’àpex i té una inclinació inferior a la de les línies del con.

Mireu també 
 Ala el·líptica

Referències

Bibliografia 
 
 
 
 

Seccions còniques
Escriptura japonesa

Per factors històrics, els japonesos fan gran ús de diversos tipus d'escriptura:

 Kana (o sil·labaris)
 Hiragana
 Katakana
 Furigana
 Kanji (o lletres xineses)

També fan servir un tipus d'escriptura per a la romanització, o transcripció a neologismes de l'alfabet romà:
 Romaji (rōmaji)

Vegeu també 
 Transcripció del català al japonès
Ena

Ena (恵 那 郡 Ena-gun?) fou un districte de la Prefectura de Gifu, Japó. El 2003, el districte tenia una població estimada de 48.776 i una densitat de 68,95 habitants per km². La superfície total és 707,36 quilòmetres². El 25 octubre de 2004 els pobles d'Akechi, Iwamura, Kamiyahagi i Yamaoka, i el poble de Kushihara es van fusionar a la ciutat expandida d'Ena.
El 13 de febrer del 2005 les ciutats de Fukuoka, Sakashita i Tsukechi, i els pobles d'Hirukawa, Kashimo i Kawaue, juntament amb el poble de Yamaguchi (Districte de Kiso, Prefectura de Nagano), es van fusionar en la ciutat expandida de Nakatsugawa.

Referències 

Prefectura de Gifu
Eu

Eu, símbol de l'europi
 Eu, abreviatura de l'euskera
 .eu, domini de primer nivell territorial per la Unió Europea.
 Eu (Sena Marítim), municipi francès al departament del Sena Marítim dins la regió de l'Alta Normandia.
 EU (Esquerda Unida en gallec), federació del partit polític Izquierda Unida a Galícia.
 EU (European Union en anglès), Unió Europea
Es

.es .es és el domini territorial de primer nivell (ccTLD) d'Espanya. Està administrat pel govern d'Espanya.
 Es, símbol de l'element químic einsteini
 ES o Earth Simulator, supercomputador més ràpid del món des de 2002 fins a 2004
 Ensemble Studios, companyia de videojocs
 Tipus de batxillerat francès, corresponent a la branca de les ciències socials
Element Florístic Tirrènic Balear

S'anomena Element Florístic Tirrènic Balear el grup corològic balear que inclou els endemismes d'origen tirrenià, que són ara els tàxons localitzats a les illes de la Mediterrània Occidental (Gimnèsies, Pitiüses, illes de Ieras, Còrsega, Sardenya, illes Toscanes i fins i tot illots propers a la Costa de Sicília).

Tàxons tirrènics a les Balears:
 Arenaria balearica L.
 Arum pictum L. f.
 Asplenium balearicum Shivas
 Bellium bellidioides L.
 Cephalaria squamiflora (Sieber) Greuter subsp. mediterranea (Viv.) Pignatti 
 Cymbalaria aequitriloba (Viv.) A. Cheval.
 Delphinium pictum L. subsp. pictum 
 Lavatera triloba L. subsp. pallescens (Moris) Nyman
 Micromeria filiformis (Aiton) Benth.
 Micromeria microphylla (D'Urv.) Benth.
 Naufraga balearica Constance & Cannon 
 Serapias nurrica Corrias
 Sesleria insularis Sommier
 Soleirolia soleirolii (Req.) Dandy 
 Teucrium marum L. subsp. marum 
 Thymus herba-barona Loisel.
 Urtica atrovirens Req. ex Loisel. subsp. atrovirens

Flora endèmica de les Illes Balears
Geobotànica
Element Florístic Ibèric Balear

S'anomena Element Florístic Ibèric Balear al grup corològic balear d'origen Messinià que inclou els tàxons que es troben també a la península Ibèrica (majoritàriament a la façana mediterrània).

Tàxons ibèrics a les Balears:
 Andryala ragusina L.
 Asperula paui Font Quer
 Asplenium majoricum Litard.
 Asplenium petrarchae (Guérin) DC. subsp. bivalens (D.E. Meyer) Lovis & Reichst.
 Chaenorrhinum origanifolium (L.) Fourr. subsp. crassifolium (Cav.) Rivas Goday & Borja
 Diplotaxis ibicensis (Pau) Gómez Campo
 Genista lucida Cambess.
 Lamottea diania (Webb) G. López 
 Medicago citrina (Font Quer) Greuter 
 Saxifraga corsica (Duby) Gren. & Godron subsp. cossoniana (Boiss.) D. A. Webb 
 Silene cambessedesii Boiss. & Reut.
 Silene hifacensis Rouy ex Willk.
 Thymus vulgaris L. subsp. aestivus (Reuter ex Willk.) A. Bolos & O. Bolos

Flora endèmica de les Illes Balears
Geobotànica
Messinià
Estalactita

Una estalactita (del grec "Σταλακτίτης", stalaktos, gota) és una concreció amb forma de caramell de carbonat de calci, un tipus d'espeleotemes, que penja del sostre o de la paret d'una cova calcària. També es coneix com a caramell, degotís o degotall.

Es forma al llarg de milers d'anys per precipitació dels minerals continguts en les aigües subterrànies que es filtren, molt a poc a poc, a través del sostre de la cova. L'aigua en circulació per terra, sobre la caverna, adquireix hidrogencarbonat de calci al passar per la roca calcària. Quan l'aigua es filtra gota a gota fins al sostre de la cova, tendeix a adherir-se a aquesta i a formar gotetes. Quan aquestes perden part de l'aigua i del diòxid de carboni, el carbonat de calci precipita i forma els dipòsits semblants a caramells. En escórrer-se més aigua pel sostre, la precipitació de carbonat de calci continua i els dipòsits creixen en longitud i amplada constituint estalactites. Sovint són enormes i adopten formes curioses.

El carbonat de calci pur és blanc, però les estalactites acostumen a tenir diferents colors a causa de les impureses que conté el mineral. Part de l'aigua filtrada cau en el terra i s'acumulen masses de carbonat de calci semblants a estalactites invertides. Aquests dipòsits, que creixen cap amunt des del terra de les coves, s'anomenen estalagmites.

Les estalactites i les estalagmites es troben sovint en parella i poden ajuntar-se formant columnes que poden créixer fins a aconseguir fins a 1,5 metres de diàmetre. Poden formar-se en sostres i terres de formigó, tot i que es formen més ràpidament en l'ambient natural d'una cova.

A les coves de Nerja (Màlaga, Espanya) i a la Gruta Rei do Mato (Sete Lagoas, Minas Gerais (Brasil)) es troben algunes de les estalactites més llargues conegudes.

Hi ha unes estalactites especials, anomenades excèntriques, que creixen en qualsevol direcció.

Vegeu també 
 Estalagmita
 Columna

Referències 

Espeleotemes
Hypnomys morpheus

Hypnomys morpheus és una rata cellarda (o rata sarda) gimnèsica extinta. Es tracta de la rata cellarda autòctona que habitava Cabrera, Mallorca i Menorca abans de l'arribada dels humans. Fou descrita per Miss Dorothea Minola Bate el 1918.

Era més grossa que l'actual rata cellarda de les Gimnèsies (Eliomys quercinus, introduïda pels humans a les illes en època prehistòrica). La llargada del seu cap i cos era aproximadament de 17–18 cm. Pesava 230 grams.

El seu depredador principal era l'òliba gegant, també extinta. S'extingí possiblement després de l'arribada dels humans, ara fa entre 4.000 i 5.000 anys.

Referències 

Litins
Esciüromorfs extints
Rosegadors del Miocè
Mamífers endèmics de les Illes Balears extints
Estalagmita

Una estalagmita (del grec stalagma, gota) és un tipus d'espeleotema (dipòsit de minerals que es forma per precipitació química) que es forma al terra d'una cova calcària a causa de la decantació de solucions i la deposició de carbonat de calci.

Popularment reben el nom de canelobres o caramells.

La formació corresponent al sostre d'una cova es coneix com a estalactita. Si aquestes formacions creixen prou per trobar-se, el resultat s'anomena columna o pilar.

Les estalactites i estalagmites també poden formar-se en sostres i terres de formigó, encara que es formen molt més ràpidament en l'ambient natural d'una cova.

Estalagmita més alta 
L'estalagmita més alta és a la Cova de Zhin Jin, a la Xina. Té 70 metres d'altura.

Vegeu també 
 Estalactita
 Columna

Espeleotemes
Esponja

Biologia: Les esponges o porífers (Porifera) són un tipus d'animals invertebrats aquàtics que es troben dins el subregne del parazous (Parazoa).
 Esponja marina, embrancament animal dels porífers
 Esponja calcària, classe de l'embrancament animal dels porífers
 Esponja vegetal (Luffa) gènere de plantes amb flor de la família de les cucurbitàcies.
 Esponja uretral, massa de teixit erèctil esponjós que envolta la uretra femenina 
 Esponja de bany, feta amb fibres animals i de materials sintètics destinada a la neteja i higiene
 Bob Esponja, sèrie de televisió homònima de dibuixos animats dels Estats Units, protagonitzada per una esponja marina
Estany

Hidrologia: Estany (embassament), un tipus de massa d'aigua, sinònim de llac, aiguamoll o llacuna, (natural o artificial)
 Geologia: Estany natiu, mineral 
 Química: Estany (element), element químic de nombre atòmic 50 
 Toponímia:
 L'Estany, municipi de la comarca del Moianès
 L'Estany (Biosca), masia del municipi de Biosca
 L'Estany (Maçanet de la Selva), nucli del municipi de Maçanet de la Selva
 L'Estany de Nules, paratge del municipi de Nules (Plana Baixa)
 L'Estany (Pinell de Solsonès),masia del municipi de Pinell de Solsonès
 L'Estany (Riner), masia del municipi de Riner
 L'Estany (l'Ametlla de Mar), nucli del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre)
Euteleòstoms

Els euteleòstoms (Euteleostomi, gr. "teleòstoms verdaders") són un clade de vertebrats gnatostomats que es caracteritzen per la presència d'esquelet ossi. Els euteleòstoms es poden comparar amb els osteïctis (peixos ossis).

Taxonomia 
Els euteleòstoms contenen els següents subgrups:

Actinopterygii

 Actinopteri
Chondrostei
Neopterygii
 Cladistia
Polypteriformes

Sarcopterygii

 Actinistia
Coelacanthiformes
 Dipnoi
 Tetrapodomorpha

Filogènia 
Els euteleòstoms es poden comparar amb els osteïctis. En paleontologia, els dos termes són sinònims. Segons la cladística, no son termes equivalents ja que els euteleòstoms inclouen els peixos ossis més el seus descendents, els tetràpodes terrestres que van evolucionar a partir de peixos amb aletes lobulades (sarcopterigis), mentre que el terme osteïctis només inclou els peixos i, per tant, es parafilètic. Tanmateix, s'han publicat articles amb arbres filogenètics que tracten els osteïctis com un clade que inclou els tetràpodes, és a dir, considera osteïctis i euteleòstoms com a sinònims. El nom Euteleostomi va ser creat com a alternativa monofilètica i inclou de forma inequívoca els tetràpodes vius.

El següent cladograma mostra la filogènia dels osteïctis actuals, incloent-hi els tetràpodes.

Referències
Element pesant

Un element pesant és un element de massa atòmica més gran que un cert valor llindar (que pot variar segons el context).

En química, no hi ha un llindar concret per a definir un àtom pesant. En química orgànica, se solen considerar elements pesants els del quart període de la taula periòdica, o superior.

En física, se solen considerar com a elements pesants els actínids o superiors, que solen ser elements radioactius, i generats artificialment en la majoria de casos.

En astronomia i astrofísica, els elements pesants són els de massa igual o superior al carboni, que només es poden formar per fusió nuclear en estrelles massives.

Referències 

Elements químics
Escalar

Matemàticament, un escalar és un nombre real, complex o racional. Formalment, un escalar és un tensor de rang zero. Un escalar és una quantitat que es pot descriure amb un sol nombre, tant si és adimensional, com si s'expressa en relació a alguna quantitat física. Els escalars tenen magnitud, però no direcció, cosa que els distingeix dels vectors. Formalment, els escalars són quantitats que són invariants respecte a rotacions de coordenades (o transformacions de Lorentz, en relativitat).

En física, i astrofísica, els escalars són partícules que es poden associar a un camp escalar, és a dir, a un camp especificat a cada punt de l'espai per un nombre solament. Són bosons d'espín nul. Entre aquestes partícules hi ha els pions, vehicles de la força nuclear que mantenen units els nucleons en el nucli atòmic. Els nucleons es poden desintegrar, segons la seva càrrega, en muons, electrons, neutrins, i fotons. Un d'aquests escalars, el bosó de Higgs encara no ha estat detectat.

Escalars com a components vectorials 
D'acord amb el teorema fonamental de l'àlgebra lineal, cada espai vectorial té una  base. Es dedueix que cada espai vectorial sobre un camp escalar K és isomorf a un espai vectorial de coordenades, on les coordenades són elements de K. Per exemple, cada espai vectorial real de dimensió n és isomorf a l'espai real de n dimensions Rn.

Producte escalar 
L'espai del producte escalar és un espai vectorial V amb una operació addicional de producte escalar (o producte intern) que permet a dos vector produir un nombre. El resultat normalment està definit com un component del camp vectorial V. Vom el producte intern d'un vector amb ell mateix ha de ser positiu. Un espai del producte escalar només es pot definir sobre camps que suportin el signe. Això exclou als camps finits, per exemple.

L'existència del producte escalar fa possible tenir intuïció geomètrica en un espai euclidià mitjançant una noció ben definida de l'angle entre dos vectors, i particularment una manera d'expressar quan dos vectors són ortogonals. La majoria dels espais de productes escalars es poden considerar un espai vectorial d'una manera natural.

Quantitats escalars (no relativistes) 
Alguns exemples de quantitats escalars no relativistes son la càrrega elèctrica, distància, energia, massa, potència, velocitat, temperatura, temps i volum.

Referències

Vegeu també 
 Cos (matemàtiques)
 Espai vectorial
 Vector (matemàtiques)

Nombres
Esfaleró

Lesfaleró (grec: σφαλερός "relliscós") és una solució estàtica (independent del temps) de les equacions de camp electrofebles del model estàndard de física de partícules, i està implicada en certs processos hipotètics que violen els nombres bariònics i leptònics. S'ha postulat per a explicar l'origen de l'asimetria entre matèria i antimatèria, una de les qüestions més fundamentals en física de partícules i cosmologia. Un esfaleró és un procés rar de la interacció electro-feble que converteix tres barions en tres antileptons. Això viola la conservació del nombre bariònic i del nombre leptònic, però la diferència B−L es conserva.

Un esfaleró és un tipus d'instantó, i per tant, una solució no-pertorbativa de la teoria. Això significa que en condicions normals és rarament observable. Sigui com sigui, els esfalerons podrien haver estat més comuns a altes temperatures en l'univers primitiu. En algunes teories de la bariogènesi l'asimetria en el nombre de leptons i antileptons es forma primerament via leptogènesi, i els esfalerons la transformen en una asimetria en el nombre de barions i antibarions.

En el model estàndard es donen les tres condicions necessàries per generar aquesta asimetria, és a dir, violació de la conservació del nombre bariònic/nombre leptònic, violació de la simetria CP (càrrega elèctrica, paritat), i evolució cosmològica fora de l'equilibri tèrmic, malgrat això, el que s'ha esmentat podria no explicar completament l'asimetria observada a l'univers, i caldria introduir una nova física més enllà del model estàndard.

El mecanisme de l'esfaleró s'il·lustra sovint amb l'exemple d'un gronxador: a baixa energia fa petites oscil·lacions, però si l'energia és prou alta pot donar una volta completa. Per tant el nombre de voltes que han donat les cordes a la barra de suspensió del gronxador (que correspondria al nombre bariònic) pot canviar a alta energia, però no a baixa energia. L'energia necessària per dur el sistema a l'estat inestable (per damunt la barra del gronxador) representa la massa de l'esfaleró.

Recerques experimentals d'esfalerons s'han portat a terme als col·lisionadors HERA i LHC. L'esfaleró electrofeble (en la seva forma més simple, amb "nombre de voltes" Nc = 1) es desintegra isotròpicament en 12 fermions (7 quarks, 3 leptons), si és molt pesant pot produir també potencialment un gran nombre de bosons (fotons, Z, W, Higgs), violant nombre bariònic i del nombre leptònic. No s'ha trobat fins ara (2020) cap evidència de la producció d'aquests objectes, fet que indica que la seva massa és superior a 8 TeV i/o que la seva secció eficaç de producció està exponencialment suprimida.

Vegeu també 
 Instantó

Referències 

Mecànica quàntica
Teoria quàntica de camps
Espectre de fluctuacions

L'espectre de fluctuacions és el conjunt de variacions de l'amplitud de les fluctuacions de l'escala angular. El satèl·lit COBE ha revelat l'existència de fluctuacions primordials de densitat a escales superiors a una desena de graus. Seran necessàries observacions a escales més petites (experiment Saskatoon) per decidir entre els diferents models de formació de grans estructures.

Astronomia
Even

L'even (antigament anomenat lamut, del iacut lomuk "habitant del mar") és una llengua pertanyent al grup manxú-tungús, parlada per poc més de 7.000 persones a la república de Iacútia i a la península de Kamtxatka (Federació Russa). Els evens són majoritàriament ortodoxos.

Literatura 
Hi ha hagut alguns autors en la llengua dels evens a Rússia, com N. S. Tarabukin (1910-1950) a Iacútia, A. A. Cherkanov (1918) de Kamtxatka, P. Lamutski (1920), D. E. Edukin i D. V Lebadev.

Enllaços externs 
 Llengües amenaçades de Sibèria- Even.
 Declaració Universal dels Drets Humans  en even.
 Ethnologue: Even.

Llengües manxú-tungús
Llengües de Rússia
Llengües amenaçades d'Europa
Evenki

Levenki és una llengua de la família de llengües manxú-tungús parlada per unes 40.000 persones (els evenkis) a Rússia, la Xina i Mongòlia. S'escriu amb caràcters mongols i ciríl·lic.

És parlat pels evenkis de Rússia, Mongòlia, i la República Popular de la Xina. D'acord amb el cens rus de 2002 té 7.584 parlants.

El vocabulari bàsic i els morfemes d'inflexió no tenen gairebé res en comú amb el mongol i el turc, amb els quals sovint són agrupats. A algunes àrees són fortes les influències del iacut i el buriat. La influència del rus és aclaparadora (el 1979, el 75,2% dels evenkis parlava rus, i augmentà al 92,7% el 2002). L'evenki varia considerablement en els seus dialectes, que són dividits en tres grups grans: septentrional, meridional i oriental. Són dividits en parles més petites. L'escriptura es fa en alfabet ciríl·lic creat el 1920 per als evenkis de la Unió Soviètica. A la Xina, l'evenki és escrit en alfabet mongol o en alfabet llatí.

Característiques 
La seva parla es caracteritza per:
 Harmonia vocàlica en vocals e i i (o a i u palatals) poden concordar amb posteriors (a, o i u velars)
 El nominatiu no necessita un sufix especial
 El genitiu –n i col·locació inversa, com mini akini oror (els rens del meu germà).
 L'objecte pot seguir el predicat, com a bi bakûc'an xögdynowo orommo (jo posseeixo un ren gran).
 La *p protoaltaica que en manxú i en turc i mongol passa a F desapareix.

Literatura 
Es va desenvolupar a l'antiga URSS, i entre els més destacats hi ha A. M. Salatkin (1908-1943), A. N. Platonov (1912-1939), G. Ja Chindov, (1915-1970), amb Garpanindia (1939), A. Nemtushkin (1938), I. M. Udygi (1930) i V.D. Lorgaktojev (1934).

Referències 
 Bulatova, Nadezhda & Grenoble, Lenore. 1999. Evenki, Lincom Europa, Múnic, 
 Nedjalkov, Igor. 1997. Evenki, Routledge, London, 

Llengües manxú-tungús
Llengües de Rússia
Llengües amenaçades d'Europa
Estrep

Estrep (atletisme), accessoris, també coneguts amb el nom de blocs de sortida (de l'anglès, starting block), que, en competicions d'atletisme, ajuden els participants a guanyar impuls a l'inici de la cursa
 Estrep (hípica), accessoris d'una sella d'equitació per als peus del genet consistent en dues peces de metall formades per una base plana i un arc penjades dels gambals.
 Estrep (geografia), ramificació secundària d'una muntanya o d'una serralada o serra principal.
 Estrep (os), un dels tres ossicles de l'orella.
 Múscul de l'estrep, un múscul situat en l'orella mitjana. És el múscul esquelètic més petit en el cos humà.
 Estrep (enginyeria), contrafort d'un pont.
FreeBSD

FreeBSD és un sistema operatiu lliure de la família UNIX originàriament desenvolupat per AT&T UNIX i descendent de Berkeley Software Distribution a través de les branques 386BSD i 4.4BSD. Es pot executar a processadors compatibles amb el joc d'instruccions x86 d'Intel, DEC Alpha, UltraSPARC de Sun Microsystems, l'Itanium, l'AMD64 i els PowerPC. El suport per a les arquitectures ARM i MIPS està en desenvolupament.

FreeBSD es desenvolupa com un sistema operatiu complet. El nucli, els programes d'usuari i els controladors de dispositius es desenvolupen a un sistema de control CVS comú. Aquest fet és un contrast amb GNU/Linux, on un grup s'ocupa del nucli i la resta d'aplicacions són gestionades per les distribucions, que empaqueten la resta de components. Com a sistema operatiu, FreeBSD té la reputació de ser estable i molt robust.

Col·lecció de ports 
La col·lecció de ports proporciona una manera senzilla i consistent per instal·lar programari portat a FreeBSD. Utilitza fitxers Makefile per baixar el codi font d'internet, compilar, instal·lar i actualitzar la base de dades de paquets. Qualsevol dependència amb altres aplicacions o llibreries és gestionada de forma totalment automàtica.

El 6 de novembre de 2005, la base de dades de paquets estava formada per 13.590 components.

Compatibilitat amb GNU/Linux 
FreeBSD incorpora compatibilitat binària amb molts sistemes operatius UNIX, incloent GNU. D'aquesta manera es permet que programari GNU/Linux que només es distribueix en format binari es pugui executar a FreeBSD.
Encara que hi ha moltes aplicacions que s'executen sense problemes amb la compatibilitat amb GNU/Linux, cal tenir en compte que la compatibilitat no és completa al 100%, fet que pot provocar algunes incidències puntuals.

Llicència 
Igual que els seus sistemes operatius germans, OpenBSD i NetBSD, el codi de FreeBSD té una llicència de tipus BSD, que permet que qualsevol pugui utilitzar i redistribuir el codi com vulgui, sempre que no elimini la nota de dret de còpia i el text de la llicència BSD. Cal destacar que aquest fet no prohibeix redistribuir el codi amb altres llicències.

Llançaments de FreeBSD

Referències 
 FreeBSD 8  FreeBSD 8 (en)

Enllaços externs 

 Pàgina web del projecte
 FreeBSD ports
 Intèrpret d'ordres gratuït FreeBSD 
 FreeBSD 8  FreeBSD 8 review (en)

BSD
Plataformes informàtiques
Sistemes operatius ARM
Febrer

El febrer és el segon mes de l'any en el calendari Gregorià i té 28 dies els anys comuns i 29 els anys de traspàs. En llatí es deia februarius i era un mes dedicat a unes festes de purificació, les februa, en les quals s'aplacaven els morts amb sacrificis i ofrenes. Del seu nom ve el del déu romà de la purificació Februus. Febrer no existia en el calendari romà d'època primitiva, va ser afegit com gener amb la reforma de Numa Pompili que va adaptar els mesos al cicle lunar. Originàriament tenia 28 dies, passant a tenir-ne 29 (30 en any de traspàs) amb el calendari julià. També fins a l'època juliana, febrer era l'últim mes de l'any, que començava el març. Posteriorment August li va restar un dia de manera que es va quedar amb els 28/29 que té actualment. Els seus símbols són l'ametista i la violeta.

Altres noms 
Per als saxons era el mes del fang i la carabassa, mentre que en finès el nom helmikuu significa "mes de la perla", ja que aquest és l'aspecte de la neu a les branques dels arbres després d'una gelada.

Esdeveniments de febrer 
 Segon dimarts: Dia de la Internet Segura
 Del  13 al 21 de febrer a l'antiga Roma s'hi celebraven tots els anys les festes de Parentalia
 El 2 de febrer se celebra la festa cristiana de la Presentació del Senyor, la Candelera.
 L'11 de febrer se celebra el Dia Internacional de les Dones i les Nenes en la Ciència
 El 14 de febrer és el dia dels enamorats o Dia de Sant Valentí, originalment en els països anglosaxons.

Vegeu també 
 {{#ifexpr: < 29|29 de febrer i}}30 de febrer

Referències
Forquilla

Una forquilla o forqueta és un estri amb un mànec en un extrem i una sèrie de pues a l'altre, que s'utilitza habitualment per a menjar. Concretament, es pot utilitzar per punxar i endur-se aliments sòlids a la boca, o bé per immobilitzar aliments mentre es tallen amb el ganivet. Encara que el seu orígen és anterior, l'ús personal de la forquilla com a estri per menjar s'origina a l'Imperi Romà d'Orient cap al segle IV.

La forquilla en la Història 
Els primers que van usar la forquilla de manera regula van ser els nobles bizantins. La seva aparició a Europa va ser tan polèmica que l'església hi va intervenir, perquè considerava que tan sols els dits podien portar a la boca els aliments que Déu ens donava. El seu ús no es va escampar fins al . Durant la Revolució Francesa la noblesa va començar a utilitzar forquilles per a fer palès que era una classe superior i no es tacava menjant. D'aleshores ençà utilitzar aquest cobert esdevingué símbol de refinament

Tipus 
Els diferents tipus de forquilles que es poden trobar sobre una taula o a l'hora de menjar són els següents:
 Forquilla de taula. Cobert de la mateixa grandària que la cullera i dentat. Pot ser de 4 o 5 dents, encara que hi ha molts altres dissenys. Utilitzat per a truites, la major part de la verdura i en companyia del ganivet, la majoria de les vegades.
 Forquilla de peix. Forquilla més plana que el de taula i lleugerament més ample. Utilitzat per als peixos. Si es manca d'aquests coberts, es pot utilitzar la forquilla de taula.
 Forquilla de trinxar. També de grandària similar al ganivet de trinxar. Utilitzat per subjectar la peça que desitgem trinxar. Dues dents i una àmplia obertura central.
 Forquilla de servei. De grandària similar a la cullera de servei, dentat (de 4 o 5 dents), molt ample i de pala plana. Utilitzat en companyia de la cullera de servei com a ajuda auxiliar.
 Forquilla d'amanida. Cobert de pala ampla, amb prou feines dentat (pràcticament són osques) i de grandària similar a la cullera d'amanida. S'utilitza com a auxiliar de la cullera d'amanida i per a les mateixes funcions.
 Forquilla espremedora. Forquilla de grandària petita (similar a la de les postres) de llargues dents lleugerament oberts en les puntes. Utilitzat per punxar els cítrics o fruites a esprémer.
 Forquilla per a postres. Igual que la cullereta, de grandària menor a la meitat de la forquilla de taula. Dentat curt (3 o 4 dents, generalment) utilitzat per a postres i com a elements de tall en aliments tous.
 Forquilla d'ostres. Cobert curt i dentat (generalment 3 dents), gruix i fort. Utilitzat per extreure el mol·lusc de la seva petxina a la qual es troba adherit.
 Forquilla de fruita. Cobert de grandària mitjana (entre la forquilla de taula i la de postres). Utilitzat per prendre la fruita i com a substitut dels coberts per a postres si no n'hi hagués.
 Forquilla de caragols. Cobert llarg, d'uns 22cms. Amb dues àmplies dents. S'utilitza de forma conjunta amb la forquilla de fruita i per a la mateixa finalitat.

Referències 

Coberts
Fenomen fonètic

Un fenomen fonètic es produeix pel contacte de diversos sons en el discurs que fan que les característiques d'un d'ells s'alterin, ja sigui el punt d'articulació, el mode, la sonoritat o altres trets estructurals. L'alteració pot comportar fins i tot l'addició d'un nou so o la seva eliminació.

Alguns fenòmens fonètics són l'afèresi, l'apòcope, l'assimilació, la dièresi, la dissimilació, l'elisió vocàlica, l'emmudiment, l'epèntesi, l'haplologia, l'harmonia vocàlica, la metàtesi, la sensibilització, la sinalefa, el síncope o el so antihiàtic.

Fenòmens consonàntics

Modificació de la sonoritat 
 Ensordiment: Fenomen consonàntic que es dona quan un so, inicialment sonor, es torna sord.
Les consonants oclusives, a final de síl·laba o de mot, ensordiran si van seguides de consonant sorda o vocal. Les consonants fricatives i africades, en el mateix context, només ensordiran si van seguides de consonant sorda, i no pas de vocal. Exemples: a fred intens la grafia d tindrà el so [t], però a fred glacial la mateixa grafia tindrà el so [d]
 Sonorització: Fenomen consonàntic que es dona quan un so, inicialment sord, es torna sonor.
Les consonants oclusives, a final de síl·laba o de mot, sonoritzaran si van seguides de consonant sonora. Les consonants fricatives i africades, en el mateix context, sonoritzaran si precedeixen una consonant sonora o una vocal. Exemples: a dos nois la grafia s tindrà el so [z], però a dos cotxes la mateixa grafia tindrà el so [s]

Modificació del punt d'articulació 
 Dentalització
 Labialització
 Palatalització
 Velarització

Modificació del mode d'articulació 
 Betacisme
 Fricativització
 Nasalització
 Rotacisme
 Vocalització

Referències 

 
Fonologia
Flamenc

Flamenc, habitant de Flandes o del Comtat de Flandes
 Flamenc (neerlandès), sinònim de neerlandès, o també dialecte o variant del neerlandès parlat a Bèlgica
 Flamenc (música i ball), estil musical originari d'Andalusia
 Flamenc (animal), ocell que viu en zones humides
 Estil flamenc o gòtic flamenc
Ferreret

Ferreret (amfibi) (Alytes muletensis). petit tòtil endèmic de Mallorca i Menorca
 Ferreret o mallerenga blava
 Joaquín Lizondo Vergara (Museros, 1933 - Massamagrell, 2008), pilotaire conegut com a Ferreret
Guy Fawkes

Guy Fawkes (York, Regne d'Anglaterra, 13 d'abril de 1570 – Londres, Anglaterra, 31 de gener de 1606) va ser un militar que formà part del grup catòlic anglès que planejà fallidament la conspiració de la pólvora de 1605. També se'l coneix amb el nom de Guido Fawkes, nom adoptat quan lluità en l'exèrcit espanyol dels Països Baixos.

Biografia 
Fawkes nasqué i cresqué a York. El pare de Fawkes, notari de professió, morí quan ell només tenia vuit anys. La seva mare s'uní de nou amb un catòlic recusant. Fawkes, després de convertir-se al catolicisme, deixà l'illa i participà en el bàndol catòlic espanyol en la Guerra dels Vuitanta Anys, que enfrontava els reformadors protestants de les Províncies Unides contra l'Imperi espanyol. Viatjà a Espanya per a buscar suports per a una revolució catòlica a Anglaterra, però no en va trobar. Més endavant, conegué Thomas Wintour, amb qui retornaria a Anglaterra.

Wintour presentà Fawkes a Robert Catesby, que planejava assassinar Jaume I d'Anglaterra per retornar el tron a un monarca catòlic. Els conspiradors aconseguiren llogar un soterrani de la cambra dels Lords i ell fou l'encarregat de resguardar la pólvora que havien emmagatzemat. La matinada del 5 de novembre, les autoritats cercaren el palau de Westminster, després de rebre l'avís d'una carta anònima, i enxamparen Fawkes mentre vigilava l'explosiu.

Els dies següents va ser interrogat i torturat. Poc abans de la seva execució, el 31 de gener, saltà des de la bastida en què havia de ser penjat i es trencà el coll, evitant així l'agonia de ser penjat.

Fawkes esdevingué el símbol de la conspiració de la pólvora que, des del 5 de novembre de 1605, se celebra a Anglaterra: la Guy Fawkes Night o Bonfire Night (La nit de les fogueres). Tradicionalment, aquest dia es crema la seva efígie en una foguera, sovint acompanyada per un espectacle de focs artificials.

Adaptacions del personatge 
En còmic i en la pel·lícula V de Vendetta el personatge principal, V, cita reiteradament el personatge de Guy Fawkes. La màscara que porta s'inspira en la cara de la persona i és un referent en tota la trama, tot i que només s'explica molt breument la seva història.

En el joc d'ordinador "La Pantera Rosa en Mission Pelirosa" surt un ninot de peluix en què els nens els compren i els cremen en el dia senyalat. També es canta una canço sobre ell molt resumida.

Referències

Vegeu també 
 Nit de Guy Fawkes.

Militars anglesos
Persones de York
Conspiració de la pólvora
Morts a Anglaterra
Executats
Fado

El fado és l'expressió més popular de la música portuguesa. En el fado s'expressen els mals moments de la vida a través del cant.

Sembla que el seu origen es remunta a les cançons dels esclaus africans, encara que donat l'intens intercanvi de Portugal amb altres cultures a través del mar, les influències es multipliquen.

Després de la pèrdua de l'Imperi i de la revolució dels clavells, i d'alguna manera reforçant l'estereotip, el fado ha vingut a representar el sentiment de frustració i fatalisme que, segons ells mateixos, defineix els portuguesos.

Existeixen bàsicament dues versions de fados: una és la que es pot escoltar als barris lisboetes de Mouraria i Alfama, i que té bàsicament un contingut personal i sentimental. L'altra és la de la zona de Coïmbra, més acadèmica, com imposa el passat universitari de la ciutat.

La cantant de fados més coneguda és Amália Rodrigues. Altres cantants de fado: Heminia Silva, Dulce Pontes, Tonicha, Carlos do Carmo, Mariza, Mísia, Camané, Paulo de Carvalho.

Referències

Enllaços externs 

 De fado 
 Portal do Fado 
 Terreiro do Fado  
 Alguns fadistes i llocs  

Música tradicional
Patrimoni Immaterial de la Humanitat
Fornells de la Selva

Fornells de la Selva és un municipi de la comarca del Gironès que forma part de l'àrea urbana de la ciutat de Girona.

Al nord limita amb el municipi de Girona; al sud, amb els de Riudellots de la Selva i Campllong; a l'est, amb els de Quart i Llambilles; i a l'oest, amb els de Vilablareix i Aiguaviva.

Geografia 

 Llista de topònims de Fornells de la Selva (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interés 
 Centre Cívic i Cultural La Sitja
 Església parroquial de Sant Cugat
 Capella de Santa Maria

Demografia

Vegeu també 
 Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats.

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Fontcoberta

Fontcoberta és un municipi de la comarca del Pla de l'Estany.

Etimologia 
També escrit amb grafia fonètica com Fontcuberta, el topònim està documentat al  com Fonte Coperta, aglutinació de font i coberta en el sentit de «font amagada o protegida».

Geografia 
 Llista de topònims de Fontcoberta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
L'edifici més important és l'església romànica de Sant Feliu. El temple fou consagrat el 922, però l'edifici actual és del , amb un presbiteri reformat el .

Té dins de la seva demarcació l'ermita de la Mare de Déu de la Font, de la qual se'n té constància el 1261 i la capella de Melianta, construïda el 1983 segons plànols de l'arquitecte Joan Moner i Riera per atendre els fidels del veïnat del mateix nom.

També hi ha el Museu de la Història de Fontcoberta (a Can Jan) i les Alzines Reclamadores de Fontcoberta, les quals destaquen per llur monumentalitat.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya