alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Illa maritimofluvial

Una illa maritimofluvial és una illa formada per sediments d'origen fluvial entre dos braços en la desembocadura d'un riu al mar, com l'illa de Buda, al delta de l'Ebre.

Les illes maritimofluvials o sedimentàries es formen a la desembocadura i principalment en els deltes on predomina la potència fluvial sobre la marina. S'originen per la deposició o acreció de sediments, és a dir, per l'acumulació de sorres, graves, llims i argiles, que són arrossegats pel corrent del riu fins a la mar.

Aquestes illes sovint formen part d'un delta, com els deltes de l'Ebre, el Ganges, el Mississipi, l'Orinoco, el Nil o el Paraná.

L'illa de Marajó, a la desembocadura del riu Amazones, és l'illa sedimentària més gran de la Terra, amb una extensió de 40.100 km².

Vegeu també 
 Accidents geogràfics
 Geografia física
Illes Formigues

Les illes Formigues són un grup de setze petits illots situats a 1.300 m de la punta d'en Canet, entre Palamós i Palafrugell (Baix Empordà), i a 800 del cap de Planes. Administrativament pertanyen als dos municipis.

Aquests illots deuen el seu nom al fet de ser petits i nombrosos, amb una silueta de petits insectes, i són la senya d'identificació de l'horitzó marí de Palamós i Calella de Palafrugell.

Descripció 
Les illes Formigues estan formades per roques d'origen igni: granodiorites i granits alcalins i pràcticament desproveïdes de vegetació, car quan hi ha mala mar les cobreix l'aigua. Estan senyalitzades amb un far situat a l'illot de la Formiga Gran. El far emet llum blanca consistent en un grup de 3 flaixos cada 9 segons amb una visibilitat nominal de 6 milles. Les Formigues són un refugi per ocells marins, com gavines i corbs marins.

Els fons de les Formigues varien des dels 9 metres fins a més de 45. Hi ha nombroses coves submarines i abundància de formes vitals, especialment gorgònies multicolors. De fet, el 2011 s'havia d'aprovar el projecte de reserva marina per les illes (d'un total de 3.580 ha), però no va tirar endavant a causa de la manca de pressupost.

Foraió 
El foraió és un escull de les illes Formigues, també anomenat furió de fora. Està una mica apartat i té mala reputació perquè fou causant de l'embarrancament del butaner Newton (1964) i possiblement també el del vapor Algier (1899).

Història 
La batalla naval de les Formigues (1285), en la qual Roger de Llúria derrotà les tropes franceses de Felip III, probablement tingué lloc molt a prop d'aquests illots.

El 2006, Palamós i Mont-ras van pactar que les illes pertanyien tan sols a Palamós; uns mesos després, però, Palafrugell va intervenir i va demanar que es revisés l'acord, la qual cosa acabà amb una decisió de la Generalitat de Catalunya l'any 2009 (ratificat pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya el 2011) que consistia a repartir les illes de la següent manera: per Palamós, la Formiga Gran i els illots propers (un total de 1.488,8 m²), i per Palafrugell Sa Planassa, Sa Corba, l'escull Llagoster i els esculls de Fora (1.627,8 m²).

Fitxa tècnica del far 
 Tipus: balisa
 Número del catàleg de fars: 31140/G
 Situació: illot de la Formiga Gran
 Alçada del focus lluminós sobre el nivell del mar: 14 metres
 Forma del far: torre cilíndrica sobre caseta blanca
 Llum: blanca, grup de tres llampades cada nou segons
 Longitud del llampec: nominal de 6 milles marines

Referències

Vegeu també 

 Costa Brava

Enllaços externs 
 Reserva marina de les Formigues, Ajuntament de Palafrugell.
 Amics de les Illes Formigues, associació que té l'objectiu de preservar l'entorn ecològic de les illes.

Geografia de Palamós
Formigues
Formigues
Arxipèlags de la mar Mediterrània
Instrument musical de vent

Un instrument musical de vent és aquell que genera un so quan es fa vibrar l'aire, normalment en forma d'una columna d'aire en el seu interior. En la classificació de Sachs-Hornbostel s'anomenen aeròfons.

La freqüència de l'ona generada està relacionada amb la longitud de la columna d'aire -en el cas dels que en tenen, que són la majoria- i la forma de l'instrument. El timbre de cada instrument varia en funció de la seva construcció i la manera de fer-ne vibrar l'aire.

Classificacions 
Pel que fa a la pràctica musical i a la composició, s'acostumen a classificar en dos grans grups:
 Instruments de vent de metall, com ara la trompa, el trombó, la trompeta o la tuba, que es subdivideixen en:
 Naturals, que nomes poden reproduir sons armònics.
 Cromàtics, que poden reproduir tots els tons cromàtics.
 Instruments de vent de fusta, com ara el clarinet, la flauta, l'oboè o el saxòfon.
Cal tenir en compte, però, que aquesta classificació no fa referència, realment, al material amb el qual està construït l'instrument sinó al tipus d'embocadura.

Per a una classificació més sistemàtica, aquests instruments es poden classificar en:
 Instruments de tubs, com per exemple la flauta.
 Instruments de llengüeta lliure, com per exemple l'harmònica i l'acordió.
 Instruments sense tubs ni llengüetes, com per exemple els brunzidors.

Cal fer esment que, per a alguns, els instruments de llengüeta lliure són considerats idiòfons en tant que allò que vibra és el mateix ressonador (la llengüeta).

Els instruments de tubs s'acostumen a classificar en primer lloc segons el tipus d'embocadura:
 De bisell, com per exemple les flautes.
 De llengüeta simple, com per exemple el clarinet.
 De llengüeta doble, com per exemple la gralla.
 De broquet, com per exemple la trompeta.

Els instruments de broquet són els que normalment es classifiquen com a Instruments de metall, i els que tenen els altres tipus d'embocadures, com a instruments de vent de fusta.

També es poden classificar segons que l'aire s'introdueixi en l'instrument bufant directament (flabiol, trombó) o amb alguns mecanisme (cornamusa, orgue, harmònium, acordió). En aquest segon cas poden tenir teclat o no.

Igualment es poden classificar segons que tinguin un sol tub (xeremia), o diversos (sac de gemecs, flauta de pan).

En el cas que tingui un o més tubs, normalment algun d'aquests tubs pot fer diverses notes; i hi ha diversos mecanismes per modificar les notes. Pot ser que el tub tingui forats (oboè), que tingui un mecanisme que permeti escurçar o allargar la llargada del tub (trombó de colissa) o que tingui un altre mecanisme que, per mitjà de pistons (trombó de pistons) o vàlvules (trompa) permeti desviar l'aire per tubs de llargades diverses.

Aquest tub, encara, pot ser de perforació cilíndrica, o cònica, o mixta.

Referències

Vegeu també 
 Història de la classificació dels instruments musicals
 Teoria de la música
 Acústica
 El Rossinyol de terrissa
 Sarrusòfon
Instrument de vent de fusta

Els instruments de vent de fusta, a vegades dits instruments de vent-fusta, és una família d'instruments musicals dins la família d'instruments de vent (aeròfons). Són uns instruments que tradicionalment es fabricaven en fusta, tot i que actualment n'hi ha de metall, en què el so es produeix bufant en una llengüeta, també anomenada canya, o en un bisell o obertura. Aquesta acció posa en vibració la columna d'aire dins de l'instrument.

Els instruments de vent de fusta són una subsecció de l'orquestra simfònica, dins la secció de vent. Aquesta ordenació tradicional és basada en la pràctica musical i té «de fet, poca consistència perquè […] les seves categories són, des d'un punt de vista científic, ambigües o contradictòries.»

Organològicament, per la manera en la qual produeixen el so, es poden classificar en instruments de bisell i en instruments de llengüeta o canya.

Tradicionalment en aquesta categoria d'instrument de vent de fusta es troba, entre d'altres, el clarinet, corn anglès, dolçaina, fagot, contrafagot, flabiol, flauta, flauta travessera, gralla, oboè, saxòfon, tenora i tible.

Instruments de bisell 

El bisell és un cairell esmolat situat en l'embocadura de l'instrument, és a dir, el lloc per on es bufa. En bufar sobre el bisell, l'aire que entra dins el tub entra en vibració i produeix el so.

Aquesta conducció d'aire sobre el bisell pot estar ja construïda en l'instrument, com en la flauta de bec, o ha de ser l'instrumentista que la formi amb els seus llavis, com en la flauta travessera.

Instruments de canya 

La canya és una llengüeta o tira fina que entra en vibració quan es fa passar un flux d'aire entre la canya i una altra superfície. Quan l'altra superfície és l'embocadura de l'instrument parlem d'un instrument de canya simple. Quan l'altra superfície és una altra canya, parlem d'un instrument de canya doble.

Les llengüetes en els instruments de vent fusta solen ser de canya, d'aquí el nom, però també se'n troben de plàstic. Les llengüetes d'altres tipus d'instruments poden ser metàl·liques, com en l'harmònica.

Vegeu també 
 Acústica
 Història de la classificació dels instruments musicals

Referències
Invent

Un invent o invenció és un dispositiu o tècnica nova.

Una qüestió que tot sovint es fa la societat és: "quines condicions condueixen al desenvolupament d'un invent?". Existeixen dos punts de vista principals pel que fa a aquest aspecte; una escola de pensament argumenta que la manca d'un recurs condueix la gent a inventar; contràriament, l'altra escola de pensament argumenta que només un excés de recursos produirà com a resultat els invents.

En la música, una invenció és una composició curta generalment per a un instrument de teclat, amb contrapunts de dues o tres parts.

Vegeu també 
 Descobriment
 Inventor
 Patent
 Tecnologia
 Cronologia d'invents
 Llista d'invents i descobriments catalans
 Invenció de la tradició

Tecnologia
Idiòfon

Els idiòfons són, segons la classificació de Sachs-Hornbostel, instruments que produeixen el so a través de la vibració del seu propi cos. No hi ha una diferència específica entre la part que genera el so i la caixa de ressonància. Habitualment, tant aquests com els membranòfons es consideren instruments de percussió i els toquen els percussionistes encara que no tots siguin realment percudits.

La principal forma de classificació d'aquests instruments és segons l'acció que es fa per fer-los sonar i la seva capacitat o no d'emetre notes musicals (so determinat o indeterminat):

 Instruments directament percudits colpejats, gairebé sempre amb una o més baquetes:
 So indeterminat: cortina, triangle, plats xinesos, caixa xinesa, gong, etc.
 So determinat: marimba, xilòfon, metal·lòfon, celesta, vibràfon, litòfon, campanes, carilló
 Instruments directament percudits entrexocats, que consisteixen en dues parts o meitats, simètriques o iguals que piquen entre elles:
 So indeterminat: castanyoles, claus, plats, etc.
 Instruments fregats:
 So determinat: harmònica de vidre.
 Instruments indirectament percudits raspats:
 So indeterminat: güiro, xerrac.
 Instruments indirectament percudits sacsejats:
 So indeterminat: sonall, sistre, pandereta, maraques, cascavells, pal de pluja, etc.
 Instruments pinçats:
 So determinat: capsa de música o la mbira, o sansa.
 So indeterminat: arpa de boca

Existeixen alguns instruments que són mixtos, idiòfons i membranòfons a la vegada, com la pandereta.

Els instruments aeròfons de llengüeta lliure són considerats per alguns com a idiòfons en tant que allò que hi vibra (en bufar o insuflar-hi aire) és la llengüeta, sovint metàl·lica o de canya.

Vegeu també 

 Kokiriko
 Washboard
 Reco-reco
Llista d'illes per població

Aquesta és una llista de les illes del món ordenades per població. S'inclouen totes les illes amb una població superior a 1.000.000 d'habitants. Per a comparar, també s'inclouen les masses continentals.

Masses continentals 
Àfrica-Euràsia – 5.000.000.000 d'habitants
Amèrica – 900.000.000 d'habitants
Austràlia – 20.200.000 d'habitants
Antàrtida – Deshabitada

Illes

Notes 
  – Austràlia es considera generalment un continent i no una illa. Amb 20.200.000 habitants estaria situada en vuitena posició si es considerara una illa.
  – L'Antàrtida no té residents permanents, però normalment hi ha almenys 1.000 persones vivint a les seves bases, la major part d'ells personal d'investigació.
  – Composta per 6 províncies, excloent les 4 regències que componen l'illa de Madura
  – Composta per 34 prefectures, incloent illes menors pròximes
  – Composta per 8 províncies, incloent illes menors pròximes
  – Composta per 7 regions administratives, excloent les províncies
  – Composta per 6 administrative regions, excloent les províncies insulars
  – Composta per 4 províncies indonèsies, per 2 estats malais i per l'estat sobirà de Brunei
  – Composta per 6 províncies
  – Composta per 7 prefectures
  – Composta per les corporacions municipals del Gran Bombai i Thane
  – La dada es refereix a la província de Hainan
  – Composta per 14 províncies de Papua Nova Guinea i 2 províncies d'Indonèsia
  – La dada es refereix al Districte de Bhola, incloent illes menors pròximes
  – La dada es refereix a la ciutat-prefectura de Zhongshan, al districte de Xiangzhou de la ciutat-prefectura de Zhuhai) i a Macau.
  – Composta per 5 regències indonèsies i l'estat sobirà de Timor-Leste
  – Composta per 4 províncies
  – Composta per 3 províncies

Referències

Vegeu també 
 Llista d'illes per àrea
 Illes de la mar Mediterrània
Llista d'illes de Grècia
Llista d'illes d'Itàlia
Llista d'illots de les Balears i les Pitiüses
Illots de Catalunya
 Llista d'illes del Japó

Enllaços externs 
 UN Environment Programme Islands Directory 
 Illes més poblades
Iber (Einbeck)

Iber és un nucli de la ciutat d'Einbeck al districte de Northeim. El 2010 tenia 323 habitants. És un dels nuclis més antics de la ciutat d'Einbeck. Fins a la seva incorporació a la ciutat d'Einbeck l'1 de març del 1974 va ser un municipi independent.

Referències 

Einbeck
In vivo

In vivo és una expressió llatina que s'utilitza per descriure experiments químics, físics o farmacològics que tenen lloc dins d'un organisme viu, per oposició als que es duen a terme en un ambient artificial (in vitro).

Investigació in vivo 
Aquest tipus d'investigació s'aproxima al subjecte d'experimentació holísticament. És sovint més apropiat per a l'observació d'efectes finals i totals per a un experiment en el subjecte vivent. En la biologia molecular, in vivo es refereix a experimentació a nivell cel·lular, on aquestes poden ser trencades i analitzades.

En el passat, els conillets d'índies van ser tan comunament usats in vivo com a subjecte experimental, que es va fer part de l'idioma català tant com l'anglès: "ser un conillet d'índies per a algú/alguna cosa". No obstant això, aquests animals han estat reemplaçats per un tipus de rata que és més petit, barat i ràpid en reproducció.

També pot fer referència a qualsevol tipus d'experimentació per oposició a aquella que es fa in vitro, per exemple, els experiments de propagació de plantes que es fan en vivers es consideren in vivo, contrari al que succeeix quan es propaguen plantes en tubs d'assaig, que es considera in vitro. En ambdós casos el subjecte d'experimentació és viu.

Vegeu també 
 in vitro
 in utero
 in planta
 in silico
 in situ
 ex vivo

Biologia
In vitro

In vitro és una expressió llatina que s'utilitza per descriure experiments bioquímics que es duen a terme en un ambient artificial. En canvi, s'utilitza l'expressió in vivo per descriure processos estudiats dins d'un organisme viu. Generalment, les condicions en el medi cel·lular poden ser molt diferents de les que es donen en un tub d'assaig. Per tant, la distinció in vivo-in vitro és important en bioquímica o biologia molecular.

Investigació in vitro 
Molts experiments en biologia cel·lular són portats a terme fora de l'organisme. Els experiments in vitro poden produir resultats poc exactes perquè les condicions poden, de vegades, no correspondre a les condicions dins de l'organisme. Conseqüentment, aquests resultats experimentals són sovint denominats in vitro, per distingir-los dels experiments in vivo, en què els teixits estudiats romanen dins de l'organisme en el qual normalment es troba.

Vegeu també 
 Indústria del diagnòstic in vitro

Biologia
Frases en llatí
Imperi

Un imperi és un gran estat multiètnic, on el poder polític està dominat per una part o una persona, habitualment l'emperador, que té poder absolut. El càrrec d'emperador històricament ha sigut generalment hereditari.

El terme modern prové del llatí imperium gràcies a l'Imperi Romà, fundat el 31 aC. Tanmateix, el concepte polític efectiu del que és un imperi va néixer alguns milers d'anys abans que els romans. Probablement el primer exemple fos l'imperi accadi.

Un imperi pot tenir diverses formes. Tradicionalment, els imperis eren els regnes d'una monarquia potent, sota el comandament d'un emperador. Històricament, el naixement d'un imperi és conseqüència del fet que militarment el regne més fort ha conquerit altres regnes i inclosos en els seus territoris creant una unió política més gran. Sovint, aquests estats multiètnics troben força en la unió d'una mateixa religió. Així mateix passà amb la Roma de Constantí I el Gran.

El descobriment del nou món va possibilitar que molts regnes comencessin amb el model del colonialisme, que es refereix al control dels territoris colonitzats per part de les potències europees.

La Primera Guerra Mundial fou precisament una lluita per la supremacia dels diferents imperis europeus, ja que en el conflicte hi batallaren l'Imperi Rus, l'otomà, l'austríac, etc.

Subimperi és un estat relacionat amb altres potències, però que depèn d'una altra potència imperial. Per exemple, durant la guerra freda, Cuba (al costat de l'URSS) i Sud-àfrica (Estats Units) van batallar a Angola en lloc de l'URSS i els Estats Units respectivament.

Alguns títols utilitzats pels caps d'imperis eren cèsar (Roma), tsar (Rússia), emperador o kàiser.

Imperis més importants 
Entre els diferents imperis de la història hi ha:
 Imperis americans (precolombins):
 Imperi Asteca
 Imperi Inca
 Imperis africans:
 Imperi abissini
 Imperi del Congo
 Imperis asiàtics:
 Imperi accadi
 Imperi àrab-musulmà
 Imperi gupta
 Imperi japonès
 Imperi mogol
 Imperi Mongol
 Imperi meda
 Imperi Otomà
 Imperi Persa
Imperi safàvida
 Imperi xinès
 Imperis europeus:
Imperi alemany
 Imperi Austrohongarès
 Imperi Romà d'Orient
 Imperi Britànic
 Imperi Espanyol
 Primer Imperi Francès
 Imperi italià
 Imperi Portuguès
 Imperi Romà
 Imperi Rus
 Sacre Imperi Romanogermànic
 Imperi suec
In

Indi (element)
 abreviatura tradicional d'Insuficient, qualificació escolar de suspens o avaluació negativa
 Domini .in
Identitat d'Euler

L'expressió

identitat d'Euler, és una fórmula matemàtica (batejada pel físic estatunidenc Richard Feynman en homenatge a Leonard Euler) que uneix de forma simple diversos camps d'aquesta disciplina:
  un nombre associat a la geometria.
  un nombre associat a l'anàlisi matemàtica.
  un nombre bàsic en l'àlgebra.
 L'1 i el 0 que són una de les bases de l'aritmètica per ser els elements neutres de la multiplicació i l'addició.

Aquesta identitat és un cas particular de la fórmula d'Euler:

per a x = 0 i y = π.

Explicació 

Des del punt de vista de l'anàlisi complexa, la identitat d'Euler és un cas particular de la fórmula d'Euler, que afirma que per qualsevol nombre real ,
 
on els valors de les funcions trigonomètriques sinus i cosinus venen donats en radiants.

En particular quan:  = , o mig gir (180°), al voltant d'una circumferència :
 

Com que
 i també 
l'equació queda
 
d'on s'obté la identitat d'Euler:
 

Això redueix el problema a la demostració de la fórmula d'Euler, qüestió que es remunta als fonaments de l'anàlisi complexa. La demostració depèn de com s'hagi definit la funció exponencial complexa o, equivalentment, de com s'hagi definit l'extensió de la potenciació als nombres complexos.

Euler
Ideograma

Un ideograma és una representació gràfica d'una idea que no sigui per mitjà de paraules, és una icona, imatge convencional o símbol, que representa un ésser, relació abstracta o idees, però no paraules o frases que els signifiquin, encara que en l'escriptura de certes llengües significa una paraula, un morfema, una frase determinada o idees completes, sense representar cadascuna de les seves síl·labes o fonemes.

Les escriptures íntegrament ideogràmiques diferents a les nostres, i és el més comú que els ideogrames es combinin amb un altre tipus de logogrames que no representen directament idees o conceptes. Les escriptures que fan servir alguns ideogrames, com la jeroglífica egípcia, la sumèria o la xinesa, ràpidament van començar a utilitzar aquest signe per a grups d'idees semànticament relacionades o per paraules amb un so similar, però per a les quals era més difícil crear un pictograma realista del concepte.

Aquests fets fan que moltes d'aquestes escriptures evolucionessin cap a principis de representació mixtos que deixaven de ser estrictament ideogràmics. Els ideogrames solen formar-se per la combinació de pictogrames, caràcters que indiquen una idea mitjançant la seva representació gràfica. Ambdós estan molt lligats històricament, encara que els ideogrames són posteriors.

En certes escriptures com la xinesa, la japonesa, en el seu moment la nàhuatl o la nsibidi, determinats símbols representen paraules o idees completes.

Per exemple, en l'escriptura xinesa, el pictograma 人 (pronunciat rén) significa persona, i és una representació deformada del perfil d'un home. Basant-se en això, l'ideograma 囚 (qiú) representa una persona dins d'un requadre, i significa "presoner". Altres exemples semblants són 木 (Mu), que significa arbre, ja que en representa la forma d'un, i 林 (lín) on es dibuixen dos arbres, la qual cosa s'interpreta en català com "bosc".

Vegeu també 
 Caràcter xinès
 Alfabet
 Heurístic
 Existencialisme
 Idealisme

Referències 

Sistemes d'escriptura
Grafemes
Illot de Binicodrell

L'Illot de Binicodrell és un illot situat davant la platja de Binigaus, en el terme municipal d'Es Migjorn Gran, Menorca.
Destaca la presència de la sargantana endèmica Podarcis lilfordi codrellensis.

Binicodrell
Es Migjorn Gran
Illa d'en Tusqueta

L'Illa d'en Tusqueta és una illa de la costa Nord de Menorca, davant de la Cala Tusqueta, al cantó Est de la Mola de Fornells. Destaca la presència de la sargantana endèmica Podarcis lilfordi sargantanae.

Tusqueta
Izanagi

Izanagi juntament amb la seva germana i esposa Izanami, en el xintoisme, són déus creadors del món.

El seu primer fill fou Ebisu, déu dels pescadors, que fou abandonat en un bot en veure que feia tres anys que no creixia. Del seu barret va néixer el raïm i de la seva pinta el bambú. Després de rentar-se en una font es va fregar l'ull dret i va crear a Tsukuyomi, déu de la lluna, l'ull esquerre i va crear a Amaterasu deessa del sol i en netejar-se el nas va crear a Susanowo, déu de la tempesta; entre aquestes tres divinitats es repartiran l'univers.

Izanami va morir després de donar llum al déu del foc, a qui Izanagui va executar ple de ràbia i dolor. Llavors va descendir al reialme dels morts per intentar reviure la seva dona, però aquesta havia menjat allà i aquest fet la feia part de l'inframón i, per tant, la resurrecció era impossible. Mentre la seva dona regna a la terra de l'obscuritat, ell regna a la dels vius i s'encarrega que sempre hi apareguin més humans dels que s'endú la seva dona.

Referències 

Déus de la mitologia japonesa
Déus de la creació
Déus del cel
Catàbasis
Iacut

El iacut o sakhà és una llengua turquesa parlada per unes 360.000 persones a la República de Sakhà, al nord de la Sibèria russa. Fa servir caràcters ciríl·lics. Els iacuts pertanyen tant a religions tradicionals com a l'església ortodoxa russa.

Característiques 
Forma un subgrup amb el txuvaix, i també és parlada pels dolgans de Taimíria, i es caracteritza per ser una llengua aglutinant però amb elements analítics:
 Mutació de la J prototurca en sibilan ([s] en iacut i [ʃ] en txuvaix),
 Posseeix vocals llargues peculiars que es troben en monosíl·labs i polisíl·labs, però mai com a primer element de paraula polisíl·laba; si un monosíl·lab amb vocal llarga esdevé bisíl·lab o polisíl·lab per ajuntar-se un sufix, la vocal s'abreuja. Manté el diftong turc UO.
 Conserva la S inicial del prototurc com el txuvaix, mentre que la perden les altres (per exemple, barret en iacut as i en turc sač).
 Manté els diftongs IA, UO, ÏE i té un cas partitiu, a diferència de les altres llengües turqueses.
 Les formes conjugades es basen en un sistema d'escriptura basada en l'alfabet fonètic internacional el 1922, revisat el 1924. El 1929-1939 adoptaren l'alfabet llatí, i des d'aleshores el ciríl·lic.

Alfabet iacut 
A a a [a] [a]
Б б b [b] [be]
В в v [v] [ve]
Г г g [g] [ge]
Д д d [d]; com a palatal, [dj] [de]
Е е e [je]; [e] després de C llevat [t, d, s, z, n, l] [je]
Ë ë ë [jo]; [o] després de [tj, dj, sj, zj, nj, lj] [jo]
Ж ж ž [] [e]
З з z [z]; com a palatal [zj] [ze]
И и i [i] [njebd i] 'i curta' 
I i ï [i] després de [t, d, s, z, n, l] [jord i] 'i llarga' 
Й й j [j] [i kratkəj]
К к k [k] [ka]
Л л l [l]; com a palatal [lj] [el]
М м m [m] [em]
Н н n [n]; com a palatal [nj] [en]
О о o [o] [o]
Ö ö ö [ə] [ə]
П п p [p] [pe]
Р р r [r] [er]
С с s [s]; com a palatal [sj] [es]
Т т t [t]; com a palatal [tj] [te]
У у u [u] [u]
(Ф ф f) [f] [ef]
(Х х x) [x] [xa]
(Ц ц c) [] [e]
Ч ч č [j] [je]
Ш ш š [] [a]
(Щ щ šč) [a]
Ъ ъ '' _b [jord znak] 'signe dur' 
Ы ы y [] []
Ь ь ' _b [njebd znak] 'signe suau' 
Э э è [e] [e]
Ю ю ju [ju]; [u] després de [tj, dj, sj, zj, nj, lj] [ju]
Я я ja [ja]; [a] després [tj, dj, sj, zj, nj, lj] [ja]

Vegeu també 
 Literatura iacut

Nota

Enllaços externs

Sobre la llengua 
 Comparació de vocabulari iacut i mongol 
 Traduccions russes de texts iacuts  h 
 Sakhalyy suruk - Fonts per a PC
 Sakhatyla.ru - Diccionari online iakut-rus, rus-iakut

Contingut en iacut 
 Sakha Open World - Орто Дойду  - plataforma per a promoure el iacut al web (en iakut, Unicode)
 Pàgina de la vila de Baayaga - notícies i històries sobre la gent de Baayaga (en iakut)
 Kyym.ru - diari iacut

Llengües turqueses
Sakhà
Llengües de Rússia
Llengües d'Àsia
Llengües amenaçades d'Europa
Isotropia

Isotropia vol dir "independent de la direcció". (l'etimologia és a l'arrel grega  ἴσος  [isos], equitatiu o igual, i  τρόπος  [trops], mitjà, espai de lloc, adreça). El contrari d'isotropia és l'anisotropia.

En física, la isotropia, és la característica dels cossos les propietats físiques dels quals no depenen de la direcció. És a dir, es refereix al fet que certes magnituds vectorials commensurables, donen resultats idèntics amb independència de la direcció escollida per a aquesta mesura.

Quan una determinada magnitud no presenta isotropia diem que presenta  anisotropia.

Es diu doncs que és isòtropa aquella propietat física que no depèn de la direcció en què s'avalua. Per exemple, una radiació isòtropa té la mateixa intensitat independentment de quina direcció es mesuri.

En matemàtiques, la  isotropia  es refereix a una propietat geomètrica d'invariància en una varietat diferenciable.

La transició isotroponemàtica, en alguns composts (la majoria orgànics) és el pas d'una fase fluida isòtropa a una fase fluida anisòtropa, en la que les molècules estan disposades paral·lelament entre elles, però amb els centres de massa estan distribuïts a l'atzar.

Vegeu també 
 Anisotropia

Enllaços externs 
 Article curt sobre isotropia/anisotropia a la Universitat de Granada.

Cristal·lografia
Física
Izanami

Izanami, en el xintoisme, és una deessa primordial i dona del déu Izanagi junt amb el qual va crear el món, o l'arxipèlag japonès, moment en el qual van clavar una javelina a terra que es convertí en la seva llar, el Pilar Celestial.

Primer va donar llum a les vuit illes del Japó i després als déus que poblarien el món i li donarien forma fins que va parir el déu del foc, Kagutsuchi, que en néixer causà tantes ferides a la seva mare que aquesta va morir. Izanagi afligit va partir el seu fill en vuit trossos, d'on sorgiren vuit muntanyes.

L'amor que el déu sentia per la seva esposa no s'apaivagà amb la venjança, sinó que Izanagi s'endinsà en el Yomi, infern o inframon japonès on romanien les ànimes dels morts, però arribà massa tard, ja que l'ànima de l'Izanami no podia tornar a l'estadi mortal perquè havia pres aliments del Yomi.

Tot i així la deessa demanà paciència al seu espòs mentre demanava als déus majors que la deixessin tornar al cantó de l'Izanagi. Aquest, però, no tingué paciència i calà foc a una de les puntes de la seva pinta, tot il·luminant el Yomi i pogué veure el cos de la seva dona cobert de verms i d'altres bestioles que remenaven entre les seves restes podrides.

Izanagi s'horroritzà i escapà de l'indret, però la seva esposa, indignada feu que les bruixes de l'altre món el perseguiren i fins i tot intentà atrapar-lo ella mateixa... el déu, però, en arribar al món dels vius col·locà una roca gegantesca que impedís el pas entre mons, quedant Izanami tancada per sempre al Yomi, i es convertí en la reina de l'Altre Món.

Izanagi arribà a la desembocadura d'un riu i es despullà per netejar el seu cos de la brutícia del Yomi, i de l'aigua nasqueren alguns dels principals déus més importants del panteó xintoista: Amaterasu (deessa Sol), Tsuki-yomi (déu Lluna) i Susano (déu de les tempestes).

En homenatge a aquest esdeveniment l'Altre Món passà a anomenar-se Yomi-no-kumi, on les ànimes, en lloc d'ésser torturades com en els inferns d'altres tradicions, són purificades, de manera semblant a com s'explicaria en el Purgatori cristià.

Altres 
Curiosament hi ha una banda musical H.R. de la ciutat de Buenos Aires, Argentina, amb el mateix nom.

Déus de la mitologia japonesa
Déus de la creació
Illa d'Irlanda

L'illa d'Irlanda (en , en ) és una illa al nord-oest d'Europa a l'Atlàntic Nord que forma, juntament amb la Gran Bretanya, Man i d'altres illes, l'arxipèlag de les illes Britàniques. L'illa compren una plana central envoltada per un anell de muntanyes costaneres. El pic més alt és Carrauntoohil a 1.041 metres del nivell del mar. La costa oest és accidentada, amb força illes, penínsules, caps i badies. L'illa està travessada pel riu Shannon, el riu més llarg d'Irlanda amb 386 km de llarg i flueix cap al sud des de Comtat de Cavan a Ulster cap a l'Atlàntic al sud de Limerick.

Políticament, l'illa està dividida entre la República d'Irlanda, amb jurisdicció sobre unes cinc sisenes parts de l'illa, i el territori d'Irlanda del Nord, integrat en el Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda del Nord, amb jurisdicció en el sisè restant. Situada a l'oest de l'illa de la Gran Bretanya, es troba aproximadament . Té una superfície total de 84.421 km². Està separada de la Gran Bretanya pel Mar d'Irlanda i del continent europeu pel Mar Cèltic.

Història 

Irlanda fou poblada ja fa uns 9.000 anys. En la segona meitat del I mil·lenni aC, fou ocupada pels celtes, que deixaren l'idioma (gaèlic irlandès) i la cultura; l'antic nom gaèlic d'Irlanda fou Ierne. Irlanda romangué fora de l'Imperi Romà, els quals l'anomenaren Hibèrnia; però, cristianitzada en el  dC, esdevingué ún important centre cultural durant els segles  i . El període florent de la civilització irlandesa entra en decadència, amb les successives invasions de pobles nòrdics (incursions marítimes vikingues en el , invasió dels normands del Regne d'Anglaterra a partir del ). A partir del , Irlanda queda sota la influència anglesa, com ho demostra el predomini actual que hi té l'anglès en relació amb el gaèlic irlandès. Amb la independència de la major part de l'illa el 1921 i la seva integració a la Comunitat Econòmica Europea el 1972, Irlanda ha experimentat, especialment en les darreres dècades del , un creixement econòmic que la fa un dels països amb millors perspectives de l'Europa contemporània.

Referències

Vegeu també 
 Erdinis
 Manapis
 Brandan de Conflert

Enllaços externs 

 Web dels Catalans que viuen a Dublín 
 Societat de Beneficència dels Catalans de Dublin 

 
Illes d'Irlanda
Interacció electrofeble

La interacció electrofeble és la descripció unificada de dues de les quatre forces fonamentals de la natura: la interacció feble, i l'electromagnètica. El model estàndard de la física de partícules unifica parcialment les forces electromagnètica i feble: a altes energies, o dit de manera equivalent, a distàncies menors que el diàmetre dels protons, són només aspectes d'una força electrofeble comuna. Les forces actuen per mitjà de partícules anomenades bosons: els fotons per l'electromagnetisme, i els bosons W i Z, per la força feble. La interacció feble és de molt curt abast, menys de 10-15 m, i de molt petita intensitat, 10¹⁴ vegades inferior a la interacció forta, que es manifesta principalment en la desintegració β d'alguns nuclis. A baixes energies, les dues forces es mostren molt diferents; en canvi, en energies de l'ordre de 10² GeV, es combinen en una única força. Això passaria, per exemple, a una temperatura prou alta (1015 K) com l'assolida en el big bang fa 13.500 milions d'anys.

Teoria quàntica de camps
Física nuclear
Icosaedre

Un icosàedre o icosaedre (ambdues variants són acceptades) és qualsevol políedre de vint cares, tot i que habitualment hom fa referència a un "icosàedre regular", en el qual cada cara és un triangle equilàter.

 

En geometria, l'icosàedre regular és un dels cinc sòlids platònics. És un políedre regular convex, format per 20 cares triangulars, que es troben en grups de cinc en cadascun dels dotze vèrtexs. Té 30 arestes i el seu políedre dual és el dodecàedre.

Dimensions 
Si la longitud de l'aresta d'un icosàedre regular és , el radi d'una esfera circumscrita (la que toca l'icosàedre en tots els seus vèrtexs) és

 

i el radi d'una esfera inscrita (tangent a cadascuna de les cares de l'icosàedre) és

 

on τ (també anomenat φ) és la secció àuria.

Àrea i volum 
L'àrea A i el volum V d'un icosàedre regular d'aresta de longitud a són:

Coordenades cartesianes 
Les següents coordenades cartesianes defineixen els vèrtexs d'un icosàedre amb vertex de llargada 2, centrat en l'origen:
 (0, ±1, ±φ)
 (±1, ±φ, 0)
 (±φ, 0, ±1)
on φ = (1+√5)/2 és la secció àuria (també escrita com τ). Observeu que aquests vèrtexs formen cinc conjunts de tres rectangles auris mútuament ortogonals.

Les dotze arestes d'un octàedre poden ser dividides en secció àuria de manera que els vèrtexs resultants defineixin un icosàedre regular. Això es fa situant primer vectors en cadascuna de les arestes de l'octàedre, de manera que cada cara estigui limitada per un cicle, i després dividint de manera similar cada aresta en secció àuria en la direcció del seu vector. Els cinc octàedres que defineixen un icosàedre donat formen el que s'anomena un compost polièdric regular.

Relacions geomètriques 

Hi ha distorsions de l'icosàedre que, encara que ja no són regulars, sí que són uniformes pel que fa als vèrtexs. Són invariants sota les mateixes rotacions que el tetràedre, i són d'alguna manera anàlogues al cub estirat i al dodecàedre estirat.

L'icosàedre és únic dels sòlids platònics que té un angle dièdric no inferior a 120º. Així, de la mateixa manera que els hexàgons no tenen angles inferiors a 120º i no es poden fer servir com a cares d'un políedre regular, puix que una construcció tal no compliria el requeriment que almenys tres cares es trobin en un vèrtex deixant una resta superior a 0°, per poder plegar-se en tres dimensions, els icosàedres no es poden fer servir com a cel·les d'un politop convex regular perquè, de la mateixa manera, almenys tres cel·les s'haurien de trobar en una aresta i deixar una resta positiva per al plegat en quatre dimensions.

Una variant de l'icosàedre és l'icosàedre truncat, de 32 cares, obtingut en truncar els dotze vèrtexs de l'icosàedre, que és un dels models més estesos de pilota de futbol.

Al món físic 
 Hi ha molts virus que tenen forma d'icosàedre, com per exemple el de l'herpes.
 El Mapa Dymaxion és un tipus de projecció en cartografia que pren l'icosàedre com a base.
 Als jocs de rol, els d20 o daus de vint cares tenen forma d'icosàedre.

Referències 

Sòlids platònics
Juliol

El juliol és el setè mes de l'any en el calendari gregorià i té 31 dies. En l'antic calendari romà es deia quintilis perquè ocupava la cinquena posició, però li va ser canviat pel de iulius en honor Juli Cèsar (Iulius Caesar, en llatí), després del seu assassinat, perquè havia reformat el calendari i es creia que havia nascut en aquell mes.

Acostuma a ser el mes més calorós a l'hemisferi nord i el més fred a l'hemisferi sud, ja que conté la meitat de l'estiu i l'hivern respectivament.
Júpiter

Júpiter (mitologia), pare dels déus al panteó romà
 Club Esportiu Júpiter, club de futbol del Poble Nou (Barcelona)
 Arbre de Júpiter (Lagerstroemia indica), espècie d'arbre caducifoli originari de la Xina, Corea i Japó 
 Astronomia:
 Júpiter (planeta), el planeta més gran del Sistema Solar 
 Júpiter excèntric, planeta gegant gasós que orbita una estrella en una òrbita molt excèntrica com un cometa 
 Toponímia:
 Jupiter (comtat de Palm Beach), població dels Estats Units a l'estat de Florida 
 Jupiter Inlet Colony, població dels Estats Units a l'estat de Florida 
 Jupiter Island, població dels Estats Units a l'estat de Florida
 Miscel·lània:
 Classe Júpiter, vaixells minadors de l'Armada Republicana espanyola construïts durant la segona Segona República 
 Jupiter (família de coets),
Regne de Judà

El Regne de Judà (en hebreu מַלְכוּת יְהוּדָה Malekhot Yəhûdāh) va ser un regne assentat a l'antiga Canaan i que es va crear després de la divisió del Regne d'Israel.

A la mort de Salomó, la relació entre les tribus israelites es va tibar molt fins al punt que les deu tribus del nord van fer rei a Jeroboam, un oficial proper a la cort, i les dues tribus del sud van fer rei a Roboam, fill de Salomó. Des de llavors hi hauria dos regnes: el Regne d'Israel i el Regne de Judà, aquest últim seguiria amb el llinatge de David.

Successos destacats 

En el cinquè any de Roboam, el primer rei, el rei Sisac d'Egipte va envair el Regne de Judà i va arribar fins a Jerusalem, on va capturar al seu pas les ciutats fortificades que va trobar de camí.

En el transcurs del regnat de Acaz, l'onzè rei, Judà va sofrir invasions d'edomites i filisteus, i també incursions del Regne d'Israel i de Síria. La coalició entre siris i israelites va arribar a amenaçar amb enderrocar Acaz. Per aquest motiu, Acaz va subornar al rei assiri Tiglath-Pileser III perquè l'ajudés, però en comptes d'ajudar-lo el va intentar subjugar.

Ezequies, fill de Acaz, es va rebel·lar contra Assíria. En conseqüència, Sennàquerib, rei d'Assíria, va envair Judà i va prendre moltes ciutats fortificades. No obstant això, no va aconseguir ocupar Jerusalem. Uns vuit anys abans, havia arribat la fi del Regne d'Israel, amb la caiguda de la seva capital, Samaria, davant dels assiris.

Durant l'època del regnat de Josies, el quinzè rei, sembla que es va trobar el llibre de la llei que havia escrit originalment Moisés. Aquest fet va ocasionar un gran rebombori al poble.

Els últims reis de Judà van patir la pressió insuportable d'Egipte primer, amb el faraó Necó II, i de Babilònia després, amb Nabucodonosor II. Els babilonis acabarien destruint Jerusalem i el seu temple. Molt jueus serien deportats a Babilònia. Així arribava la fi del Regne de Judà.

Cronologia bíblica 
La cronologia bíblica difereix poques dècades de les dates proposades per alguns historiadors. Aquestes són les seves dates (a.n.e.):

 997 Roboam: 17 anys

 980 Abies: 3 anys

 978 Asà: 41 anys

 937 Josafat: 25 anys

 913 Jehoram: 8 anys

 906 Ahazià: 1 any

 905 Atalia usurpadora temporal: 6 anys

 898 Joaix: 40 anys

 858 Amasies: 29 anys

 829 Ozies (Azarià): 52 anys

 777 Jotam: 16 anys

 762 Acaz: 16 anys

 746 Ezequies: 29 anys

 716 Manassès: 55 anys

 661 Amon: 2 anys

 659 Josies: 31 anys

 628 Joahaz: 3 mesos; Joiaquim: 11 anys

 618 Jeconies: 3 mesos i 10 dies

 617 Sedecies: 11 anys

 607 Jerusalem i el seu temple són destruïts pels babilonis, dirigits per Nabucodonosor II.

Cronologia tradicional 
Aquestes dates van ser proposades en el seu moment pels arqueòlegs William F. Albright i Edwin R. Thiele, i més modernament pel doctor Gershon Galil.

Referències
Joanetes

Joanetes és un nucli urbà de la Garrotxa que el 1970 es va integrar al municipi de la Vall d'en Bas. L'any 2005 tenia 364 habitants.

Es troba a la zona que separa la plana d'en Bas de les valls de Vidrà. Al nord, la vall de Joanetes queda envoltada pel Puigsacalm i per la serra de Santa Magdalena del Mont i al sud hi ha l'antic terme de Falgars d'en Bas, situat als cingles de Cabrera.

L'església romànica de Joanetes està consagrada a Sant Romà i ja es troba documentada el . Va ser possessió del Monestir de Sant Joan de les Abadesses abans de l'any 1150. De l'església original es conserven la façana, els arcs torals i la pica baptismal, que van poder sobreviure als terratrèmols del .

Sobre el pla hi ha Sant Miquel de Falgars, que esdevé una balconada sobre tota la vall amb unes magnífiques vistes. Allà hi ha l'església de Sant Pere que té un absis semicircular i les lesenes llombardes típiques del romànic dels segles  i . I més enllà, a les cingleres de Falgars, hi ha l'ermita de Sant Miquel de Falgars que havia format part de l'antic Castelló d'en Bas. A la riera de Joanetes, que desemboca al riu Fluvià a la zona del veïnat de Can Trona, hi ha el salt del roure amb uns 35 metres d'alçada.

Seguint el camí de Sant Miquel, trobem el petit nucli de Falgars d'en Bas, amb la seva església de Sant Pere de Falgars.

Durant les festes nadalenques, Joanetes acull un pessebre vivent que transforma tots els racons del poble per reviure les escenes típiques de Nadal, coronat per una de les estrelles il·luminades més grans del món, que se situa a la cinglera de Santa Magdalena.
L'altre esdeveniment significatiu anual del poble és la festa major. Se celebra durant dues setmanes de Juliol, s'escau cada any per Sant Jaume i la setmana anterior.

Entitats de població de la Vall d'en Bas
J

La J és la desena lletra de l'alfabet català i setena de les consonants. El seu nom és jota.

Fonètica 
En català representa la fricativa postalveolar sonora entre vocals i a inici de mot en els dialectes central i balear. Té un so prepalatal africat sonor en el català nord occidental, en el català tarragoní i el valencià no apitxat mentre que l'apitxat és prepalatal africat sord. És una lletra que en un principi va desenvolupar-se de la lletra i per representar el so semivocàlic i que va acabar representant un so diferent. Per això és inexistent en l'alfabet llatí. Juntament amb la lletra t fa el dígraf (tj)

Significats de la J 
 Cronologia: als calendaris designa els mesos d'estiu juny i juliol.
 Física: en majúscula, símbol del joule en el Sistema Internacional (però el nom de la unitat s'escriu en minúscula).
 Electromagnetisme: en minúscula, símbol de la densitat de corrent.
 Matemàtiques: segon imaginari del quaternió.
 Matemàtiques: símbol a la Funció de Bessel.

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
Jentil

Un jentil (jentilak en plural), és un personatge de la mitologia basca que sembla representar al mateix poble basc precristià. Com els gegants de la mitologia grega disposen d'una força sobrehumana i tenen el mal costum de llançar grans roques sobre els seus enemics.

Una llegenda narra el final dels jentils, esdevingut quan aquests van albirar una estranya llum en el cel. No sabien què podria significar i van anar a cercar al més ancià i savi d'entre ells. Quan els cansats ulls d'aquest van aconseguir albirar el fenomen va dir: "Aqueixa llum anuncia l'arribada del Kixmi (Crist), és la fi de la raça basca". I dit això, tots els jentils van córrer a algun lloc on amagar-se sota terra.

Una altra versió narra que un d'ells es va salvar convertint-se al cristianisme, aquest és l'Olentzero que, de manera similar a en Santa Claus als països anglosaxons, porta regals als nens per Nadal.

Hi ha moltes estructures i llocs al País Basc amb jentil en el seu nom, generalment referint-se a llocs pagans o antics, suposadament construïts pel jentil. Els dòlmens són jentilarri o jentiletxe, els harrespil són jentilbaratz, les coves poden ser jentilzulo o jentilkoba.

Referències 

Personatges de la mitologia basca
K

La K és l'onzena lletra de l'alfabet català i la vuitena de les consonants. En l'alfabet català tan sols és utilitzada en paraules d'origen estranger, sobretot mots anglesos, alemanys i romanitzacions d'altres llengües. Antigament ja els romans la feien servir només per a paraules d'origen grec i en l'edat mitjana per senyalar abreviatures d'aquesta mateixa llengua. El seu origen sembla etrusc. En català representa l'oclusiva velar sorda de l'alfabet fonètic internacional (igual que la c i el dígraf qu en cadira o penques).

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
Kana

Kana és un terme genèric que es refereix a dos sil·labaris japonesos: hiragana (ひらがな) i katakana (カタカナ), que són caràcters basats en els pictogrames xinesos, o kanji (漢字), i que actualment els substitueixen o acompanyen.

El katakana s'usa per escriure aproximacions a paraules i noms estrangers que han passat a formar part del japonès. Per exemple, muixeranga es pot escriure ムセランガ. (que com que és una llengua de fonètica més pobre equivaldria a mu-se-ran'-ga )

En canvi l'hiragana es fa servir sobretot pels aspectes gramaticals de l'idioma. També es pot emprar per representar una paraula (normalment d'origen japonès, i no xinès) en lloc d'un kanji.

L'hiragana es pot escriure en petit a sobre o a la dreta de caràcters kanji poc coneguts per mostrar la seva pronunciació: això es coneix com a furigana. El furigana es fa servir sobretot en els llibres per a nens, encara que la literatura dirigida a nens petits amb pocs coneixements de kanji el poden ometre i fer servir hiragana combinat amb espais per separar les paraules.

Referències

Enllaços externs 

 Exercicis per a practicar l'escriptura de kanes (pdf)
Kanji

Els kanji (漢字) són els caràcters d'origen xinès, de l'època de la dinastia Han, que s'utilitzen a l'escriptura japonesa junt amb els sil·labaris katakana i hiragana.

Alguns dels caràcters, anomenats manyōgana (万葉仮名) en honor de la col·lecció de poemes del  Manyōshū (万葉集), posseeixen només valor fonètic. Altres funcionen com a ideogrames, és a dir sustenten el valor conceptual de la paraula i un tercer grup són híbrids entre els dos sistemes anteriors, o sigui, tenen una part de suport fonètic i una altra d'aproximació al concepte requerit.

L'aparició dels kanji al Japó daten del segle IV; foren introduïts al país a través de Corea i varen començar a ser adoptats pels japonesos per registrar la seva pròpia llengua que, fins llavors, mancava de forma escrita.

Lectura dels kanji 
Els kanji tenen dues categories de significats i pronúncies, que es coneixen com a "lectures": les lectures on (音読み o on'yomi) i les lectures kun (訓読み o kun'yomi).

Les lectures on es deriven de les pronúncies xineses del caràcter, i se solen emprar quan el kanji forma part d'una paraula composta. Les lectures kun s'utilitzen normalment quan el kanji està sol o seguit de hiragana. La major part dels kanji té almenys una lectura on i una lectura kun. Alguns kanji tenen una tercera lectura menys coneguda anomenada lectura nanori, que s'utilitza per a noms de persones.

Existeixen excepcions a aquestes regles, ja que molts kanji no tenen lectura kun i uns pocs no tenen lectura on. Alguns utilitzen la lectura kun, i no la lectura on, per formar paraules compostes.

Si els kanji no estan acompanyats de hiragana, se solen llegir de dos en dos i amb la lectura on. La paraula "kanji" (漢字) n'és un perfecte exemple, i la seva pronúncia prové de la paraula xinesa "hanzi".

Kanji i furigana 
Els kanji ocasionalment van acompanyats per furigana, que són caràcters hiragana escrits al costat dels kanji, per facilitar-ne la lectura.
S'utilitza el furigana sobretot en llibres per a nens i en els manga (còmics japonesos) per afavorir l'aprenentatge dels caràcters. També s'utilitza el furigana per a caràcters kanji que no estan inclosos a la llista dels 1945 kanji més utilitzats (Jōyō kanji).

Vegeu també 
 Kun'yomi
 On'yomi
 Ateji