alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Agost

L'agost és el vuitè mes de l'any en el calendari gregorià i té 31 dies. En l'antic calendari romà es deia sextilis perquè ocupava la sisena posició, però se li va canviar el nom a augustus en honor de Cèsar August (Caesar Augustus, en llatí), el primer emperador romà. El mes de sextilis tenia 30 dies al primitiu calendari romà, però va passar a tenir-ne 29 amb el calendari lunar de Numa Pompili.

El calendari julià li va restituir el nombre de 30, però August li'n va afegir un més (que va treure a febrer) perquè no en tingués menys que juliol, mes dedicat al seu pare adoptiu Juli Cèsar. Els seus símbols són el zèfir i el gladiol i el Sagrat Cor per als catòlics.

Entre els guanxes de les Illes Canàries, el mes d'agost rebia en nom de Beñesmer o Beñesmen, que era també la festa de la collita celebrada a aquest mes.

Esdeveniments 
 Nova York: es publica Sexual polítics de Kate Millett, llavors amb 35 anys, una de les obres fonamentals de la segona onada del feminisme.

Referències
Astronauta

Un astronauta (també cosmonauta o taikonauta) és una persona que viatja a l'espai exterior a la Terra. El criteri per considerar a una persona astronauta és que hagi viatjat a una alçada superior a 80 o 100 km (segons els països). A principis de 2004, més de 430 persones de 32 països diferents havien exercit d'astronautes.

Terminologia 
En català, el terme astronauta és el més usat, i deriva de les paraules gregues ástron (άστρον), que significa "estrella", i nautes (ναύτης), que significa "navegant". La primera utilització coneguda del terme "astronauta", en el sentit modern, és al relat breu de Neil R. Jones The Death's Head Meteor, del 1930.

Cosmonauta es fa servir habitualment per referir-se a astronautes russos o de l'antiga Unió Soviètica i països de l'antic Bloc de l'Est. Aquest terme prové del rus kosmonavt (космонавт) que deriva de les paraules gregues kosmos (κοσμος, univers) i nautes (ναύτης, navegant).

Taikonauta es fa servir per als astronautes xinesos. És un neologisme format a partir del terme xinès 太空 
(tàikōng, espai) i del grec ναύτης (nautes, navegant). La paraula oficial xinesa que designa a un astronauta és 宇航員 (yǔhángyuán) però el terme taikonauta fou proposat per Chiew Lee Yih el maig de 1998 a Internet i es va acceptar ràpidament al món anglosaxó.

Astronautes famosos 

 Iuri Alekséievitx Gagarin (9 de març de 1934 – 27 de març de 1968), cosmonauta soviètic. El 12 d'abril de 1961 esdevingué el primer ésser humà que viatjà a l'espai, amb el Vostok 1.
 Alan Shepard (18 de novembre de 1923 - 21 de juliol de 1998) esdevingué, el 5 de maig de 1961 el primer americà (i el segon humà) en viatjar a l'espai. Ho feu a bord del Freedom 7.
 Valentina Vladímirovna Tereixkova (URSS, 6 de març de 1937), va ser la primera dona cosmonauta. Va fer 48 òrbites voltant la terra a bord del Vostok 6 en 70 hores, i 50 minuts, des del 16 de juny, al 19 de juny de 1963.
 Neil Armstrong (5 d'agost de 1930) astronauta americà, primer home que caminà sobre la Lluna. Quan posà el peu sobre la Lluna el 21 de juliol de 1969 va dir: "Aquest és un petit pas per un home, més un gran pas per la humanitat".
 Eileen Collins va ser la primera dona pilot i la primera dona comandant d'un transbordador espacial, en la missió STS-93, del 23 al 27 de juliol del 1999.
 Yang Liwei primer taikonauta xinès, a bord de la nau Shenzhou 5, el 15 d'octubre de 2003.

Referències 

 
Professions
Any civil

Un any civil és el que té un nombre enter de dies civils. Per aquest motiu, l'any civil és el que s'utilitza en la vida quotidiana, ja que l'any tròpic no té un nombre enter de dies civils.

Segons això, els anys civils són cadascun dels períodes de 365 o 366 dies que van de l'1 de gener al 31 de desembre i que es numeren a partir de l'any 1, any en què hom suposa que es produí el natalici de Jesucrist.

Els anys civils que tenen 365 dies s'anomenen anys comuns i els que en tenen 366, anys de traspàs. Al llarg del temps es van alternant, de tal manera que equivalen a la successió d'anys tròpics o solars, d'acord amb el calendari gregorià.

Vegeu també 
 Any
 Any de traspàs
 Temps astronòmic
 Calendari d'esdeveniments

Civil
Atlàntic (desambiguació)

Atlantic (Iowa)
 Atlantic Beach, diversos indrets
 Atlantic City, diversos indrets
 Oceà Atlàntic
 Clima atlàntic
 Comtat d'Atlantic
 Batalla de l'Atlàntic (1939-1945)
 Dieta atlàntica
 Departament de l'Atlàntic, departament de Colòmbia
 Loira Atlàntic, departament francès
 Atlantic Records, discogràfica nord-americana, 
 Cine Atlàntic, sala d'exhibició cinematogràfica que es trobava a les Rambles
 Virgin Atlantic Airways
Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques

LAcadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques de Hollywood (Academy of Motion Picture Arts and Sciences) és una organització estatunidenca inicialment creada per promoure la indústria cinematogràfica dels EUA. Va ser fundada l'11 de maig de 1927 a Los Angeles, Califòrnia.

Aquesta organització és coneguda a nivell internacional pels seus premis anuals dedicats al cinema fet a Hollywood, popularment coneguts com els Oscars.

Membres fundadors 
Actors
 Richard Barthelmess
 Jack Holt
 Conrad Nagel
 Milton Sills
 Douglas Fairbanks
 Harold Lloyd
 Mary Pickford

Directors
 Cecil B. DeMille
 Frank Lloyd
 Henry King
 Fred Niblo
 John M. Stahl
 Raoul Walsh

Guionistes
 Joseph Farnham
 Benjamin F. Glazer
 Jeanie MacPherson
 Bess Meredyth
 Carey Wilson
 Frank Woods

Tècnics
 J. Arthur Ball
 Cedric Gibbons
 Roy J. Pomeroy

Productors
 Fred Beetson
 Charles Christie
 Sid Grauman
 Milton E. Hoffman
 Jesse L. Lasky
 M. C. Levee
 Louis B. Mayer
 Joseph Schenck
 Irving Thalberg
 Harry Warner
 Jack Warner
 Harry Rapf

Advocats
 Edwin Loeb
 George W. Cohen

Referències

Enllaços externs
Afluent

Un afluent o tributari és un riu o torrent que aboca les seves aigües en un altre de més important. Els afluents d'un riu es classifiquen en afluents per la dreta i afluents per l'esquerra, segons el costat del riu principal al qual arriben vist en el sentit del corrent, o sigui, mirant riu avall.

Referències

Vegeu també 
 Accident geogràfic
 Geografia física

Cursos d'aigua per tipus
Arts escèniques

Les arts escèniques són aquelles arts de representació que es realitzen en un escenari, com ara el d'un teatre o un circ. Les obres d'art que produeixen les arts escèniques són els espectacles.

Exemples d'arts escèniques són la dansa, el teatre, la dansa-teatre, el teatre-màgia, el circ, l'òpera, les arts vives, la prestidigitació, el transformisme i les varietats.

Espectacle 

A les arts escèniques, l'espectacle és l'objecte creatiu central del procés de comunicació dramàtica. Consisteix a una presentació davant d'un auditori d'una ficció, executada per uns intèrprets, que aporten el seu propi cos (i a través d'ell la veu, el gest i el moviment), i en el cas general també un conjunt heterogeni d'elements escènics, incincloent-hi il·luminació, el so (que pot ser música, veu en off i altres efectes sonors diversos), les projeccions, l'escenografia, els objectes accessoris, el vestuari, la perruqueria, el maquillatge i les màscares. De tots aquests elements, els únics obligatoris són almenys un intèrpret i almenys un espectador. En general l'espectacle es desenvolupa en un espai donat durant un temps determinat i té una finalitat.

Escena contemporània 

Igual que a les arts plàstiques, a partir dels anys seixanta les arts escèniques a Europa van viure una revolució que va trencar amb les representacions tradicionals i el psicologisme i l'estètica realista que es valorava fins aleshores. Aquests canvis van afectar totes les arts escèniques, incincloent-hi teatre, la dansa, l'òpera i el circ, sense oblidar l'aparició d'un tipus d'espectacle diferent: el happening i l'art d'acció o performance.

La dansa amb el postmodernisme es va renovar totalment, més enllà de l'estil neoclàssic, incorporant accions físiques quotidianes o tretes d'oficis, arts marcials, jocs i esports, per exemple; i incorporant el text en diverses formes, incloent-hi fins i tot la veu. A més es considera l'atzar, la forma per la forma (dance is motion, not emotion) i la independència de la música, que ocorre al mateix temps, però no supedita a la dansa a ella. D'altra banda, els directors teatrals també experimenten amb nous conceptes de l'espai i el temps, a més de la relació amb el text, que pot ser independent del cos (en l'ús de la veu en off, per exemple). Els dramaturgs van acostar el text a la parla quotidiana, el van fer més ritual, en van buscar l'essència, la musicalitat, el ritme i també el van desconstruir. Les arts audiovisuals s'incorporen, a més de tota mena de tecnologia.

Referències

Vegeu també 
 Espectacle escènic: càsting, repertori, impro escènica, assaig, estrena, intermedi…
 Intèrpret, públic
 Escena, personatge, cor, quarta paret,
 Escenari, rereescena, camerinos, bambolines, pati de butaques, llotges, prosceni
 Escenografia, utillatge teatral, decorat, teló
 Posada en escena, text teatral
 Antropologia teatral
 Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques

Enllaços externs 
 Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques
Artista

Lartista és la persona que fa obres d'art. Concernint diferents activitats i diferents èpoques: escultors i arquitectes grecs, artesans medievals, gravadors del Renaixement, pintors del barroc, poetes romàntics, avantguardistes del  o programadors de net.art són considerats artistes.

Considerant la manca d'autonomia de l'obra d'art: el seu inevitable canvi de significat si s'observa allunyada del seu moment i lloc de creació (el que Malraux anomenava la seva metamorfosi), la figura de l'artista només pot definir-se o estudiar-se des d'un punt de vista historicista i depenent de les idees estètiques de la seva època. Així, atributs que tradicionalment definien a la figura de l'artista, com el geni, o a la seva producció, com la bellesa, no resulten ja determinants.

L'artista és també un arquetip i part d'una mitologia social, a qui la cultura occidental moderna pot atribuir certes característiques preconcebudes i prejudicis. Per exemple, sovint, es pressuposa que l'artista disposa d'una especial sensibilitat davant la realitat que l'envolta i està dotat de la capacitat de comunicar-ne el seu sentit mitjançant l'ús adequat de la tècnica (la paraula art deriva del grec τέχνη, téchne). Vegeu també: tècnic.

Classificació antiga sobre la capacitat artística 
S'acostumava a distingir entre l'aptitud artística, el talent i la genialitat: L'aptitud artística era una disposició o capacitat, natural o adquirida, per a produir un tipus especial d'objectes considerats "artístics". Com totes les aptituds, l'aptitud artística s'educava i desenvolupava a través d'una aplicació constant.

El talent fa referència a una aptitud poc freqüent, que distingia i singularitzava a qui la tenia. Normalment el talent s'atribuïa als artistes amb cert reconeixement social que havien aconseguit un estil o manera pròpia de fer les coses.

La genialitat es refereix a una aptitud de caràcter superior: aquella de la qual estava dotada una persona amb una gran capacitat d'invenció, d'organització, de creació. L'artista genial no només creava molt i el que creava era singular i duia el seu segell personal, sinó que, a més, influïa sobre la societat i la cultura a la qual pertanyia.

Vegeu també 
 Comitent i fruitori
 Obra mestra

Referències
Any de traspàs

Un any de traspàs, any bixest (es pronuncia com clixé o guixer) o any bissextil és un any civil que té un dia més que els anys comuns, és a dir, té 366 dies. El dia de més s'afegeix al final del mes que era el darrer del calendari romà: el febrer, de tal manera que aquest mes passa a tenir 29 dies. Aquest dia s'anomenà Bisextus calendas martii, ja que s'afegí darrere del sextus calendas martii, d'aquí el seu nom.

El repartiment dels anys civils en anys comuns i de traspàs es fa d'acord amb el calendari gregorià: en cada període de 400 anys n'hi ha 303 de comuns i 97 de traspàs. S'alternen de la següent manera: són de traspàs els anys en què les dues darreres xifres de l'any són múltiples de 4, excepte si aquestes xifres són 00. Aleshores, cal tenir en compte les dues primeres xifres de l'any. Si són múltiples de 4, l'any també serà de traspàs.

Per exemple, el 1996 va ser de traspàs, perquè 96 és múltiple de 4; el 1900, no fou de traspàs, perquè 19 no és múltiple de 4. Però el 2000, les dues darreres xifres també eren 00 i calia tenir en compte el 20. Com que és múltiple de quatre, també va ser de traspàs. En resum: és de traspàs cada any múltiple de quatre, excepte els múltiples de cent, que no ho són, i excepte els múltiples de 400, que sí que ho són.

L'any de traspàs també s'anomena «bixest» o «bissextil», mots que fan referència al dia bis-sextus pridie Martias Kalendas, és a dir, al dia que s'intercalava entre el sextus i el quintus de les calendes de març, al final de febrer, en la proposta juliana inicial. Per això es diu «dia intercalar». També existeix una etimologia popular que fa derivar la paraula bixest del fet que el nombre de dies que té (366) acaba en dos sisos.

Vegeu també 
 any
 any tròpic
 any sideri
 temps astronòmic

Referències 

Traspas
Any sideri

Un any sideri és el temps que la Terra triga a fer un gir exacte, és a dir, 360°: un any sideri comença en el moment en què el Sol, la Terra i un estel llunyà estan en línia recta, i acaba quan -després de fer una volta al Sol- els mateixos tres astres tornen a estar alineats. Dura 365.25636 dies solars mitjans durant l'època J2000.0.

L'any sideri és diferent de l'any tròpic donada la precessió dels equinoccis. L'any sideri és 20 minuts i 24.5 segons més llarg que l'any tròpic mitja per l'època J2000.0 (365.242189 dies). Per entendre aquesta diferència cal tenir en compte la precessió dels equinoccis. Quan es parla d'un solstici o equinocci, es parla del punt de l'òrbita terrestre on l'eix de rotació de la Terra s'alinea o se situa perpendicularment a la línia imaginària Terra-Sol. Un d'aquests punts, l'equinocci vernal, és la referència per l'any tròpic. Si l'eix de rotació de la Terra sempre apuntés en la mateixa direcció, l'any tròpic i l'any sideri durarien el mateix. Però resulta que aquest eix, donada la precessió dels equinoccis, fa una volta sobre la perpendicular a l'eclíptica cada 26.000 anys.

Per aquest motiu, l'any tròpic és una mica mes curt que l'any sideri. Quan ha passat un any tròpic, la recta imaginària Terra-Sol no apunta cap al mateix punt perquè l'eix ha fet una part del gir de la precessió. L'any sideri es basa en l'alineació del Sol amb un mateix punt de referència (la mateixa estrella) i, per tant, no està afectat pel desplaçament de l'eix de la Terra.

Vegeu també 
 Any
 Any draconític
 Any anomalístic
 Any tròpic
 Any civil
 Temps astronòmic

Referències 

Sideri
Sistema de coordenades celestes
Any tròpic

Un any tròpic (del grec antic τρόπος (tropos) = 'gir, revolució') és el temps que s'esdevé entre dos passos successius de la Terra pel primer punt d'Àries. Aquest punt de l'òrbita de la Terra marca el començament de la primavera perquè l'eix de la Terra coincideix amb l'eix de l'esfera celeste, després que durant l'hivern aquest eix hagi estat inclinat, amb el pol nord de la Terra cap al costat oposat al Sol. El primer punt d'Àries sofreix un lent moviment de rotació retrògrad al voltant de Sol, anomenat precessió dels equinoccis, que fa que la Terra el retrobi abans d'arribar a fer un gir complet de 360°: exactament l'any tròpic és un gir de 359° 59′ 09″. L'any civil es fixa a partir d'aquest any, ja que és el que marca el pas de les estacions: precisament per això se l'anomena tròpic o solar. Dura 365,2422 dies civils. També se l'anomena any solar.

Vegeu també 
 Any.
 Any draconític.
 Any anomalístic.
 Any sideri.
 Any civil.
 Temps astronòmic.

Tropic
Any anomalístic

Es denomina any anomalístic al temps transcorregut entre dos passos consecutius d'un planeta pel seu periheli.
L'òrbita de la Terra és el·líptica. L'eix major d'aquesta el·lipse es diu línia dels àpsides. El punt on la Terra està més a prop del Sol es diu periheli i el punt on està més lluny afeli. La Terra es troba en el periheli el 3 de gener i en el afeli el 4 de juliol. La durada mitjana de l'any anomalístic és: 365,259 635 864 dies (365 d 6 h 13 min 52 s) (per a l'època J2000.0).

La durada de l'any anomalístic és lleugerament major que l'any sideri atès que la línia dels àpsides té un moviment anual en sentit directe d'aproximadament 11,7 segons d'arc, fet que suposa que al Sol li costa més temps cada any entrar en conjunció amb el periheli.

Referències

Vegeu també 
 Any
 Any draconític
 Any sideri
 Any tròpic
 Any civil
 Temps astronòmic

Anys
Astrometria
Gnomònica
Any comú

Lany comú és l'any civil de 365 dies, un menys que els anys de traspàs. El repartiment dels anys civils en anys comuns i de traspàs es fa d'acord amb el calendari gregorià: en cada període de 400 anys n'hi ha 303 de comuns i 97 de traspàs. Vegeu any de traspàs, per veure com s'alternen.

Vegeu també 
 Temps astronòmic
 Any

Comu
Calendari
Aloja

Municipi d'Aloja, divisió administrativa letona
 Aloja o dona d'aigua, criatura mitològica de les llegendes catalanes
 Aloja (beguda), beguda típica d'Espanya, Argentina, Colòmbia i Xile
 Aloja (Letònia), capital del municipi d'Aloja (Letònia)
Endevinació

Lendevinació (del llatí divinare 'preveure', 'ser inspirat per déu', en relació amb divinus, 'diví') és el procés pel qual s'arriba al coneixement de coses ocultes, procés considerat com una part de la màgia i que en moltes societats està íntimament lligat a la religió. Els qui la practiquen són els 'endevins', que utilitzen diverses tècniques codificades per tal d'aconseguir aquests coneixements.

Segons Plató i Ciceró, el qual va estudiar la qüestió en la seva obra De divinatione, es poden distingir dues branques principals en l'endevinació: la clarividència, natural i intuïtiva, i la màntica, tècnica i inductiva. Així i ha els endevins 'clarividents', que es considera que tenen un 'do', i els que utilitzen les 'arts endevinatòries' o 'màncies', les quals es classifiquen en funció del mètode emprat, com per exemple l'astrologia (els astres), la cartomància (les cartes), la numerologia (els nombres) o la quiromància (línies de la mà). La visió científica i la dels escèptics consideren en general que es tracta de pseudo-ciències.

Història 
Els somnis s'han considerat premonitoris en moltes cultures: Mesopotàmia, Grècia, Roma, Xina i judeocristiana.

Les primeres proves de pràctiques amb finalitat d'endevinació són a la Xina del segon mil·lenni abans de Crist. Es feien unes inscripcions de forma oral sobre unes closques de tortuga i/o escàpules d'ovella i vaca a les quals s'aplicava foc per a causar l'aparició de clavills que eren interpretats pels sacerdots. Les consultes eren sobre temes polítics i militars.

S'ha trobat pràctiques d'endevinació a la cultura dels Zhang Zhung.

Tipus 
Es classifiquen en endevinacions directes o automàtiques i endevinacions indirectes o exploratòries.

Exemples d'endevinacions automàtiques són: l'astrologia, la quiromància i els auguris. La seua fonamentació és que determinants elements o esdeveniments contenen informació sobre el futur que es pot llegir.

Les endevinacions exploratòries consisteixen a llegir les intencions de les divinitats. Exemples són l'Oracle de Delfos i la necromància a l'Odissea.

Referències

Vegeu també 

 Omikuji, tires de paper d'endevinació aleatòria
 Os oracular, oracles xinesos de la Dinastia Shang.
Anorèxia

Lanorèxia (del grec ἄν- [prefix negatiu] i ὄρεξις "apetit, desig") és la disminució de la sensació de gana. Si bé el terme en publicacions no científiques sovint s'utilitza indistintament amb el d'anorèxia nerviosa, hi ha causes diferents per una disminució de la gana, algunes de les quals poden no tenir importància, d'altres poden provenir d'una patologia greu.

Per exemple, l'anorèxia per infecció és part de la resposta de fase aguda a la infecció. Aquesta resposta pot ser activada per lipopolisacàrids i peptidoglicans de la paret cel·lular bacteriana, l'ADN bacterià, la doble cadena d'ARN viral, i les glicoproteïnes virals, que poden desencadenar la producció d'una varietat de citocines proinflamatòries. Aquestes poden tenir un efecte indirecte sobre la gana per diferents mecanismes, per exemple, mitjançant un augment en la producció de leptina dels dipòsits de greix. Les citocines inflamatòries poden també indicar al sistema nerviós central mitjançant mecanismes de transport especialitzats a través de la barrera hematoencefàlica, a través d'òrgans circumventriculars (que estan fora de la barrera), o mitjançant l'activació de la producció d'icosanoides en les cèl·lules endotelials dels vasos del cervell. En última instància, es creu que el control de la gana mitjançant aquest mecanisme, està mediat pels mateixos factors que normalment la controlen, com els neurotransmissors (serotonina, dopamina, histamina), l'hormona alliberadora de corticotropina, el neuropèptid Y, i l'hormona α-estimulant dels melanòcits.

Causes 
 Fisiològiques:
 Anorèxia de la vellesa (alteracions del gust, olfacte, alentiment del buidatge gàstric, disminució de l'impuls per menjar).
Embaràs.
 Iatrogèniques: AINE, amiodarona, amfetamina, antibiòtics, antiepilèptics, ISRS, digoxina, diürètics, inhibidors de la colinesterasa, laxants, levodopa i agonistes de la levodopa, metformina, opiacis, sulfonilurees.
 Hàbits tòxics: alcoholisme, i altres drogoaddiccions.
 Infeccions: sobretot les de curs subagut o crònic (per exemple: tuberculosi, sida).
 Infestacions importants en l'àmbit de l'aparell digestiu.
 Trastorns psicològics i psiquiàtrics:
 En el nen: mala educació de la gana, desitjos de sobrealimentació per part dels adults, conflictivitat familiar, hiperactivitat, etc.
 En l'adult i en l'adolescent: trastorns depressius, anorèxia nerviosa.
 Demència.
 Neoplàsies.
 Trastorns gastrointestinals: hepatopatia crònica, úlcera pèptica, reflux gastroesofàgic.
 Trastorns endocrins i metabòlics: hipotiroïdisme, malaltia d'Addison, hipercalcèmia, hiponatrèmia, hipopotassèmia.
 Insuficiència cardíaca crònica.
 Insuficiència renal crònica.
 Insuficiència respiratòria: MPOC.

Referències 

 

Signes i símptomes en endocrinologia, nutrició i metabolisme
Atzeneta

Geografia:
 Atzeneta d'Albaida és un municipi de la Vall d'Albaida.
 Atzeneta del Maestrat és un municipi de l'Alcalatén.
Animisme

Lanimisme és la creença que les coses no humanes tenen una essència espiritual. Els neopagans moderns sovint descriuen el seu sistema de creences com a animista. El panteisme, doncs, iguala Déu amb l'existència. L'animisme està present sobretot a l'Àfrica, al sud-est d'Àsia i al Carib, on es barreja amb altres creences.

L'animisme acostuma a pensar que les ànimes sobreviuen al cos i passen a un món millor o paradís. Algunes comunitats creuen en la reencarnació, i així les ànimes dels éssers i objectes que avui envolten la gent podien ser persones en altres vides, fins i tot coneguts, per la qual cosa proclamen que cal cuidar especialment la relació amb l'entorn, per respectar aquests esperits.

Els cultes animistes donen molta importància a la màgia, als rituals mortuoris i als somnis. En determinats indrets, es lliga també al vudú i al xamanisme.

A banda de la religió, hi ha traces d'animisme en molts sistemes de filosofia, com en Plató, Leibniz o l'escolàstica. L'hilozoisme podria ser una variant d'aquest sistema conceptual. Edward Tylor, un dels principals estudiosos del tema, intenta buscar la justificació racional i social que porta a l'expansió de l'animisme. Els seus adversaris li retreuen que no ajudi a esborrar el tòpic que assimila animisme a incultura o a poble primitiu.

Es troben indicis d'animisme a l'Àfrica, sud del Sàhara, Austràlia, Oceania, sud-est i centre d'Asia i tota Amèrica. L'arqueologia i l'antropologia estudien l'animisme actualment present en les cultures indígenes. Alguns conceptes antics sobre l'ànima es poden analitzar a partir dels termes amb què aquesta és denominada: per exemple, els lectors de Dant coneixen la idea que els morts no tenen ombra, la qual cosa no és una invenció del poeta, sinó una noció que prové del folklore anterior al cristianisme. A les Illes Canàries, els aborígens guanxes professaven una religió animista (mitologia guanxe).

Referències 

Religions
Alcoià

L'Alcoià és una comarca central del País Valencià, amb capital a Alcoi. A més, s'hi inclouen les poblacions de Banyeres de Mariola, Benifallim, Castalla, Ibi, Onil, Penàguila i Tibi. Limita amb la Vall d'Albaida i el Comtat al nord, la Marina Baixa a l'est, l'Alacantí i el Vinalopó Mitjà al sud, i l'Alt Vinalopó a l'oest.

En la proposta de distribució de comarques de Joan Soler i Riber de 1970 també s'inclouen a l'Alcoià totes les poblacions de la Vall de Biar que en les Demarcacions Territorials Homologades (DTH) de la Generalitat apareixen a l'Alt Vinalopó: Beneixama, Biar, El Camp de Mirra i la Canyada de Biar.

Geografia 
Es tracta d'una comarca muntanyosa, que presenta diverses foies interiors, com la de Foia de Castalla i la d'Alcoi, separades per diverses serralades entre les quals destaca la serra del Menejador amb el Carrascar de la Font Roja, la Mariola o la Carrasqueta.

Clima i vegetació 
El clima és mediterrani, tot i que més fred que a les comarques costaneres. A les serres hi ha una vegetació original de carrasques, pinars i espècies aromàtiques, sobretot a la serra de Mariola.

Demografia

Economia 
L'agricultura és de secà (cereals, raïm, oliveres i ametllers). No obstant això, l'activitat principal de la comarca és la industrial, especialment la tèxtil, la del calcer, la del paper i la dels joguets. La ciutat més gran és Alcoi, capital de la comarca, amb una important tradició industrial paperera i metal·lúrgica que s'han assolit al  amb la tèxtil, fins al punt que és la més important en l'actualitat. Són també importants les poblacions d'Ibi, amb indústries de joguets mecànics; Onil, dedicada a la fabricació de nines, i Castalla, que s'ha especialitzat també en la producció joguetera.

Delimitacions històriques 

La comarca de l'Alcoià és de creació moderna, l'any 1989, i hi comprèn la comarca històrica de la Foia de Castalla, i part de l'antiga Valls d'Alcoi. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934.

Gastronomia 

La cuina de l'Alcoià és del tipus mediterrani de muntanya, i incorpora plats típics com la pericana, ceba en vinagre, i les taretes, una forma de tapa.

Referències

Vegeu també 
 Llista de monuments de l'Alcoià
 Escuts i banderes de l'Alcoià

Enllaços externs 

 País Valencià, poble a poble, comarca a comarca , de Paco González Ramírez, d'on se n'ha tret informació amb el seu consentiment.
Alanina

Lalanina (representat per les lletres Ala) és un dels aminoàcids transcripcionals que formen les proteïnes dels éssers vius.

És una molècula hidrofòbica, amb un grup metil com a cadena lateral. És l'aminoàcid més petit després de la glicina.

L'abreviatura d'una lletra és A i la de tres lletres Ala. A l'ARNm, codifica com a GCU GCC GCA GCG.

L'alanina és un aminoàcid no essencial pels éssers humans, però de gran importància. Existeixen dos enantiòmers diferents: L-alanina i D-alanina. La L-alanina és un dels 20 aminoàcids més utilitzats en la biosíntesis de les proteïnes, després de la leucina, ja que es troba en un 7,8% de les estructures primàries i en 1150 proteïnes. La D-alanina es troba a les parets cel·lulars bacterials i en alguns pèptids antibiòtics. Es troba a l'interior i a l'exterior de les proteïnes globulars.

Biosíntesi 
L'alanina és molt comú, ja que transfereix el seu grup amino al piruvat. Per culpa de les reaccions de transaminació a través de l'enzim alanina transaminasa, la qual es reverteix ràpidament, l'alanina pot biosintetitzar-se amb facilitat a partir del piruvat, per tant es troba present als cicles metabòlics de la glicòlisis, gluconeogènesis i en el cicle de l'àcid cítric.

Funcions 
S'utilitza com a font d'energia pels músculs, el cervell i el sistema nerviós, a més ajuda a metabolitzar els àcids orgànics i els glúcids i es troba involucrada en el metabolisme del triptòfan i de la vitamina B6.

L'alanina sintetitzada surt del torrent sanguini i és captada pel fetge, on es metabolitzarà. Mitjançant un procés de gluconeogènesis, es transforma en glucosa, la qual serà utilitzada pel múscul, el cervell, l'eritròcit, la pell, la retina i la medul·la renal.

Ajuda l'estimulació dels anticossos i a estabilitzar els nivells de sucre en sang, a més manté la pròstata en bon estat.

La seva falta pot ocasionar una sèrie de trastorns a l'organisme, com per exemple, problemes protàtics, predisposició a les infeccions, alteracions de la glucosa, debilitat muscular, alteracions nervioses i falta de concentració.

Referències 

Aminoàcids
Autotròfia

Lautotròfia és un sistema d'obtenció de matèria inorgànica produïda en el mateix organisme que se n'ha de nodrir; la font més comuna per a aquest metabolisme és el diòxid de carboni o altres formes inorgàniques del carboni (C). A diferència del metabolisme heteròtrof, no utilitza com a font d'energia la pròpia matèria orgànica, sinó la llum (fotosíntesi) o transformacions inorgàniques (quimiosíntesi). Els organismes que es basen en aquest sistema s'anomenen autòtrofs.

L'autotròfia és el metabolisme habitual en les plantes, les algues i alguns bacteris. En canvi, l'heterotròfia és habitual en els fongs, els animals i molts protozous i procariotes. Segons la font d'energia utilitzada, els autòtrofs es distingeixen en fototròfics i litotròfics.

Referències 

Metabolisme
Alborán

Alborán (en àrab al-Buran) és un illot volcànic situat al bell mig de la mar d'Alborán, entre Adra (Almeria) i Thleta Madari (cap de les Tres Forques, al Marroc). És un enclavament de sobirania espanyola, adscrit a la província andalusa d'Almeria.

Serveix d'enllaç del cable submarí que uneix Melilla i Almeria. Els únics habitants són els militars, ja que fa anys que el far no necessita operaris. Tot i així existeix un cementiri on descansen els cadàvers de l'antiga família farera i un aviador mort durant la Guerra Civil espanyola.

Referències

Vegeu també 
 Mar d'Alborán

Illots de la mar Mediterrània
Illes d'Espanya
Geografia de la província d'Almeria
Ar

.ar domini de primer nivell territorial de l'Argentina.
 Argó, abreviatura.
 Ar, antiga denominació de la ciutat de Rabbath-Moab.
 cercle fi amb el centre buit
 Ar, comandament d'Unix.
 AR''', abreviatura de l'àcid: "aigua règia".
As

Aviació: As de l'aviació, pilot amb més de 5 victòries aèries.
 Geografia:
 As (Bèlgica), una localitat belga de la província de Limburg (Flandes)
 Ås, una localitat noruega
 Joc de cartes: As (carta), en una baralla primera carta del coll.
 Mitologia:
 Nom alternatiu d'Ash, en la mitologia egípcia
 Asos, nom catalanitzat dels Aesir, deus de la mitologia escandinava.
 Premsa: As (diari), diari esportiu en castellà
 Química: As, abreviació l'arsènic.
 Unitats de mesura: As romà o lliura romana.
Ag

Símbol de l'element químic argent.
 Attogram (vegeu Ordres de magnitud de massa)
 Domini d'internet .ag
 Anno Graecorum, calendari antic
At

At o Ate (municipi de la Valclusa), ciutat d'Occitània i de França
 at (Unix), comanda Unix 
 At''', símbol de l'àstat
Alzinar

Un alzinar (també conegut com a alzineda, auleda i aulet) és un bosc d'alzines. És un bosc sempre verd que forma un estrat arbori continu i ombrívol, no gaire alt. L'estrat arbustiu és molt ric i espès i, per contra, l'estrat herbaci és poc desenvolupat.

És un dels ecosistemes mediterranis més característics. Actualment, els alzinars madurs escassegen a causa del fet que han tingut un sistema d'explotació en règim de bosc menut, per a producció de llenya. L'activitat humana que, amb els incendis i certes polítiques de repoblació, han fet que les pinedes o les brolles, pertanyents a estadis més primerencs de la successió ecològica, siguin molt abundants. L'estatge arbori d'un bosc desenvolupat hauria d'atènyer fins a 20 m d'alçada, en canvi, actualment és difícil trobar alzinedes amb l'estrat arbori superior a 12 m. Els alzinars normalment s'exploten pel sistema de bosc menut, caracteritzat per la regeneració per rebrotada de les soques tallades, i tallades a diàmetres petits/mitjans.

Des d'un punt de vista fitosociològic, també són alzinars els anomenats carrascars (boscos de carrasca) i les suredes (boscos de sureres). Alzinars, carrascars i suredes formen l'aliança Quercion ilicis.

Als Països Catalans, es distingeixen diferents tipus d'alzinars, segons l'associació i la subassociació:
 Alzinar típic Viburno tini-Quercetum ilicis
Alzinar amb arboç Viburno tini-Quercetum ilicis subass. arbutetosum
Alzinar amb marfull Viburno tini-Quercetum ilicis subass. pistacietosum
Alzinar amb roure cerrioide Viburno tini-Quercetum ilicis subass. cerrioidetosum
Alzinar amb roure valencià Viburno tini-Quercetum ilicis subass. quercetosum valentinae
Alzinar amb falzia negra Viburno tini-Quercetum ilicis subass. asplenietosum onopteridis
Alzinar amb boix Viburno tini-Quercetum ilicis subass. viburnetosum lantanae
Sureda Viburno tini-Quercetum ilicis subass. suberetosum
 Alzinar muntanyenc Asplenio onopteridis-Quercetum ilicis
 Carrascar Quercetum rotundifoliae
 Alzinar balear Cyclamini balearici-Quercetum ilicis (present a les Gimnèsies)

Fora d'aquesta zona, en alguns llocs de la serralada Cantàbrica, també s'hi fa un altre tipus d'alzinar, l'alzinar cantàbric, proper a l'alzinar típic i que es considera un bosc relicte d'èpoques passades en què al nord de la península hi havia un clima semblant al mediterrani.

Referències

Bibliografia 
 

Boscs
Aro picti-Phillyreetum rodriguezii

L'Oleo-Ceratonion litoral, situat immediatament enrere de la cintura de camèfits halòfils, mostra a Menorca característiques talment especials que és tractat com un grup a part.
L'endèmic aladern menorquí és la planta dominant. A les zones més ventoses adopta un modelat aerodinàmic molt ajupit i fusiforme.Forma que pren una tofa de Phillyrea a l'illa d'en Colom.
Puntejat: situació dels matolls de Daphne rodrigezii

Daphne rodriguezii és un petit arbust tortuós i poc lignificat endèmic de Menorca que es troba quasi exclusivament associat a aquesta associació vegetal. Es troba junt a l'aladern menorquí, però només en el costat interior del matoll, on es troba protegit de la violència extrema del vent.
Les aràcies Arum pictum i Dracunculus muscivorus semblen igualment lligades a aquesta màquia litoral. No s'observen més enllà d'alguns centenars de metres allunyades del mar. Són doncs caràcteristiques de l'associació.
Una altra diferència amb l'ullastrar típic que té aquesta associació és la gran riquesa de geòfits.
En una situació menys extrema que la descrita (menys exposició al vent) s'hi troben dues variants més d'aquesta associació (la variant amb Daphe rodriguezii seria la més pura amb aladern menorquí):
 Variant amb Aetheorrhiza bulbosa
 Variant amb Clematis flammula

Associacions vegetals de les Illes Balears
Alfabet castellà

L'alfabet castellà és el sistema d'escriptura de la llengua castellana, basat en una variant de l'alfabet llatí, i fixat en l'actualitat per la institució reguladora de la llengua, la Reial Acadèmia Espanyola. Està format per 27 lletres:

A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, (K), L, M, N, Ñ, O, P, Q, R, S, T, U, V, (W), X, Y, Z

Les lettres K i W només s'utilitzen en préstecs estrangers i en noms propis.

Té les mateixes lletres de l'alfabet català i a més a més la lletra Ñ (eñe). Antigament els dígrafs Ch (che o ce hache) i Ll (elle) eren considerats com a lletres de l'alfabet. La lletra ñ representa un so palatal (corresponent al representat pel dígraf ny en català). El dígraf ch correspon al català tx, i els dígrafs ll i rr (doble erre) representen els mateixos sons que en català.

Cal tenir en compte l'especial situació dels dígrafs ch i la ll. Tradicionalment s'alfabetitzaven després de la c i la l, respectivament, però el 1994 la Reial Acadèmia Espanyola, juntament amb les diverses acadèmies dels països castellanoparlants, va canviar aquesta regla amb la intenció d'apropar l'ordre dels diccionaris als de les altres llengües amb el mateix alfabet, per tal de facilitar l'aprenentatge de la llengua castellana.

A part del que s'ha dit, en castellà s'utilitzen les cinc vocals amb accent agut per trencar diftongs i per assenyalar la vocal tònica (á, é, í, ó, ú). També s'utilitza la lletra u amb dièresi (ü) a les síl·labes güe i güi, per indicar de manera paral·lela a com es fa en català que aquestes u es pronuncien, ja que gue i gui són dos dígrafs que representen un so davant e, i diferent de ge, gi.

Referències 

Lingüística castellana
Castella
Atzur

L'atzur és el color blau en heràldica. Es tracta d'un blau intens, que pot arribar a ser blau marí. En el gravat, es representa mitjançant línies horitzontals que cobreixen la superfície del camp o de la figura.

El mot «atzur» és d'origen persa i arribà al català a través de l'italià.

Una mostra del color atzur:

Referències

Vegeu també 

 Llista de colors

Esmalts heràldics
Colors
Ac

Símbol de l'actini
 Sigles dels anys abans de Crist (usualment escrit aC o a. de C.)
 Acetil
 Inicials del corrent altern, pel seu nom anglès
 El domini .ac
 Identificació dels vols d'Air Canada
Am

Unitats de mesura: 
 am és l'abreviació d'attòmetre, o 10-18 metres.
 am, abreviació del terme llatí ante meridiem (abans del migdia) usat en alguns països per definir les hores del dia. El terme oposat és pm.
 Química: Am, símbol químic de l'Americi.
 Enginyeria electrònica: AM, abreviació d'amplitud modulada. Vegeu també ràdio AM.
 Geografia: am, codi de país d'Armènia (ISO 3166 -1 alpha-2)
 Música: AM, el cinquè àlbum d'estudi dels Arctic Monkeys
 Informàtica: AM (Automated Mathematician), programari d'intel·ligència artificial creat per Doug Lenat
 Permís de conduir: AM és el nom del permís de conduir que habilita la conducció de ciclomotors
 Política: AM és l'abreviatura d'Acord Municipal
Alytes

Alytes és un gènere d'amfibis anurs de la família dels discoglòssids. Inclou el tòtil, un petit gripau comú a Catalunya.

Taxonomia 
El gènere Alytes conté les següents espècies:

 Alytes cisternasii (Boscá, 1879) - Península Ibèrica
 Alytes dickhilleni (Arntzen & García-París, 1995) - Península Ibèrica
 Alytes maurus (Pasteur & Bons, 1962) - Marroc
 Alytes muletensis (Sanchíz & Adrover, 1979) - Mallorca
 Alytes obstetricans (Laurenti, 1768) - Península Ibèrica

Referències
Astragalo balearici-Teucrietum mari

En fitosociologia, l'Astragalo balearici-Teucrietum mari és una associació vegetal present a Menorca i Mallorca que pertany a l'aliança Hypericion balearici. És una comunitat d'eixorba-rates que es troba en els punts més elevats de les illes, a mercè del vent i del pendent.

A Mallorca trobem una variant amb Teucrium marum subs. occidentale (eixorba-rates blanc) i a Menorca una altra amb Teucrium marum subs. marum (la frígola o farigola, mata no pulviniforme), que per altra banda, té el mateix nom comú que la frígola (Thymus vulgaris).

L'altra espècie característica d'aquesta comunitat és Astragalus balearicus (eixorba-rates negre).

Es troben dues variants d'aquesta associació a Menorca:
 Subas. Ampelodesmo-juniperetosum: Abundant a Mallorca, s'ha trobat al Toro. Pocs coixinets, i abunda el càrritx. No sembla una comunitat permanent natural (producte més aviat de la desforestació antròpica).
 Subas. launaetosum: Es troba a prop de la costa, dalt els penyals i just darrere el cinturó d'halòfits pulviniformes de Launaeetum cervicornis. És una comunitat permanent natural. Presenta les següents espècies diferencials:

 Launaea cervicornis
 Catapodium loliaceus
 Senecio rodriguezii

Referències

Enllaços externs 
  Francisco Javier Tébar Garau, Lleonard Llorens García Aportación al conocimiento de la vegetación xeroacántica de Mallorca y Menorca (Islas Baleares) Lazaroa, ISSN 0210-9778, vol. 15, 1994, págs. 183-192 (descarregable)

Associacions vegetals de les Illes Balears
Ampelodesmo-Ericetum

En fitosociologia, associació que pertany a l'aliança Calicotomo-Cistion ladaniferi. És la brolla calcífuga de brucs i estepes amb càrritx de Menorca, l'única illa amb àrees silícies de les Balears.
Predominen el brucs (Erica arborea i Erica scoparia), secundats per les estepes (Cistus salviifolius, Cistus monspeliensis, per l'arboç (Arbutus unedo), per la murta (Myrtus communis) i especialment el càrritx (Ampelodesma mauritanica). Altres plantes més rares que la caracteritzen són:
 Genista linifolia (als Països Catalans només es troba a Menorca, a la Selva i al Baix Empordà)
 Centaureum enclusense (endèmica de Menorca, trobada vora s'Enclusa)
 Asphodelus aestivus (espècie meridional que no es troba al Cistion continental)
Representa una segona etapa de degradació de l'alzinar sobre substrats silicis. La primera correspondria a una màquia d'ericàcies (Erico-Arbutetum), però si l'acció humana és més intensa, l'arboç i les espècies del Quercion ilicis perden llur importància. Aleshores les estepes i el càrritx colonitzen els espais buits on la llum penetra fins a l'estrat inferior.
Es poden distingir dues subassociacions:
 Subass. amb Erica scoparia: Correspon a sòls profunds i força humits. Prefereix exposicions més o menys ombrívoles i poca inclinació del terreny. Diferencials:
 Erica scoparia
 Carex flacca
 Centaureum enclusense
 Schoenus nigricans
 Pulicaria odora
 Subass. amb Cistus monspeliensis: On domina també molt sovint el bruc boal i el càrritx. Correspon a sòls més secs i pobres, sovint en vessant solell inclinat. Diferencials:
 Cistus monspeliensis
 Dorycnium pentaphyllum subsp. pentaphyllum 
 Dorycnium hirsutum
 Olea europaea var silvestris

Associacions vegetals de les Illes Balears
Nesiotites hidalgo

Nesiotites hidalgo és una musaranya gimnèsica extinta. Abans de l'arribada dels humans, a Mallorca i Menorca hi havia una musaranya autòctona. Fou descrita per Miss Dorothea Minola Bate l'any 1945 amb el nom de Nesiotites hidalgo. Era un insectívor (de la família Soricidae) de mida petita, amb llargària de cap i cos d'uns 6 cm i amb un pes aproximat de 20 g. Com a musaranya, però, era relativament grossa. Se n'han trobat fòssils a la Cova de Muleta, la Cova de Llenaire i la Cova de na Barxa, entre d'altres.

Referències

Bibliografia 
 

Eulipotifles extints
Laurasiateris del Pliocè
Laurasiateris del Plistocè
Nectogalinis
Mamífers endèmics de les Illes Balears extints
Adenina

Ladenina és una base nitrogenada que entre altres forma part com a grup funcional a l'ADN i l'ARN del grup de les purines que en el codi genètic es representa amb la lletra A majúscula. Sempre s'aparella amb la timina per mitjà dos ponts d'hidrogen, la qual cosa dona poca estabilitat a la cadena i en facilita la desnaturalització i la formació d'estructures com la caixa TATA. El seu nucleòsid s'anomena adenosina.

Un cop fosforilada, l'adenosina forma els nucleòtids monofosfat d'adenosina (AMP), difosfat d'adenosina (ADP) i trifosfat d'adenosina (ATP), amb un, dos o tres grups fosfat, respectivament. Aquests nucleòtids són molt importants com a intercanviadors energètics, ja que permeten la transferència d'energia en les reaccions catabòliques i anabòliques del metabolisme, de tal manera que la fosforilació de l'ADP en ATP comporta l'emmagatzematge de l'energia alliberada en una reacció catabòlica en forma d'enllaç químic. La hidròlisi de l'adenina s'aprofita en les reaccions anabòliques per tal d'aconseguir la biosíntesi d'altres molècules que necessiten aquesta aportació energètica.

Anys enrere la literatura sovint es referia a l'adenina com a vitamina B₄, integrant del complex vitamínic B, però avui ja no se la considera una vertadera vitamina. Tanmateix, dues altres vitamines B, la niacina i la riboflavina, s'uneixen a l'adenina per formar cofactors essencials: la nicotinamida adenina dinucleòtid (NAD) i el dinucleòtid de flavina i adenina (FAD), respectivament.

Hermann Emil Fischer fou un dels primers científics que estudià l'adenina i Albrecht Kossel l'esmentà el 1885, amb aquest nom, que prové del grec aden (pàncrees), perquè la mostra que Kossel feu servir provenia d'aquest òrgan.

El 1959 el bioquímic català Joan Oró va sintetitzar artificialment l'adenina per primera vegada, a partir de la polimerització d'amoni amb cinc molècules d'àcid cianhídric (HCN) en dissolució aquosa. Aquesta troballa, al costat de la síntesi d'aminoàcids aconseguida el 1953 en l'experiment de Miller i Urey, van marcar el naixement d'una nova especialitat: la química prebiòtica, és a dir, la síntesi de compostos orgànics a partir dels inorgànics.

Referències 

Bases nitrogenades
Amaterasu

Amaterasu (kanji: 天照, katakana: アマテラス) o Amateratsu és la dea del Sol en el xintoisme i la mítica avantpassada de la família reial del Japó i fundadora de l'Imperi nipó. El seu nom complet és Amaterasu ōmikami (天照大神) i significa 'deessa gloriosa que brilla en el cel'. En la religió del xintoisme és representada com a l'epítom de la perfecció i és exemple de les qualitats d'intel·ligència, bellesa, fertilitat i puresa.

Ameratsu, juntament amb Tsuki-yomi (déu de la Lluna) i Susano (déu de les tempestes), els principals déus del panteó xintoista, n'és la principal. Nasqué del riu on Izanagi es rentà la brutícia de la seva incursió a l'infern japonès, per tal de cercar la seva esposa Izanami morta, la qual no va poder rescatar. Al santuari del Tse, és on se li ret veneració de manera especial.

Protagonitza el cicle mític Takama no Hara o «Planúria de la Part Alta», on s'enfada amb el seu germà Susano perquè havia deixat de ser benigne i perquè volia tornar amb sa mare a l'inframon. S'oculta dins una cova, i queda el món sumit en l'obscuritat. Aconsegueixen que isca amb l'estratagema de fer una festa fora de la cova divertint-se alhora que deixen un espill i una joia penjats d'una branca d'un arbre.

Segons el mite, envià el seu fill Ninigi a governar el Japó com a reacció al caos.

Actualment, Amaterasu, suprema divinitat solar del xintoisme japonès, és la dea protectora de la nació japonesa; contrasta amb l'aclaparadora majoria de les religions politeistes del món en les quals la divinitat solar era un home.

La mitologia al voltant d'aquesta deessa, segons la historiadora Mallary A. Silva-Grondin, creà un Japó matriarcal on el clan dels Yamato va aparèixer i es dictava un comportament de respecte cap a les dones fins al .
Va néixer de l'ull esquerre del seu pare.

Referències

Bibliografia 
 
 

Déus de la mitologia japonesa
Déus del Sol
Atlant

Habitant de l'Atlàntida
 Atlant (arquitectura), columna amb forma d'home també anomenada telamó.
 Atlant (tità)
Ama-no-Uzume

Ama-no-Uzume (アメノウズメ en japonès) és la deessa (kami) japonesa de la felicitat, de la fertilitat i de la dansa. Va ser, en gran part, la responsable de la sortida d'Amaterasu a fora de la seva caverna.

Déus de la mitologia japonesa
AI

Informàtica: AI són les sigles en anglès d'Intel·ligència Artificial
 Drets Humans: AI són les sigles d'Amnistia Internacional
 Cinema: A.I. Artificial Intelligence, pel·lícula de Steven Spielberg
 Política: AI (política), partit polític espanyol
 Còmic: Ai (manga), personatge de la sèrie Detectiu Conan
 Geografia: 
riu Ai, riu d'Assam (Índia)
muntanyes Ai, a Nakhtxivan
 Història: 
 Ciutat de Canaan. Vegeu Ai (ciutat)
 Ay o Ai, faraó