Flexió verbal del català

La flexió verbal és el procés en què s'obté diferents formes d'un verb i els morfemes gramaticals que intervenen en la flexió, els morfemes flectius. En realitat, el que fa la flexió amb radical (nominal, verbal, adjectival…) és actualitzar-lo com a mot, és a dir, convertir una forma abstracta, emmagatzemada al lexicó en un mot susceptible d'aparèixer en un enunciat lingüístic.

Models de conjugacions verbals 
En català hi ha tres conjugacions verbals. La vocal temàtica caracteritza el verb com a pertanyent a una conjugació, i en general apareix en l'infinitiu al costat d'una –r, que és la desinència d'infinitiu pròpiament dita. Existeixen cinc models de conjugacions verbals.

A la tercera conjugació, hi ha els verbs anomenats incoatius, com servir (model IIIa), que afegeixen un increment, anomenat pseudomorfema (-eix- en Català central, amb moltíssima variació dialectal), en determinades formes, i els verbs de conjugació pura, com dormir (model IIIb). D'aquests cinc models, la gran majoria de verbs segueixen el I o el IIIa (cantar i servir).

Sovint s'identifica la conjugació dels verbs per l'acabament d'infinitiu, però hi ha uns pocs casos de verbs irregulars en infinitius, que es caracteritzen, precisament, per l'absència de vocal temàtica. Aquests casos són, per exemple, "dir" i "dur", que provenen de verbs llatins de la segona conjugació (dicere i ducere). En podem reconèixer la conjugació pel gerundi, en la qual sí que trobem la vocal temàtica, tal com es pot observar que hi és en llatí.

ATENCIÓ: Des de fa uns pocs anys, l'Institut d'Estudis Catalans va modificar les nomenclatures de les conjugacions dels verbs per als dialectes de Catalunya. Aquí sota us oferim les diferències entre el model vell i el model nou de nomenclatures.

A continuació es recullen totes les formes de la NOMENCLATURA VELLA d'ús general en els grans dialectes catalans següents: central (C), nord-occidental (N), rossellonès (R), valencià (V), valencià formal (VF), i balear (B). Cada un d'aquests presenta variacions en la morfologia verbal, i totes són considerades com a correctes i, per tant, part de la llengua normativa. Els verbs en cursiva són formes pertanyents a l'àmbit lingüístic específic de la seua àrea d'ús tradicional, mentre que la resta dels verbs són formes de l'àmbit general català, és a dir, es fan servir en dues o més àrees d'ús tradicional.

Notes 
 La divisió amb un guionet en totes les formes indica els radicals, els temes dels temps, i els finals.
 Els verbs de la primera conjugació amb el radical en c, ç, g, j, gu, i qu abans del final, que comença en e, o i presenten les alteracions ortogràfiques qu, c, gu, g, gü, qü, respectivament: tancar, tanques; caçar, caces; furgar, furgues; rajar, rages; obliquar, obliqües.
 Els increments -eix, -ix, -isc, o -esc es troben a la majoria de verbs de la tercera conjugació (anomenats per això verbs incoatius). Les tres persones del singular, i la tercera del plural del present de l'indicatiu, del subjuntiu, i de l'imperatiu afegeixen -eix- entre el lexema i el morfema (o gramema). Els únics verbs que no el tenen són: ajupir, bullir, collir, cosir, cruixir, dormir, eixir, escopir, esmunyir, fugir, grunyir, morir, munyir, obrir, omplir, pruir, pudir, retrunyir, sentir, sortir, tenir, venir, i els seus derivats (excepte: assentir, i dissentir). Acudir, afegir, brunzir, consumir, ferir, fregir, llegir, mentir, penedir-se, renyir, resumir, tenyir, tossir i vestir, poden ser conjugats de les dues maneres, però les formes incoatives són preferides. Lluir es conjuga de les dues maneres: sense els increments quan és usat en el seu sentit propi: emetre llum; i s'utilitzen els increments en sentit figurat: fer goig, fer-se veure, o tenir èxit. Paral·lelament, sortir es conjuga sense l'increment quan vol dir eixir i amb increment quan significa "produir efecte".
 Els verbs acabats en -re ometen la darrera vocal en les conjugacions del futur i del condicional, quan les desinències s'hi afegeixen.
 El participi pot concordar en gènere i nombre amb el complement directe.

Vegeu també 
 Verb irregular i llista de verbs irregulars catalans
 Gramàtica catalana

Referències

Enllaços externs 
 Verbs irregulars, morfologia flexiva 
 Morfologia, Institut d'Estudis Catalans 
 Versió provisional de la Gramàtica de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans 
 Conjugador de verbs
 Flexió verbal regular amb indicació dels morfemes, segons els principals dialectes 
 Taula de les principals diferències de la conjugació verbal dels dialectes catalans 

Gramàtica del català