alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ball de les cosses

El Ball de les Cosses és, sens dubte, l'exponent folklòric més important de Gósol, ja que encara perdura avui dia.

El Ball de les Cosses es balla únicament el dia de la festa major, el 15 d'agost, i el 17 d'agost. Actualment el ballen vuit parelles de nois i noies; en contraposició trobem que uns vint anys enrere només era ballat per homes.

L'entrada es fa amb el so d'un pasdoble (habitualment amb La morena de mi copla) i la sortida de la plaça es fa amb una sardana (habitualment amb una cançó de La Principal de la Bisbal - A la festa).

En ser al mig de la rotllana, els balladors es treuen el gec, i elles arromanguen les mànigues de la camisa dels nois. Tot seguit comencen a girar en fila tot fent una rotllana i picant de mans. Es continua amb uns saltirons en parella que van canviant de costat. Seguidament, agrupats de quatre en quatre, es fan una sèrie de passos en forma de creu i, per acabar la dansa, els nois aixequen les noies en forma de petita torre. Cada pas d'aquests és repetit dues vegades.

El Ball de les cosses s'estructura en tres parts:
 Pas del contrapàs
 Pas de les cosses
 Pas de corrandes

Durant les Festes de la Mercè de Barcelona de 2003 es va realitzar el ball a la Catedral i a la Plaça Sant Jaume de Barcelona.

Cosses
Gósol
Cultura del Berguedà
Bonner (Gósol)

Bonner és un despoblat en el terme municipal de Gósol, a 1.320 m. d'altura, que actualment està en ruïnes. Hi destaca l'església de Santa Eulàlia de Bonner, inclosa en la ruta del Camí dels bons homes, i que depèn de la parròquia d'Espà. Bonner és entre la població de Peguera i el Molí d'en Güell.

Referències 

Geografia de Gósol
Despoblats de Catalunya
Beta

La beta és la segona lletra de l'alfabet grec.

S'escriu en majúscula: Β, en minúscula β (o ϐ). Té un valor numèric de 2. El seu nom ve d'una paraula semítica que volia dir tenda, ja que el símbol originari s'hi assemblava.

Tot i la seva semblança, cal no confondre-la amb la lligadura ß (Eszett o scharfes S) usada en alemany, que té un so i un origen completament diferents.

Ús de beta 
 Física:
 en minúscula, L'emissió beta és una forma de desintegració dels nuclis dels àtoms.
 En majúscula, partícula Β (o raigs Β, flux de partícules beta). Partícula emesa en la desintegració beta: està formada per un electró altament energètic, és a dir, que es mou a una velocitat propera a la de la llum.
 En AFI representa el so de la fricativa bilabial sonora
 En informàtica, un producte en fase beta està a punt per ser provat en públic
 En biologia, un tipus de cèl·lula que produeix insulina

Referències 

Lletres gregues
Constel·lació del Bover

El Bover (Bootes) és una de les 88 constel·lacions modernes, que ja figurava a la llista de les 48 constel·lacions ptolemaiques. La manera més fàcil de trobar aquesta constel·lació dins el cel és perllongant la línia que formen els estels de la cua d'Ursa major. En aquesta constel·lació s'hi troba un objecte del cel profund NGC 5466. Les galàxies d'aquesta constel·lació són petites i poc brillants. Té unes 90 estrelles observables a simple vista. Destaca Arcturus, la tercera estrella més brillant del cel nocturn.

Mitologia 
Aquesta constel·lació està íntimament associada al mite de les osses (Ursa major i Ursa Minor). Si es consideren com a carros, o com a osses, Boötes pren la personalitat del Bover (conductor d'un carro estirat per bous), o el guardià de les osses. Per als àrabs Boötes seria un llancer. Sia com sia Boötes sol estar associat a una figura protectora i vigilant, la qual cosa faria pensar en un mite anterior comú a tots els altres. Per als sumeris aquesta constel·lació és la representació d'Enlil, fill del déu del cel, Anu. Enlil tenia la Tauleta del destí, per mitjà de la qual es decretaven els destins d'homes i déus. Era l'única constel·lació mesopotàmica d'importància que no pertanyia a les inscrites o properes al Camí de la Lluna.

Bootes (el Bover) és una constel·lació lligada a les osses. Antigues llegendes constaten el fet que es troba a prop de Polaris, i per això seria l'home que aguanta el cel (Atlant). Els seus grups de set filles serien les petites constel·lacions de set estels: les Hespèrides (Ossa Menor), les Híades (les banyes de la constel·lació actual de Taurus) i les Plèiades (actualment també a la constel·lació de Taurus). Avui en dia es diu que el Bover és el «Guardià de les Osses». Una segona versió d'aquest mite el considera el gegant Geríon, d'on vindria el nom donat a la constel·lació: el Bover, acompanyat, en època moderna, dels cans de caça.

Referències

Vegeu també 

 Llista d'estrelles per constel·lació
Caixa

Caixa (contenidor)
 Caixa de morts o taüt
 Acústica:
 Caixa acústica, element reverberatori que augmenta la intensitat de so d'algun aparell 
 Caixa (instrument musical), instrument musical derivat del tambor militar
 Màquines:
 Caixa negra, artefacte que enregistra els paràmetres de vol dels avions, vegeu 
 Caixa registradora, aparell destinat a registrar el valor de les vendes i a guardar-hi provisionalment els documents de pagament
 Caixa de canvis
 Caixa de música
 Caixa de cabals, recipient destinat a guardar-hi coses de valor
 Caixa (fusteria) 
 Economia: caixa d'estalvis, tipus d'entitat financera
Ciències de la salut

Les ciències de la salut són el conjunt de disciplines cientificotecnològiques que tracten de la preservació i restauració de la salut.

Les ciències de la salut tracten de tot allò relacionat amb la salut humana o animal. Comprèn dues parts: d'una banda, l'estudi, recerca i coneixement sobre la salut, sobre com millorar-la i el guariment de malalties; de l'altra, el coneixement del funcionament de l'organisme humà i dels animals. La recerca en ciències de la salut es basa en la Biologia, la Química i la Física, però també en les Ciències Socials.

La triple divisió de Claude Bernard de la medicina experimental és fonamentalment vàlida per al que avui coneixem com a ciències de la salut:

 Fisiologia: S'ocupa de l'estudi científic de l'estadi normal.
 Patologia: Estudia la natura de les malalties.
 Terapèutica: Estudia el tractament de les malalties.

Àrees de coneixement de les Ciències de la Salut 
 Ciències de laboratori clínic
 Bioquímica clínica
 Citogenètica clínica
 Citohematologia clínica
 Genètica molecular clínica
 Hemostasiologia clínica
 Immunologia clínica
 Microbiologia clínica
 Parasitologia clínica

 Ciències de la nutrició
 Bromatologia
 Dietètica

 Educació Física

 Farmàcia
 Biofarmàcia
 Farmàcia comunitària
 Farmàcia Galènica
 Farmàcia hospitalària
 Farmacodinàmia
 Farmacognòsia
 Farmacologia
 Química Farmacèutica

 Fisioteràpia

 Infermeria

 Logopèdia

 Medicina (cliqueu per a veure les especialitats mèdiques)

 Odontologia

 Optometria

 Podologia

 Psicologia
 Psicologia Clínica
 Psicologia de la Salut

 Teràpia ocupacional

 Veterinària

Associacionisme 
 Associació d'Estudiants de Ciències de la Salut (AECS)

Enllaços externs 
 Terminologia bàsica de Ciències de la salut al TERMCAT

Ciències de la salut
Cursa

Una cursa, carrera o correguda és una prova de competició que consisteix a córrer, nedar, etc., en una pista, circuit o carretera, una distància o temps determinat, de forma individual o per equips. La modalitat de cursa més estesa és la cursa a peu, és a dir sense l'ajut de cap aparell artificial, excepte, potser, unes sabates. Es té constància d'aquest tipus de competició esportiva en pràcticament totes les cultures a partir del neolític i tingueren una especial importància en les cultures grega i romana. A partir de finals del  les distàncies i les modalitats es van anar unificant donant lloc a l'atletisme modern. A partir de la dècada de 1980 es van popularitzant com esport practicat per un gran nombre de persones i sorgeixen un gran nombre de curses populars, com ara les curses de Sant Silvestre que es fa per cap d'any, o curses específiques com ara les curses de muntanya.

Vegeu també 
 Esport

Enllaços externs 
 Terminologia de les curses al TERMCAT

Proves atlètiques
Craniats

Els craniats (Craniata) són un clade proposat de l'embrancament dels cordats, que inclouen tots els animals amb crani, ja sigui ossi o cartilaginós, d'on deriva el seu nom.

Història i validació del terme 
Històricament, l'ús d'aquest terme «Craniata» va sorgir perquè es creia que les mixines no tenien vèrtebres, de manera que quedaven fora dels autèntics vertebrats. El terme «Vertebrata» es reservava per incloure només els craniats amb autèntiques vèrtebres (llampres y vertebrats amb mandíbules), segons el següent cladograma:

Però, amb posterioritat, diversos estudis filogenètics moleculars i morfològics van proporcionar fortes evidències que les llamprees (Hyperoartia) i les mixines (Myxini) formen un clade monofilètic i a més, van mostrar que les mixines posseeixen rudiments de vèrtebres durant el seu desenvolupament embrionari. Evidències fòssils recents també donen suport a la inclusió de les mixines dins els vertebrats; això suggereix que les mixines són vertebrats que durant el transcurs de la seva història evolutiva van perdre les vèrtebres.

A la llum de les noves evidències, el terme "Craniata" resulta ser sinònim de "Vertebrata" i reuneix els ciclòstoms (peixos actuals sense mandíbules) i els gnatostomats (vertebrats amb mandíbules), a més de nombroses formes fòssils, segons els següent cladograma:

Referències 

Cordats
Cos negre

En física i química, un cos negre és un cos ideal, aïllat, en equilibri termodinàmic, tal que la radiació emesa és igual a l'absorbida. Aquesta radiació emesa no depèn de la temperatura del medi. L'espectre (quantitat de llum emesa a cada longitud d'ona) d'un cos negre és molt característic, i depèn de la seva temperatura.

Tot cos a una temperatura superior a 0 K, és a dir, superior al zero absolut (–273°C) emet una radiació electromagnètica. Les diferències entre l'espectre emès per un objecte i el d'un cos negre ideal són suficients per a determinar la composició química de l'objecte.

Un cos negre és un emissor ideal que radia energia amb el màxim ritme possible per unitat d'àrea a cada longitud d'ona i per a cada temperatura. Un cos negre també absorbeix tota l'energia radiant incident en aquest: així, no es reflecteix ni es transmet cap energia.

El nom "cos negre" va ser introduït per Gustav Kirchhoff el 1862. L'espectre d'un cos negre va ser deduït per Max Planck, que va haver de suposar que la radiació electromagnètica només es podia propagar en paquets discrets o quàntums.

La intensitat de radiació d'un cos negre a temperatura T ve donada per la llei de radiació d'un cos negre de Planck:

en què:
I(ν) és la quantitat d'energia per unitat d'àrea de superfície per unitat d'angle sòlid per unitat de freqüència. La unitat és, per exemple: [W m-2 Hz-1 sr-1];
ν és la freqüència;
T és la temperatura del cos negre;
h és la constant de Planck;
c és la velocitat de la llum;
k és la constant de Boltzmann.

Al laboratori, la cosa més semblant a un cos negre és un forat petit que doni a una cavitat amb una superfície rugosa i negra. El fons de radiació còsmic de microones presenta un espectre de cos negre gairebé perfecte.

Un cos que rep una radiació electromagnètica pot reflectir-ne una part i absorbir-ne la resta. L'energia absorbida transforma l'energia interna del cos i, potser, serà emesa en una altra longitud d'ona (per exemple, un cos exposat al sol que rep una radiació lluminosa s'escalfa, i torna a emetre una radiació infraroja en una longitud d'ona més gran, ja que el cos està a una temperatura més alta).

Vegeu també 
 Llei de Stefan-Boltzmann.

Referències 

Mecànica quàntica
Termodinàmica
Radiació electromagnètica
Celoma

El celoma és una cavitat secundària d'origen mesodèrmic, limitada per l'epiteli (a diferència del pseudoceloma), i que conté un líquid a l'interior.

Classificació dels animals segons la presència de celoma 
Un animal triblàstic en el qual no es forma el celoma, rep el nom d'animal acelomat. Existeixen animals amb una cavitat corporal similar al celoma quant a funció però no embriològicament, ja que no és d'origen mesodèrmic; aquests animals es denominen pseudocelomats. Els animals triblàstics que posseeixen celoma es denominen celomats. L'existència del celoma va possibilitar l'evolució i diversificació dels grans grups animals: artròpodes, vertebrats i mol·luscs, gràcies al fet que la compartimentació corporal va ajudar que els diferents sistemes i òrgans del cos tinguessin una millor divisió de tasques, amb la seva consegüent especialització.

Significat funcional 
L'adquisició d'una cavitat celòmica es considera de vital importància per a la posterior evolució de l'organització corporal dels metazous. Això és degut al fet que el celoma permet explotar al màxim les possibilitats funcionals d'una cavitat corporal plena de líquid, algunes de les quals apareixien ja l'organització pseudocelomada. Entre tals funcions cap ressaltar les següents: 

 El líquid celòmic actua com un sistema de transport entre la paret del cos i la del tub digestiu, facilitant la distribució dels nutrients, metabòlits i gasos respiratoris i podent emmagatzemar temporalment els productes de deixalla.
 Aquest sistema de transport té avantatges evidents sobre el transport per difusió pròpia dels acelomats. Com a conseqüència de la major eficàcia fisiològica del cos pot augmentar de grandària, amb les implicacions evolutives que això suposa: millor homeòstasi i independència de l'ambient, diversificació de les fonts disponibles d'aliment, etc.
 La cavitat plena de líquid confereix independència als òrgans, afavorint processos fisiològics tan bàsics com el batec independent del cor o la producció, en organismes vermiformes, d'ones peristàltiques inverses a la paret del cos i del tub digestiu, que conta en els celomats amb una musculatura pròpia.
 A l'haver un espai comú que recull i fa circular els productes del metabolisme, les estructures repetides, que en els acelomats eren abastides per difusió, poden ara concentrar-se en un o dos òrgans més eficaços i complexos.
 El líquid celomàtic pot actuar a manera d'un esquelet hidroestàtic intern.

Referències

Bibliografia 
 

Anatomia animal
Cos (desambiguació)

Cos (anatomia), agregat de totes les parts materials que componen un organisme viu 
 Cos (arquitectura), part delimitada, o totalitat, d'una edificació 
 Cos astronòmic o cos celeste, associació o estructura que la ciència ha confirmat que existeix més enllà de la Terra
 Cos (família), família romana 
 Cos d'exèrcit: unitat militar integrada per 2, 3, 4 o àdhuc 5 divisions, que actuen més o menys juntes i sota un comandament únic 
 Cos (física), objecte material del qual se'n poden mesurar algunes magnituds físiques
 Cos (text)
 Cos (instrument musical)
 Cos (teologia)
 Matemàtiques: 
 Cos (matemàtiques), objecte algebraic amb dues operacions (que anomenem suma i multiplicació) per les quals existeix element neutre (resp 0 i 1) i que per a tot element llevat del 0 existeix element invers d'aquestes operacions 
 Cos o cosinus, funció trigonomètrica 
 Biografies: 
 Griselda Cos
 Aule Corneli Cos (cònsol 413 aC), cònsol el 413 aC 
 Aule Corneli Cos (dictador), dictador romà el 385 aC 
 Aule Corneli Cos (tribú), tribú amb potestat consolar el 369 aC i 367 aC 
 Gneu Corneli Cos I, tribú amb potestat consolar el 414 aC i cònsol el 409 aC 
 Gneu Corneli Cos II, tribú amb potestat consolar el 406 aC, 404 aC, i 401 aC 
 Publi Corneli Maluginense Cos, tribú amb potestat consolar el 395 aC 
 Publi Corneli Cos I, tribú amb potestat consolar el 415 aC 
 Publi Corneli Cos II, tribú amb potestat consolar el 408 aC 
 Publi Corneli Rutil Cos, dictador romà el 408 aC i tribú amb potestat consolar el 406 aC 
 Servi Corneli Cos, magistrat romà, possible cònsol que va matar el rei Lar Tolumni
 Servi Corneli Cos Maluginense, cònsol el 485aC 
 Toponímia:
 Cos (Grècia), illa grega
 Cos (el Tec), antic poblet a l'actual terme del Tec, a la comarca del Vallespir
 Miscel·lània: Coordinadora Obrera Sindical, sindicat nacional i de classe de l'esquerra independentista
Cua (anatomia)

La cua, coa o, col·loquialment, rabo és la part posterior del cos dels animals quan és distinta de la resta i forma un apèndix si fa o no fa més llarg, que conté en els vertebrats les vèrtebres posteriors de l'espinada o columna vertebral, anomenades vèrtebres caudals. Alguns animals també la fan servir per mantenir l'equilibri, com la guineu, o la fan servir com a cinquena extremitat, per exemple el mico. Per extensió de significat, també s'anomena cua un recollit del cabell humà que n'imita la forma o el final d'alguna cosa.

Des del 2003 està prohibit mutilar la cua d'un animal per motius estètics.

Referències 

Anatomia animal
Celomats

Els celomats (Coelomata) són animals triblàstics que presenten celoma, si més no durant les fases embrionàries. En aquests animals la mesoderma s'invagina i al seu interior es forma una cavitat, anomenada celoma, que constituirà la cavitat interna de l'animal.

Al concepte de celomat s'oposen el d'acelomat (animals sense cavitat corporal) i el de pseudocelomat (animals en què la seva cavitat general és un blastocel persistent).

Tipus de celoma 
Segons l'origen de la cavitat celomàtica, es distingeixen dos grups:

 Esquizocelomats. El celoma es forma per esquizocèlia, és a dir, a partir d'acúmuls de cèl·lules a l'interior de la gàstrula.
 Enterocelomats. El celoma es forma per enterocèlia, és a dir, invaginacions de l'arquènteron (el tub digestiu embrionari).

Taxonimia 
Els següents fílums són celomats:

 Nemertea
 Acanthocephala
 Entoprocta
 Cycliophora
 Mollusca
 Sipuncula
 Annelida
 Tardigrada
 Onychophora
 Arthropoda
 Phoronida
 Ectoprocta
 Brachiopoda
 Echinodermata
 Chaetognatha
 Hemichordata
 Chordata

Bilaterals
Ciutat Pubilla de la Sardana

La Ciutat Pubilla de la Sardana va ser una designació anual a un municipi al qual se li reconeixien els seus mèrits i la seva tasca de foment i difusió de la sardana, i que es constituïa anualment en la capital del sardanisme. Aquesta festa la va instituir l'Obra del Ballet Popular l'any 1960.

El foment de la sardana, tal com l'entenia l'Obra del Ballet Popular, conduïda en aquells moments per Josep Mainar i Pons, Lluís Moreno i Pallí, Joan Bertran i Gargallo i Josep M Morera Surroca, tenia aleshores una dimensió patriòtica que amb el temps, i especialment a causa de l'adveniment de la
democràcia i la recuperació de les institucions nacionals, va convertir-se en més festiva.

Entre els trets característics de cada proclamació, n'hi havia uns quants que van anar repetint-se cada any:

 Lliçó Magistral: Encarregada a alguna persona de la localitat de rellevància intel·lectual perquè fes un estudi de la sardana.
 Missatge al Món Sardanista: Encomanat cada any a alguna persona rellevant de Catalunya, la qual exposava la seva visió sobre la sardana.
 Medalles (mèrit sardanista, musical, cívic i a la dansa popular catalana): Guardons a persones que destacaren en alguns d'aquests camps.
 Monument: Cada població erigia un monument a la sardana al seu terme municipal.
 Sardana del Pubillatge: Sardana demanada a un compositor per a cada pubillatge.
 Pubilla Universal de la Sardana o Sardanistes d'Honor: En cada edició s'escollia una noia de la població perquè fos la Pubilla. En els darrers anys es va deixar a criteri de cada població si preferia escollir un o més Sardanistes d'Honor en lloc d'una Pubilla, per no fer que aquesta representativitat hagués de recaure necessàriament en una noia.
 Les claus: Cada Ciutat Pubilla confeccionava una clau que es col·locava al clauer que contenia totes les de les diferents ciutats escollides fins aleshores. Aquest clauer era guardat per la ciutat durant l'any que tenia el títol, lliurant-lo a la propera, en les festes de proclamació.

Quan una població era proclamada Ciutat Pubilla, tenia lloc la Caravana de la Sardana, una comitiva de persones i vehicles que acompanyaven la Flama de la Sardana des de la Ciutat Pubilla sortint fins a la Ciutat Pubilla entrant el dia de la seva proclamació.

Relació de ciutats pubilles 

El projecte de Ciutat Pubilla acabà l'any 2011 amb Organyà com a darrera població amb aquest títol. Després d'un any de reformulació del projecte per adaptar-lo als temps actuals, es creà la marca Capital de la Sardana gràcies al treball conjunt de l'aleshores anomenada Federació Sardanista de Catalunya (actual Confederació Sardanista de Catalunya), l'Obra del Ballet Popular i la Unió de Colles Sardanistes, amb la vila d'Arenys de Munt com a primera Capital de la sardana de la història, proclamada com a tal l'any 2013.

La promoció sardanista dins l'àmbit català, vehiculada pels projectes Ciutat Pubilla i Capital de la Sardana, es complementa fora de les nostres fronteres mitjançant l'Aplec Internacional organitzat per ADIFOLK.

Referències

Enllaços externs 
 Portal de la Confederació Sardanista de Catalunya
 Obra del Ballet Popular

Esdeveniments sardanistes
Cap d'any

El cap d'any o ninou és el dia en què comença un nou any civil i en el qual s'incrementa el compte d'anys. En moltes cultures, aquest esdeveniment se celebra d'alguna manera. Per exemple, el Cap d'Any del calendari gregorià correspon al dia 1 de gener, igual que passava amb el calendari romà, però existeixen altres calendaris que situen el Cap d'Any de manera diferent.

Costums 
Tradicionalment, a diversos indrets dels Països Catalans la canalla visita les cases per a felicitar el ninou amb frases que varien segons la contrada, com ara «Voleu dar-nos ninou, avui que és bon dia?» o bé «Mos voleu fer de ninou, que us guardarem la vaqueta i el bou?». La felicitació reclama el ninou, un present en forma de diners o bé de llepolies, botifarra o algun altre element mengívol.

D'altra banda, a diversos territoris d'influència valenciana, és costums per celebrar l'inici del dia de cap d'any menjant el raïm de la sort.

Problemàtica del dia de cap d'any 
En el moment històric del pas del calendari julià al gregorià, va haver-hi sovint la problemàtica de quin era el primer dia de l'any. En algunes èpoques i països, el cap d'any (en el cas més generalitzat, l'1 de gener) s'havia desplaçat al 25 de març, al 25 de desembre o fins i tot al 29 d'agost, d'acord amb diferents efemèrides religioses o astronòmiques. Com a conseqüència, el 1564 França va haver de promulgar l'Edicte de Roussillon per unificar el cap d'any a l'1 de gener a tot el regne.

Referències

Enllaços externs 

 

Calendari
Esdeveniments del gener
Cultura popular

La cultura popular és el conjunt de manifestacions culturals produïdes o consumides per les classes populars, en contraposició a l'alta cultura o cultura acadèmica, centrada en mitjans d'expressió socialment excloents considerats superiors i elitistes, i inclou tradicions, cançons, llegendes, supersticions… Tradicionalment es transmet de manera oral, tot i que modernament l'extensió dels mitjans de comunicació i l'aparició d'Internet han fet que esdevinguin un transmissor molt important de cultura popular. La cultura popular es diferencia del folklore perquè la primera posa èmfasi en la popularitat, mentre que el segon posa èmfasi en el component tradicional.

El terme cultura pop també s'utilitza, sobretot en països anglosaxons, per referir-se als trets característics, sobretot iconogràfics, de la cultura de masses en un moment determinat (tendències musicals, artístiques, cinematogràfiques, etc.). En aquest sentit, la cultura popular s'origina com a resposta a la cultura oficial, perquè l'una i l'altra representen diferents sectors socials, així com diferents gustos i interessos, segons autors com Mijaíl Bajtín, estudiós de la cultura popular de l'edat mitjana. Com a tal, la cultura popular es caracteritza per ser un producte fonamentalment creat i consumit per les classes populars, compostes fonamentalment per individus de baixa extracció social, és a dir, del poble pla o la plebs.

La cultura popular, a més, es considera com un dels factors distintius de la identitat d'una nació, perquè s'hi troben plasmats els valors culturals, tradicions, sistemes de creences i costums que expressen la singularitat del poble que conforma un país.

Alguns exemples de la cultura popular són expressions musicals com el jazz (sobretot en els seus inicis), el reggae, el rap o el rock i el pop, així com els graffiti, els còmics i la literatura fantàstica, negra i de ciència-ficció.

Vegeu també 
 Mitologia
 Subcultura
 Contracultura
 Underground
 Indie
 Antisistema
 Tribu urbana

Referències
Calendari d'esdeveniments

Llista d'esdeveniments, segons el calendari actual:

Llista condensada d'aniversaris històrics:

Vegeu també 
 Altres calendaris: 
 calendari gregorià
 calendari musulmà
 Calendari hindú
 Calendari japonès
 Calendari hebreu
 Calendari xinès
 :Categoria:Calendaris
 Història
 Calendari
 Segle
 Any

esdeveniments
Efemèrides
Cullera

Una cullera és un estri que s'empra en cuinar, servir o menjar aliments que no poden ser agafats fàcilment amb forquilla (líquids, semi-líquids o alguns sòlids de petites dimensions com ara arròs o cereals). També s'utilitza per agitar i fins i tot tallar determinats aliments i begudes com postres, còctels i cafès. La cavitat que sosté el menjar té forma còncava i va unida al mànec per on s'agafa.

Història 
En l'antiga Roma hi va haver dos tipus de cullera, la major o lígula i la menor anomenada cochlea. Aquesta darrera tenia un mànec en forma d'agulla que servia també per a punxar trossos de menjar o obrir musclos. Per tant complia algunes funcions de l'actual forquilla. Fins al  la cullera sovint era -a part del ganivet o navalla- el sol estri utilitzat en els àpats. El principal material utilitzat en la seva fabricació era la fusta. Després es va començar la fabricació industrial de culleres de ferro o acer recobert d'estany i, per a la gent més adinerada, de plata. Per als aliments rics en sofre com els ous o el peix se solen emprar culleres daurades, de banya o altres materials que no reaccionen amb aquest ingredient alterant el seu sabor. A partir de la seva forma primitiva s'han desenvolupat diverses formes especialitzades per a sopes, amanides, postres, cafè amb llet o sense, etc.

Referències 

Coberts
Consonant

Les consonants són els sons de la parla generats pel pas de l'aire per les cavitats superiors de l'aparell fonador (la faringe, la cavitat bucal i la cavitat nasal). Si la consonant és sonora, la vibració de les cordes vocals produeix un element sonor que se n'afegeix al primer. Si la consonant és sorda, no hi ha vibració de les cordes vocals: aleshores el so resulta generat exclusivament pel pas de l'aire per les esmentades cavitats superiors de l'aparell fonador.

Classificació de les consonants 
Els factors de classificació de les consonants són bàsicament quatre: la sonoritat, el punt d'articulació, el mode d'articulació i la nasalització.

Sonoritat 
 Consonants sonores (hi ha vibració de les cordes vocals)
 Consonants sordes (no hi ha vibració de les cordes vocals).

Punt d'articulació 

El so d'una consonant és generat, parcialment o total, pel pas de l'aire per les cavitats superiors de l'aparell fonador. Per generar la consonant es produeix un obstacle al pas de l'aire, que origina el so consonàntic. Aquest obstacle es pot produir en un lloc variable, que s'anomena punt d'articulació.

Els punts d'articulació són els següents:
 bilabial
 labiodental
 interdental
 dental
 alveolar
 palatal
 mediopalatal
 velar
 faringi

Mode d'articulació 

El mode d'articulació es refereix a la manera com s'obstrueix el pas de l'aire, si es deixa sortir de cop explosivament després d'un silenci (oclusiu), si es deixa sortir en un flux continu (fricatiu), si es produeix una explosió seguida d'un flux continu (africat), si es produeix una sèrie de petites explosions (ròtic), si un flux continu surt pels costats de la llengua (lateral):
 oclusiu
 fricatiu
 africat
 aproximant
 lateral
 ròtic

Nasalització 
Les consonants poden ser nasalitzades si es deixa escapar l'aire pels forats del nas.

Altres característiques rellevants 
Algunes llengües tenen consonants que no comencen a articular-se amb l'aire dels pulmons, com passa per exemple en els clics, les implosives i altres sons reconeguts per l'AFI. En determinats idiomes, és fonèticament rellevant distingir entre consonants llargues i breus.

Distribució 
Cada llengua té un inventari diferent de consonants. Ian Maddieson ha dividit els idiomes segons la quantitat de sons consonàntics que es consideren fonemes: els idiomes amb poques consonants (de 6 a 14), aquells que tenen menys consonants que la mitjana (de 15 a 18), els més comuns (una mica més de 20), els idiomes amb força consonants (de 26 a 33) i els que tenen una quantitat màxima (més de 34). Les llengües amb un inventari proper als vint estan presents en tots els continents, mentre que els extrems són propis de determinades àrees geogràfiques: els idiomes de l'oceà Pacífic i la selva amazònica tenen menys consonants que la resta, mentre que les llengües africanes són les que més consonants tenen. Les consonants més freqüents són les oclusives sordes i les nasals /m/ i /n/.

Referències
Creença

Una creença és un judici de valor, idea o generalització mental no lògica ni raonada científicament que es percep com a realitat o una alternativa d'aquesta i que pot haver estat instal·lada per l'experiència d'alguna vivència o per aprenentatge, no sempre amb consciència d'haver-la adquirida. Les creences més importants són les conviccions i els prejudicis.

Les creences poden provenir de dites populars, modes socials, es poden aprendre de membres de la família que també les tenen (pares, avis), poden ser instaurades per una autoritat, poden referir-se a una relació mental, etc.

Un exemple de creença pot ser que el natural és inherentment bo. I un altre que la veritat és única o que la lògica i les idees són l'única cosa que importa. Una persona que la tingui menysprearà les emocions i sentiments, rebutjant fins i tot els propis, a més de les persones amb altres idees i veritats.

Religions 
En les religions monoteistes, hi ha la creença en l'existència de Déu associada en l'acceptació d'unes normes morals i uns judicis de valors propis de cada religió determinada.

Alguns creients religiosos accepten els postulats de la seva religió basant-se en la revelació divina, la tradició o perquè són conceptes evidents per ells. Tanmateix, diversos filòsofs han aportat arguments per justificar l'existència de Déu, com per exemple Sant Tomàs d'Aquino i René Descartes.

Pseudociències 
Altres tipus de creences es relacionen més directament amb la superstició o la pseudociència; com per exemple les arts endevinatòries, la futurologia, mitologia, numerologia, parapsicologia, supersticions, satanisme i la ufologia.

Tot i que molts defensors d'aquestes disciplines les defensen com a disciplines científiques serioses, la majoria de la comunitat científica internacional creu que tenen poc fonament. De fet, hi ha hagut alguns investigadors seriosos en algun d'aquests camps (com la parapsicologia o la ufologia), però fins ara ningú no hi ha pogut aportar dades científiques reproduïbles.

Vegeu també 
 Programació neurolingüística
Fructuós Canonge i Francesch

Fructuós Canonge i Francesch (Montbrió del Camp, 27 de març de 1824 - Barcelona, 13 de gener de 1890) fou un prestidigitador català, també conegut per Fruitós, i anomenat El Merlí català.

Biografia 
Fou fill de Josep Canonge i Bonet cerer i adroguer natural de Girona i de Maria Francesch i Gasull natural de Montbrió del Camp.

El 1831 la seva família es traslladà a Barcelona. Fou enllustrador i venedor ambulant de betum d'enllustrar el calçat. Assolí grans èxits com a prestidigitador: recorregué Amèrica i bona part d'Europa. Perseguit per les seves idees republicanes, fou nomenat, tanmateix, cavaller dels ordes de la reina Isabel II d'Espanya i de Carles III. Es diu que en una actuació per la reina Isabel II va arribar tres hores tard. Quan el mag va aparèixer, i just quan començava a recriminar-li el retard, tots els rellotges del palau van marcar l'hora acordada per a l'espectacle. En les primeres festes de la Mercè (1871), va actuar per Amadeu de Savoia, a qui mentre el delectava amb uns jocs amb un mocador, d'aquest va fer sorgir un paper que portava escrit "Què vol el poble?", que amb un ràpid moviment de mans va substituir per un pa, denunciant així la pobresa de molts barcelonins.

Es va fer famós per anar sempre medalles, ja que en les seves actuacions davant la reialesa preferia cobrar amb medalles que no amb diners. Per això es va crea la parèmia de “tenir més medalles que en Canonge”.

Es va casar amb Maria Degà. La seva esposa feia d'ajudant seu durant les seves actuacions.

La ciutat de Barcelona guarda dos vestigis de la seva existència, el primer, el seu cartell d'enllustrador de botes a la plaça Reial, i un segon, al carrer Pas de l'Esperança on hi ha un dibuix del mag traient un conill del barret que fou el reclam d'un desaparegut comerç de prestidigitació.

Referències

Enllaços externs 

 

Montbrionencs
Artistes del Baix Camp
Il·lusionistes catalans
Morts a Barcelona
Artistes catalans del sud contemporanis
Sistema de gestió de continguts

Un sistema de gestió de continguts (conegut per l'acrònim CMS de l'anglès Content Management System) és un programari de gestió de continguts, que permet elaborar-los, publicar-los i actualitzar-los. S'utilitza especialment per a gestionar pàgines web, ja siguin blogs o d'ús general.

Funcionament 
Els gestors de continguts són sistemes per mantenir i actualitzar webs de manera fàcil. Normalment funcionen a través del mateix web, i a vegades a través d'aplicacions específiques. Els sistemes de gestió de continguts que s'han estès més són els que utilitzen llicències de programari lliure, com per exemples Wordpress o Joomla.

Components i programació 
Per tal de gestionar el contingut el CMS utilitzen una base de dades per organitzar informació com el text, els autors, comentaris i l'estructura de la web entre d'altres.

Els CMS més coneguts són programats amb llenguatges interpretats tals com PHP, Perl, Ruby i Java pel que fa a programari lliure, i amb ASP, pel que fa al privatiu.

Exemples de CMS

Referències
Caixa (instrument musical)

La caixa, també anomenada redoblant, caixa clara, tarola o redobelt, és un instrument musical membranòfon derivat del tambor militar.

Ambdues cares del tambor estan tancades amb membranes i la inferior és travessada per una faixa de cordes metàl·liques tibades, anomenades bordons. En copejar sobre la part superior, la vibració d'aquestes cordes produeix un so metàl·lic i estrident, molt diferent del d'un tambor comú. També es pot tocar sense utilitzar els bordons.

Es diferencia del tambor militar en el fet de ser més prima (de 10 a 20 centímetres); el diàmetre sol ser de 14 polzades angleses. El timbre varia segons quin sigui el material de construcció, i el to segons l'amplada i tensió (com més ampla i destensada, més greu sona). Es toca amb baquetes de fusta o amb escombretes metàl·liques.

La caixa s'utilitza com a instrument sol o bé com a part de la bateria.

La caixa com a instrument d'orquestra 
La caixa és un dels instruments de percussió que més apareixen en les obres orquestrals; especialment a mesura que ens apropem a l'època contemporània. Aquestes són algunes de les obres on la caixa té un paper destacat:
 Concert per a Orquestra, de Bela Bartók
 Simfonia número 5, de Carl Nielsen
 Lieutenant Kijé, Suite, de Serguei Prokófiev
 Bolero, de Maurice Ravel
 Schéhérazade, de Nicolas Rimski-Kórsakov
 Obertura de l'òpera La gazza ladra, de Gioacchino Rossini
 Simfonia número 10, de Dmitri Xostakóvitx

Referències 

Instruments de percussió
Instruments membranòfons
Cap

Anatomia
 Cap en sentit figurat cervell
 Cap humà
 Cap (anatomia) en un animal part anterior del cos que conté la boca, el cervell i diversos òrgans sensorials 
 Cap (artròpodes), tagma més anterior del cos dels artròpodes 

Acrònims 
 CAP o Certificat d'Aptitud Pedagògica, títol espanyol que permet exercir com a professor a l'educació secundària 
 CAP o centre d'atenció primària, lloc on la població és atesa en un primer nivell assistencial
 Teorema CAP, de l'anglès consistency, availability, partition tolerance, teorema informàtic

Geografia
 Cap, punta de terra que s'endinsa al mar 
 Regió del Cap, regió de Sud-àfrica

Parts
 Cap: l'extrem superior del mànec d'un cordòfon o capçal d'un aeròfon
 Cap sinònim de cabota, part superior d'un clau, cargol o eina
 Cap, en heràldica, la part superior de l'escut d'armes

Persones
 Cap jeràrquic, superior en una jerarquia
 Cap d'estat, individu que representa l'autoritat suprema d'un estat
 Cap de turc, persona a qui s'atribueix la culpa d'alguna cosa que no ha fet
Cineasta

Un cineasta és qualsevol de les persones que treballa profesionalment en la realització d'una pel·lícula com ara un actor, un director de cinema, director de fotografia, guionista, càmera, tècnic de so…

És habitual que en l'argot del cinema el nom de cineasta es relaciona directament amb la figura del director, que en si mateixa conté de manera directa o indirecta, més d'una de les professions esmentades anteriorment.

Grans cineastes 
El 6 de juliol 2002 la web de Movie Maker va publicar una classificació dels 25 cineastes més influents de tots els temps llista completa.

Alfred Hitchcock
D. W. Griffith
Orson Welles
Jean-Luc Godard
John Ford
Stanley Kubrick
Sergei Eisenstein
Charlie Chaplin
Federico Fellini
Steven Spielberg
Martin Scorsese
Akira Kurosawa
Ingmar Bergman
John Cassavetes
Billy Wilder
Jean Renoir
Francis Ford Coppola
Howard Hawks
François Truffaut
Buster Keaton
Fritz Lang
John Huston
Woody Allen
Luis Buñuel
Ernst Lubitsch

Referències
Catió

Un catió és un ió (sigui àtom o molècula) amb càrrega elèctrica positiva, això és, amb defecte d'electrons. Els cations es descriuen amb un estat d'oxidació positiu.

Les sals típicament estan formades per cations i anions (encara que l'enllaç mai no és purament iònic, sempre hi ha una contribució covalent).

Cations importants 
 Oxoni o protó hidratat
 Metalls alcalins i alcalinoterris:
 Sodi
 Potassi
 Magnesi
 Calci
 Metalls de transició
 Amoni

Referències

Vegeu també 

 Anió
Càrritx

El càrritx, carç, carcera, carritxera o faió (Ampelodesmos mauritanicus) és una planta amb flors de la família de les gramínies, la qual creix a brolles, bosquines i pinedes. Pertany al gènere monotípic Ampelodesmos. Als Països catalans, creix a les contrades mediterrànies marítimes, però és natural de tota la conca mediterrània meridional. És molt abundant a les Illes Balears, rara al Principat de Catalunya i absent al País Valencià.

Addicionalment pot rebre els noms de carços, fenassa, xirca i borró. També s'ha recollit la variant lingüística carsos.

Descripció 
És una planta herbàcia molt robusta, rizomatosa. Les seves tiges són massisses de 0,6-3,5 m d'alçària i fa grans motes i les seves fulles mesuren uns 7 mm d'amplada i no són auriculades. Làmines de les fulles dures; estretes i enrotllades; no pseudopeciolades. Lígula membranosa; no truncada; de 6-12 mm. La inflorescència en forma de panícula, arquejada, oberta, espatulada, i sovint violàcia, pot assolir fins a 50 cm de llargada. Eixos de l'espiga persistents; pedicel·lada. És una planta bisexual, amb espigues bisexuals; i flors hermafrodites. A les nostres latituds floreix entre els mesos d'abril i juny.

L'etimologia del nom prové del llatí, de la planta "carex", probablement a través d'una forma mossàrab "qarrici", amb influència d'altres noms de vegetals (garric, carrasca, etc.) pel que fa a la presència de la doble erra al nom.

Galeria

Referències

Enllaços externs 

 Descripció i usos del càrritx 
 Herbari Virtual de les Illes Balears

Carritx
Plat d'accents

El plat d'accents és un dels tipus de plat que conformen la bateria. S'empra com a efecte d'accentuació en determinats punts de la interpretació de música moderna (fet que li ha conferit el nom en català) i produeix un so fort i agut, del qual en rep el nom anglès crash com a onomatopeia.

Pot tocar-se amb baquetes, maces o directament amb les mans, de manera que genera diferents intensitats. A diferència dels plats de ritme, acostumen a ser més petits de 51 centímetres de diàmetre (sovint entre 15 i 18 polzades angleses com a mesura més habitual) i significativament més prims. Així doncs, atès el seu menor gruix, un efecte especial habitual és el que s'aconsegueix aturant la vibració del plat amb la mà, immediatament després de colpejar-lo: aquesta tècnica rep el nom d'estrangulació del plat i fou molt comuna durant els orígens del jazz a les primeries del .

El nombre de plats d'accent que es munten en una bateria depèn de les preferències del percussionista, però normalment no passa dels tres. Quan són més petits, també s'anomenen en anglès splash. Produeixen un so més sec i agut i normalment s'ajusten en el seu suport de manera que vibrin menys que els plats d'accents més grans.

Referències

Bibliografia 

 
 
 

Instruments de percussió
Instruments idiòfons
Canella

Canyella (espècia), o canella, escorça aromàtica del canyeller 
 Canyella (anatomia), o canella, part frontal de la cama
 Canell, part del cos humà entre la mà i el braç
 Canella, canó per on brolla l'aigua d'una font

Vegeu també Canyella (desambiguació)
Canyella (desambiguació)

Canyella, escorça aromàtica del canyeller 
 Canyella, varietat de perera allargada i de mida mitjana 
 Canyella (anatomia), o canella, part frontal de la cama
 Canyella (color)

Vegeu també Canella
C

La C és la tercera lletra de l'alfabet català provinent del llatí.

Prové de la lletra gimel de l'alfabet fenici, que els grecs convertiren en la gamma quan adaptaren l'alfabet fenici i crearen l'alfabet grec. En aquests alfabets, el caràcter representava el so de l'oclusiva velar sonora /g/, però els etruscs, en adaptar l'alfabet grec en l'alfabet etrusc, li assignaren el valor de l'oclusiva velar sorda, atès que en etrusc no es distingia la sorda de la sonora; com que els llatins crearen el seu alfabet amb base a l'alfabet etrusc, el so assignat a la lletra C fou el de /k/, i no pas el de /g/ original.

Fonètica 
En català representa l'oclusiva velar sorda  de l'alfabet fonètic internacional en els següents casos:
 Davant de les vocals a (casa  ), o (cosa  ), u (cullera  ). En mallorquí pot prendre el so d'oclusiva palatal sorda: . Cal recalcar que si el fonema  va seguit d'una lletra u que representa el fonema , aleshores no es representa per la lletra c sinó per la lletra q (per això cua va amb c i quadre s'escriu amb q).
 Davant de les consonants r (creu   ) i l (clau )
 Seguida d'una consonant sorda (acte  , sucs )
 Geminada cc (acció  , però en mallorquí )
 En posició final (sac , però en mallorquí ). Després d'una consonant nasal pot emmudir-se (banc  ).

És el fonema de la fricativa alveolar sorda  davant e (cel ), i (ciri ).

Seguida d'una consonant sonora és una oclusiva velar sonora  (dracma  ).

En l'escriptura catalana prenormativa també formava part del dígraf ch.

Significats de C 
 Bioquímica: en majúscula, és el símbol de la citosina i de la cisteïna.
 Economia: és l'abreviatura de "cèntim". Dues C signifiquen "compte corrent".
 Educació: als països anglosaxons, representa l'aprovat en les qualificacions escolars.
 Física:
 en minúscula és el símbol de la velocitat de la llum, una de les constants absolutes.
 en majúscula és el símbol del coulomb en el Sistema internacional.
 Informàtica: el llenguatge C és un llenguatge de programació.
 Lingüística: en gramàtica designa habitualment un complement sintàctic. En alguns manuscrits llatins és una abreviatura de "cum".
 Matemàtiques:
 en majúscula i en el sistema de numeració romà, equival al nombre 100; amb una ratlla horitzontal a sobre () equival a cent mil.
 en minúscula és l'abreviatura del prefix "centi-" en les unitats de mesura.
 Música: en la notació germànica, representa la nota do.
 Química: en majúscula, és el símbol del carboni. És també el nom d'una vitamina (vitamina C)
 Símbols: amb un º al davant indica els graus Celsius de temperatura. Si en canvi és dins d'un cercle (©), significa "copyright", és a dir, propietat intel·lectual registrada.
 Urbanisme: és l'abreviatura de "carrer".

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Ciències naturals

Les ciències naturals són aquelles que tenen per objecte l'estudi de la naturalesa. Estudien els aspectes físics, no humans del món. Intenten explicar el perquè del món i l'univers, dels processos orgànics i inorgànics, per via de processos naturals, per contraposició als processos divins. Busquen el coneixement del tot material i físic basant-se en el mètode científic.

Les ciències naturals formen la base de les ciències aplicades. Juntes, les ciències naturals i aplicades es distingeixen de les ciències socials, que estudien els aspecte humans del món, també de la teologia, les humanitats i les arts. Les matemàtiques no formen part de les ciències naturals però les proveeixen de moltes eines.

Ciències naturals 
Dins les ciències naturals, distingim les següents disciplines:
 Astronomia
 Biologia
 Botànica
 Ecologia
 Zoologia
 Ciències Ambientals
 Ciències de la Terra
 Geologia
 Física
 Física Clàssica
 Física Quàntica
 Cosmologia
 Química

Vegeu també 
 Història natural

Enllaços externs 

 La Història de la Ciència recent i la Teologia
 Revisió de Llibres Sobre Ciència Natural Aquest lloc conté sobre 50 Publicacions Llibres sobre Ciència Natural.
Ciències socials

Les ciències socials o humanes són les ciències que s'ocupen d'aspectes de les persones no tant en quant ésser biològic sinó en el seu aspecte d'individu que interacciona amb altres dins un sistema o societat determinada. Es diferencien de les humanitats, malgrat que poden coincidir en metodologies d'investigació en algunes disciplines com l'antropologia, en el paper que atorguen a les dades i al mètode científic, mentre que es distancien de les ciències experimentals perquè inclouen les representacions mentals i els supòsits dels individus estudiats (aspecte intern de l'observació).

Algunes ciències socials són:
 Ciències Polítiques
 Antropologia
 Sociologia
 Història
 Economia
 Ciències de la Comunicació
 Pedagogia
 Psicologia

Història 
A l'Antiga Grècia no hi havia separació entre els tipus de ciència, tot era considerat coneixement. El positivisme va escindir les branques del saber, que havien crescut fins a exigir l'especialització dels estudiosos per la impossibilitat d'abastar-les completament. El terme ciències socials apareix per primer cop al , a una obra de William Thompson.

Des del  la recerca va anar unida a l'estadística, buscant resultats comparables a altres àmbits científics. L'etnografia, però, va reivindicar la recerca qualitativa com a pròpia de les ciències socials, encara que compatible amb altres mètodes d'anàlisi.

El 2008 la investigadora Virginia Molina proposà l'aplicació de les ciències de la complexitat a les ciències socials.

Antropologia cultural, antropologia social, etnologia i sociologia 
A l'àmbit de les ciències socials hi ha discussions acadèmiques respecte l'antropologia social, la cultural i la sociologia a nivell de classificació i de denominació i semàntica.

Denominació 
Alguns autors consideren que l'antropologia cultural és sinònima a la social mentre que altres les diferencien.

El nom antropologia cultural és especialment utilitzat a Amèrica del Nord. Alguns britànics també l'utilitzen.

Classificació 
Autors consideren que l'antropologia cultural és una branca de l'antropologia mentre que altres consideren que l'antropologia social (baix la consideració de sinònima a la cultural) és una branca de la sociologia. De la segona manera de pensar, Radcliffe-Brown l'anomenà "sociologia comparada". També hi ha autors que pensen que la sociologia és una branca de l'antropologia social.

Hi ha qui diferència l'antropologia social de la sociologia perquè els primers estudien als "salvatges" (societats no industrials) i els segons a les societats industrials. Açò suposa un problema alhora de definir les diferències entre "salvatges" o "primitius" i "moderns" o "industrials". Altres diferenciacions són: el criteri d'estudi de la totalitat de les relacions (per a l'antropologia social) i les específiques a un problema (per a la sociologia); i el criteri de tècnica, on els antropòlegs s'aproximen als individus estudiats i els sociòlegs no.

L'etnologia, segons l'ús que fan els britànics de la paraula, es diferència de l'antropologia social per investigar pobles del passat, relacionat amb l'arqueologia.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 

 Ludologia
 Mapa mut