alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Amniotes

Els amniotes (Amniota) són un clade de vertebrats terrestres, els primers que s'independitzaren totalment del medi aquàtic. Han desenvolupat una cuirassa d'escames que els impermeabilitza de l'exterior i que en els ocells ha evolucionat a plomes i en els mamífers a pèls. També perderen la necessitat de pondre els ous a l'aigua gràcies a l'aparició dels ous clistoics, que permeten l'intercanvi de gasos com ara l'oxigen (O₂) i el diòxid de carboni (CO₂) sense perdre aigua i que ens els teris han evolucionat fins al punt que el fetus es desenvolupa, totalment o parcial, a l'interior de les femelles.

Avantatges evolutius de l'ou clistoic 

Es caracteritzen pel fet que l'embrió desenvolupa tres embolcalls: 1. El còrion, 2. Els al·lantoides i 3. l'amni. Això permet l'existència d'un medi aquós en el qual pot respirar i del qual pot alimentar-se. Aquesta és una adaptació evolutiva que, a diferència del que passa amb els amfibis, permeté la reproducció ovípara en un medi sec. D'altra banda i de forma independent, alguns amfibis, com les pipas o gripaus de Surinam (Pipa pipa), han desenvolupat altres mecanismes per a superar aquesta limitació.

Aparició i evolució 
Sembla que els primers amniotes sorgiren durant el Carbonífer mitjà a partir dels tetràpodes reptiliformes. Transcorreguts alguns milions d'anys, dos dels llinatges més importants dels amniotes, foren diferenciant-se: per una banda els avantpassats dels éssers humans, els sinàpsids, i per una altra els sauròpsids, dels quals evolucionaren els dinosaures, els rèptils i les aus.

Tenint en compte l'escassetat de dades disponibles sobre fòssils de vertebrats procedents d'aquests temps, és possible que l'evolució d'aquests animals comencés abans.

Taxonomia 
 Reptiliomorpha
Clade Amniota
Casineria 
Classe Synapsida
 Classe Mammalia
Classe Sauropsida
Batropetes
 Clade Eureptilia
 Família Captorhinidae
 Família Protorothyrididae
Hylonomus
 Subclasse Diapsida
 Classe Aves

Arbre filogenètic 
En la classificació zoològica, Amniota és un microembrancament que comprèn els sinàpsids (mamífers actuals i els rèptils mamiferoides) i els sauròpsids (el llinatge que originà els rèptils i ocells).

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Anamniota
Escriptura tàmil

L'escriptura tàmil, és l'alfabet usat per a escriure la llengua tàmil, una de les llengües del subcontinent indi. Conté 12 vocals i 18 consonants. Aquestes es combinen per a formar 216 caràcters compostos. Hi ha un caràcter especial (Aaytha ezutthu), sumant un total de 217 caràcters.

Atenció: Totes les consonants amb ai, au, e, o, u (tant curtes com llargues) junt amb algunes amb "i" estan escrites correctament però encara no es mostren com deurien.

க ஖ ஗ ஘ ங ச ஛ ஜ ஝ ஞ ட 
஠ ஡ ஢ ண த ஥ ஦ ஧ ந ன ப ஫ ஬ ஭ ம ய ர ற ல ள ழ வ ஶ ஷ ஸ ஹ ஺ ஻ ஼ ஽ ா ி 
ீ ு ூ ௃ ௄ ௅ ெ ே ை ௉ ொ ோ ௌ ் ௎ ௏ ௐ ௑ ௒ ௓ ௔ ௕ ௖ ௗ ௘ ௙ ௚ ௛ ௜ ௝ ௞ ௟ 
௠ ௡ ௢ ௣ ௤ ௥ ௦ ௧ ௨ ௩ ௪ ௫ ௬ ௭ ௮ ௯ ௰ ௱ ௲ ௳

 Vocals:ஃ அ ஆ இ ஈ உ ஊ எ ஏ ஐ ஒ ஓ ஔ (*-a-ā-i-ī-u-ū-e-ē-ai-o-ō-au) 
 Vocals amb consonants: -் ா ி ீ ு ூ ெ ே ை ொ ோ ௌ (*-ā-i-ī-u-ū-e-ē-ai-o-ō-au)
 G/K/H:க் க கா கி கீ கு கூ கெ கே கை கொ கோ கௌ
 NG:௩் ௩ ௩ா ௩ி ௩ீ ௩ு ௩ூ ௩ெ ௩ே ௩ை ௩ொ ௩ோ ௩ௌ
 S/CH:ச் ச சா சி சீ சு சூ செ சே சை சொ சோ சௌ
 NY:ஞ் ஞ ஞா ஞி ஞீ ஞு ஞூ ஞெ ஞே ஞை ஞொ ஞோ ஞௌ
 D/T:ட் ட டா டி டீ டு டூ டெ டே டை டொ டோ டௌ
 N:ண் ண ணா ணி ணீ ணு ணூ ணெ ணே ணை ணொ ணோ ணௌ
 D/T(TH):த் த தா தி தீ து தூ தெ தே தை தொ தோ தௌ 
 N:ந் ந நா நி நீ நு நூ நெ நே நை நொ நோ நௌ
 B/P:ப் ப பா பி பீ பு பூ பெ பே பை பொ போ பௌ
 M:ம் ம மா மி மீ மு மூ மெ மே மை மொ மோ மௌ
 Y:ய் ய யா யி யீ யு யூ யெ யே யை யொ யோ யௌ
 R:ர் ர ரா ரி ரீ ரு ரூ ரெ ரே ரை ரொ ரோ ரௌ
 L:ல் ல லா லி லீ லு லூ லெ லே லை லொ லோ லௌ
 V/W:வ் வ வா வி வீ வு வூ வெ வே வை வொ வோ வௌ
 L:ழ் ழ ழா ழி ழீ ழு ழூ ழெ ழே ழை ழொ ழோ ழௌ
 L:ள் ள ளா ளி ளீ ளு ளூ ளெ ளே ளை ளொ ளோ ளௌ
 R:ற் ற றா றி றீ று றூ றெ றே றை றொ றோ றௌ
 N:ன் ன னா னி னீ னு னூ னெ னே னை னொ னோ னௌ
 J:ஜ
 H:ஹ
 Z/S:ஸ

Vegeu també 
 Llengua tàmil

Tàmil
Llengües dravídiques
Anihilació

En física, el terme anihilació s'aplica al procés que succeeix quan una partícula subatòmica col·lideix amb la seva respectiva antipartícula. Al procés desapareixen les dues partícules però com que l'energia i el moment s'han de conservar, la seva massa es transforma en energia que es manifesta com l'emissió de noves partícules i/o radiació. Les antipartícules tenen exactament el mateix nombre quàntic, però oposat, que les partícules, per tant la suma dels nombres quàntics de la parella original és zero. Com que s'ha de complir la conservació de l'energia i del moment, la suma dels nombres quàntics del conjunt de partícules que es produeixi haurà de ser també zero.

Els possibles productes de l'anihilació dependran del tipus d'interacció que es pugui produir a partir de les partícules inicials i de la seva cinemàtica. En l'anihilació de matèria amb antimatèria un quark, i un antiquark es poden anihilar en gluons, en fotons, o en bosons W; un electró, i un positró, es poden aniquilar en fotons, o en un bosó Z. Un electró i un positró s'anihilen donant lloc, normalment, a dos fotons gamma de 511 keV cadascun.

Vegeu també 
 Antimatèria
 Antipartícula
 Física de partícules

Referències

Enllaços externs 
 Fermilab 
 Matèria i Antimatèria al Big Bang  (falla l'enllaç)

Física de partícules
Anisotropia

Lanisotropia és la propietat de variació de les propietats físiques en ser mesurades des de diferents direccions. És la propietat contrària a la isotropia.

L'anisotropia es pot definir com la variació d'una determinada propietat física d'un material, com ara l'absorbància, l'índex de refracció o la densitat, quan es mesura al llarg de diferents eixos. Un exemple comú i ben conegut n'és el de les lents polaritzades de les ulleres de sol o el de les pantalles de cristall líquid. La propietat contrària és la isotropia.

Anisotropia de sòlids 
L'anisotropia dels materials és més acusada en els sòlids cristal·lins, en els quals s'evidencia una relació directa amb l'estructura atòmica i molecular del cos en qüestió.

Cal assenyalar que els cristalls no són anisotròpics o isotròpics per se, sinó que aquest concepte està en relació amb cada una de les propietats físiques. Hi ha cristalls anisotròpics per a certes propietats, mentre que es comporten isotròpicament per a d'altres, en diferents graus d'anisotropia.

Convé no confondre aquest concepte amb el d'heterogeneïtat i homogeneïtat, també relacionats amb la direcció. Un cos és heterogeni respecte certa propietat si el valor d'aquesta varia al llarg d'una direcció, cosa que únicament succeeix en els cristalls en condicions excepcionals. Per exemple, l'atmosfera és heterogènia respecte la velocitat de la llum perquè la densitat de les diverses capes és diferent i, per tant, la llum viatja a velocitats diferents al llarg d'una mateixa direcció.

Altres exemples d'anisotropia 
 Conductivitat elèctrica
 Dilatació tèrmica
 Policroisme
 Pleocroisme
 Radiació de fons de microones
 Susceptibilitat magnètica

Referències 

Cristal·lografia
Òptica
Atto-

Atto (símbol a) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-18, o 1/1.000.000.000.000.000.000 o, cosa que és equivalent, 0,000 000 000 000 000 001.

Confirmat el 1964, el mot prové del danès atten, que significa divuit.

Per exemple;
 1 attòmetre = 1 am = 10-18 metres = 0,000 000 000 000 000 001 metres
 1 attogram = 1 ag = 10-18 grams = 0,000 000 000 000 000 001 grams 
 1 attosegon = 1 as = 10-18 segons = 0,000 000 000 000 000 001 segons

Prefixos del SI
Altai

Toponímia:
 Massís de l'Altai, regió muntanyosa de l'Àsia 
 República de l'Altai, subjecte federal de Rússia que limita amb Mongòlia, Xina i el Kazakhstan al sud-oest
 Territori de l'Altai, subjecte federal de Rússia que limita amb el Kazakhstan, les províncies de Novosibirsk i Kèmerovo i amb la república de l'Altai 
 Altai o Aletai, ciutat del Turquestan Oriental, avui a la República Popular de la Xina
 Prefectura d'Altai, prefectura del Turquestan Oriental, avui a la República Popular de la Xina
 Província de Govi-Altai, província de Mongòlia 
 Altai (ciutat), ciutat de Mongòlia, a l'aimag o província de Govi-Altai 
 Etnografia: Altai (tribu), tribu turca.
 Lingüística: Llengua altai, una de les llengües turqueses

Vegeu també 
 Altais, una estrella de la constel·lació del Dragó.
Àzeri

Làzeri o azerbaidjanès o azerbaidjanés és una llengua turquesa parlada per uns 9.000.000 de persones a l'estat de l'Azerbaidjan, incloent-n'hi 414.900 a la República Autònoma de Nakhtxivan (Azerbaidjan) i altres 20.000.000 aproximadament als estats veïns (sobretot a l'Iran, al territori d'Azerbaijan meridional).

La llengua té dos grans dialectes, l'àzeri del nord, parlat a la República de l'Azerbaidjan i el Daguestan, on és oficial, i l'àzeri del sud, parlat a la regió iraniana de l'Azerbaidjan, on és la llengua majoritària, tot i que no hi és oficial. Encara que hi ha un grau molt alt d'intel·ligibilitat mútua entre ambdues formes d'àzeri, hi ha diferències significatives en fonologia, lèxic, morfologia, sintaxi i fonts de préstecs. També es parla en menor grau a les comunitats àzeris de Geòrgia i Turquia i a les comunitats de la diàspora, principalment a Europa i Amèrica del Nord.

La seva literatura és molt rica. Dintre de la seva família, només és superada per la uzbeka. Els primers textos àzeris daten del  i estaven escrits amb alfabet àrab. Quan les llengües turqueses van canviar a la grafia llatina, el 1924 ho feu l'àzeri del nord, però en 1939 la Unió Soviètica va imposar l'alfabet ciríl·lic, que va ser el d'ús fins a la independència de l'Azerbaidjan. Els àzeris iranians van intentar recuperar el 1991 la grafia àrab, que a l'Iran s'havia mantingut sempre, però finalment es va imposar l'ús dels caràcters llatins.

L'idioma té moltes paraules provinents del mongol i de l'àrab clàssic, per influència de l'islam. És una llengua aglutinant, com la resta de llengües turqueses. No té articles ni gènere i acostuma a col·locar el verb al final de la frase.

L'àzeri és mútuament intel·ligible amb el turc i el turcman, fins al punt que en diferents moments han estat considerats la mateixa llengua.

Exemple d'àzeri amb traducció al català: «Ey göylərdə olan Atamız, adın müqəddəs tutulsun…», «Pare nostre que ets al cel, sigui santificat el teu nom…».

Alfabets

Comparació d'algunes paraules

Vegeu també 
 Àzeris.

Referències

Enllaços externs 
 Àzeri amb àudio.
 Àzeri, alfabets i pronunciació en omniglot.com.
Annie Hall

Annie Hall és una pel·lícula de Woody Allen del 1977. Ha estat doblada al català.

Argument 
Alvy Singer és un comediant de clubs nocturns que als 40 anys fa un repàs de la seua vida després d'haver trencat amb la seua nòvia, Annie. Conta els seus amors, els seus matrimonis i la seua relació amb ella, a qui coneix després d'un partit de tennis. Alvy és una persona especial, una mica neuròtic, dominat per una sèrie d'obsessions que acaben per destruir cadascuna de les seues relacions.

Repartiment 
 Woody Allen.... Alvy Singer
 Diane Keaton…. Annie Hall
 Carol Kane.... Allison Portchnick
 Paul Simon…. Tony Lacey
 Shelley Duvall…. Pam 
 Janet Margolin…. Robin
 Colleen Dewhurst.... Mrs Hall.
 Christopher Walken…. Duane Hall
 Donald Symington.... Mr Hall
 Helen Ludlam.... Grammy Hall
 Mordecai Lawner…. Mr.Singer
 Joan Neuman.... Mrs Singer 
 Jonathan Munk…. Alvy Singer
 Ruth Volner.... Tia d'Alvy.

Premis i nominacions

Premis 
 1978: Oscar a la millor pel·lícula
 1978: Oscar al millor director per Woody Allen
 1978: Oscar a la millor actriu per Diane Keaton
 1978: Oscar al millor guió original per Woody Allen i Marshall Brickman
 1978: Globus d'Or a la millor actriu musical o còmica per Diane Keaton
 1978: BAFTA a la millor pel·lícula
 1978: BAFTA a la millor direcció per Woody Allen
 1978: BAFTA a la millor actriu per Diane Keaton
 1978: BAFTA al millor guió per Woody Allen i Marshall Brickman
 1978: BAFTA al millor muntatge per Ralph Rosenblum i Wendy Greene Bricmont

Nominacions 
 1978: Oscar al millor actor per Woody Allen
 1978: Globus d'Or a la millor pel·lícula musical o còmica
 1978: Globus d'Or al millor director per Woody Allen
 1978: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Woody Allen
 1978: Globus d'Or al millor guió per Woody Allen i Marshall Brickman
 1978: BAFTA al millor actor per Woody Allen
 1978: César a la millor pel·lícula estrangera

Referències 

Pel·lícules del 1977 doblades al català
Pel·lícules dirigides per Woody Allen
Pel·lícules de comèdia romàntica dels Estats Units
Pel·lícules dels Estats Units del 1977
Pel·lícules guanyadores de l'Oscar a la millor pel·lícula
Pel·lícules guanyadores de l'Oscar al millor director
Guanyadors del Globus d'Or
Alfa

L'alfa és la primera lletra de l'alfabet grec. S'escriu Α en majúscula i α en minúscula. Té un valor numèric d'1. Equival a la A de l'alfabet llatí i deriva de la lletra fenícia àlef. El seu origen gràfic és el cap d'un bou invertit.

Vegeu també 
 Alfa llatina
 Alfa i omega.
 A, alfabet llatí

Referències 

Lletres gregues
Auriga

Auriga (antiguitat clàssica), conductor d’un carro de cavalls.
 Auriga (constel·lació), constel·lació de l'hemisferi nord 
 Auriga (esclau), conductor d'un carro de cavalls 
 Revista Auriga, publicació en català dedicada a la divulgació del món clàssic i del llegat grecoromà a Catalunya.
 Auriga de Delfos, escultura.
Andròmeda

Andròmeda (mitologia), filla de Cassiopea
 Andròmeda (constel·lació)
 Gran galàxia d'Andròmeda
 Andromeda (gènere), gènere de plantes amb una sola espècie, Andromeda polifolia
 Mont Andromeda, muntanya d'Alberta, Canadà
 Andromeda (cançó), cançó de la banda virtual de rock alternatiu Gorillaz
 Andromeda (sèrie de televisió)
 Andromède (obra de Corneille)
 Andromeda, (1771), òpera de Ignazio Fiorillo
 Andròmeda, (1638), òpera de Michelangelo Rossi
Bronqui

En l'aparell respiratori dels mamífers, els bronquis són els conductes respiratoris en què es divideix la tràquea. Serveixen per conduir l'aire per l'interior dels pulmons.

Quan l'aire arriba a la tràquea es va repartint pels diferents bronquis que es van ramificant successivament tornant-se cada vegada més xics, formant el conjunt anomenat arbre bronquial. En els bronquis petits falta l'esquelet cartilaginós i hi és molt important la capa muscular. Així cadascun dels dos bronquis principals (un per a cada pulmó) es divideix en bronquis lobulars (o secundaris) que aporten l'aire a un lòbul i cadascun es divideix en bronquis segmentaris (o lobel·lars o terciaris) que aporten l'aire a un lobel. Finalment, cadascun es divideix en bronquíols. Al final dels bronquíols hi ha els alvèols, units per sacs alveolars, que s'encarreguen de l'intercanvi d'oxigen i diòxid de carboni entre la sang dels capil·lars i l'aire alveolar .

Referències 

Tracte respiratori inferior
Bilaterals

Els bilaterals (Bilateria) són un grup d'animals caracteritzats per tenir simetria bilateral. En alguns dels casos aquesta simetria s'ha perdut per la fixació al substrat (equinoderms) tot i que és conservada en les fases larvàries.

En el seu desenvolupament embrionari primerenc es diferencien tres fulles embrionàries: l'ectoderma, l'endoderma i la mesoderma. i reben per això el nom de triblàstics, concepte que s'oposa al de diblàstics, que només tenen dos fulls embrionaris (ectoderma i endoderma).

A gener del 2020, el bilateral més antic conegut és Ikaria wariootia, de l'Ediacarià d'Austràlia.

Filogènesi 
Els bilaterals formen un clade, és a dir, tots provenen d'un avantpassat comú.

La sistemàtica tradicional dels bilaterals es basa en el destí embrionari del blastòpor (boca embrionària); amb aquesta base, es diferencien dos grans llinatges:

 Protòstoms: el blastòpor origina la boca de l'adult, i l'anus és de neoformació.
 Deuteròstoms: el blastòpor origina l'anus de l'adult, i la boca és de neoformació.

Cladograma 
Aquesta és la filogènesi d'acord amb les anàlisis genètiques:

Classificació 
 Embrancament Xenacoelomorpha
 Clade Nephrozoa
 Superembrancament Deuterostomia
 Embrancament Chordata
 Clade Ambulacraria
 Embrancament Echinodermata
 Embrancament Hemichordata
 Embrancament Vetulicolia †
 Clade Protostomia
 Superembrancament Ecdysozoa
 Clade Cycloneuralia
 Clade Nematoida
 Embrancament Nematoda
 Embrancament Nematomorpha
 Clade Scalidophora
 Embrancament Kinorhyncha
 Embrancament Loricifera
 Embrancament Priapulida
 Clade Panarthropoda
 Embrancament Arthropoda
 Embrancament Lobopodia †
 Embrancament Onychophora
 Embrancament Tardigrada
 Superembrancament Spiralia
 Clade Lophotrochozoa
 Embrancament Annelida
 Embrancament Brachiopoda
 Embrancament Bryozoa
 Embrancament Entoprocta
 Embrancament Hyolitha †
 Embrancament Mollusca
 Embrancament Nemertea
 Embrancament Phoronida
 Embrancament Cycliophora
 Embrancament Sipuncula
 Clade Platyzoa
 Embrancament Gastrotricha
 Embrancament Platyhelminthes
 Clade Gnathifera
 Embrancament Chaetognatha
 Embrancament Acanthocephala
 Embrancament Gnathostomulida
 Embrancament Micrognathozoa
 Embrancament Rotifera

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Urbilateral

Bilaterals
BeOS

BeOS és un sistema operatiu per l'ordinador BeBox i després per Macintosh, orientat a l'entorn multimèdia. No va tenir gaire èxit a causa de les poques aplicacions existents que l'utilitzen.

Referències

Vegeu també 

 Haiku OS

Sistemes operatius de propietat
Bruc boal

El bruc boal (Erica arborea) és un arbust de la família de les ericàcies. També es coneix com a bruc mascle, bruc de soques, bruc de bou o bruc de pipes. L'epítet específic arborea prové del llatí, que significa 'semblant a un arbre'.

Descripció 
És un arbust molt ramificat, amb les tiges erectes, que als Països Catalans pot arribar fins als 3 m d'alçada. A les Canàries o Madeira pot arribar a fer-se un arbre. Les fulles són lineals i estretes, de 3 a 4 mm de llargada, de color verd fosc. Les flors són petites i blanques en forma de campaneta o gerreta. El bruc boal floreix entre els mesos de febrer i maig, i cada individu fa multitud de flors blanques. El fruit és una càpsula molt petita. La fusta de l'arrel, en forma de bulb, és molt utilitzada en la fabricació de pipes (de fumar).

Distribució i hàbitat 
És típic de la terra baixa mediterrània. Prefereix els sòls silícics. Se'l troba gairebé exclusivament a la terra baixa, a les parts altes dels massissos, comú en alzinars i brolles d'estepa i brucs, allà on el sòl ha estat descarbonatat per la pluja. Es pot trobar entre els 0 i els 1.000 metres d'altitud; rarament entre els 1.000 i els 1.200 metres. Es distingeix fàcilment del bruc d'hivern, que floreix a la tardor i té les flors de color rosat.

Referències 

Arbusts
Bruc
Bombó

Un bombó és una peça menuda (apropiada per a ser ingerida en un sol mos) de xocolata negra, blanca o amb llet, que pot estar farcida de licors, caramel o praliné per donar-li un gust en concret. També pot estar recobert de fruits secs o de fruites confitades.

El terme bombó prové del francès bonbon, literalment "bo bo" (doblement bo). Tant en francès com en la majoria d'idiomes que l'utilitzen, designa genèricament una llaminadura.

Conjuntament amb les rajoles de xocolata i la xocolata en pols, són la forma més important i estesa de presentar comercialment la xocolata. Els bombons però, representen la forma més exquisida i solen anar associats a comportaments de gratitud, regal o reconeixement en les relacions socials. Per això la seva producció és especialment acurada en la pràctica totalitat d'empreses xocolateres.

Depenent de la forma i els ingredients, reben noms diferents. A Catalunya són famoses les anomenades catànies, xocolata farcida amb una ametlla caramel·litzada i recobertes amb cacau en pols.

També s'anomena popularment bombó al cafè tallat amb llet condensada.

Marca Q 
Els xocolaters de bombons de xocolata de Catalunya poden adherir-se al segell alimentari Marca Q de qualitat alimentària, certificació oficial atorgada pel Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació de la Generalitat de Catalunya regulat per l'ordre d'1 de juliol de 1988

Els ingredients utilitzats en l'elaboració dels bombons Maca Q seran de màxima qualitat. El component principal és la cobertura de xocolata que pot ésser de xocolata negra, amb llet i blanca. També s'utilitzen altres components com fruites seques, praliné d'ametlla, d'avellana o de nous, trufa, fruites confitades i licors segons els tipus de bombó. El praliné contindrà com a mínim un 45% de fruites seques. No s'admet la utilització d'additius a excepció de la vainilla i la lecitina ni de farines, fècules ni midons.

Els envasos han de ser de material autoritzat que assegurin una bona protecció i una presentació acurada del producte. A l'etiqueta hi ha de figurar el distintiu de la marca "Q" i el nom de l'entitat de control. Tot el procés productiu està sota el control d'una entitat de certificació independent.

Referències

Vegeu també 
 Trufes
 Catànies
 Brigadeiro

 
Productes de la Marca Q
Belga (agència)

Belga és una agència de notícies de Bèlgica. És l'agència principal del país, des del 1948 propietat conjunta dels principals diaris i emissores, que en controlen un 80%.

Estimulats pel rei Albert I, que volia una agència nacional pròpia, independent de la filial de Brussel·les de l'agènca francesa Havas, Pierre-Marie Olivier i Maurice Travailleur la van fundar l'1 de gener de 1921 com a Agence télégraphique belge de presse (Agència telegràfica belga de premsa), que aleshores va adquirir les activitats belgues d'Havas i Reuters. Inicialment només publicava comunicats en francès. Des del 1944 va començar publicar també en neerlandès i va afegir un departament de notícies d'esport. Des del 1970 les redaccions neerlandesa (belga) i francesa van ser separades i operen dins de la mateixa organització amb gran autonomia.

Fins al 2014 l'agència estava situada a Schaarbeek, quan va transferir-se al carrer de l'Arduinkaai de Brussel·les als antics despatxos del diari De Morgen.

Referències

Enllaços externs 
 

Agències de notícies
Schaerbeek
Bruixa

Bruixa (dona), dona que practica la bruixeria
 Biologia: 
 Palaia bruixa (Lepidorhombus boscii) 
 Bruixa sense taques o gall (Lepidorhombus whiffiagonis) 
 Peix bruixa o mixinoïdeu
 Bruixa (papallona)
Botànica pura

La botànica pura estudia les plantes des d'un punt de vista purament teòric.

Té dues branques:
 Botànica general
 Botànica especial

Referències

Enllaços externs 
 Botánica Pura & Botánica Aplicada

Botànica
Branques de la botànica
Botànica especial

La botànica especial, és una branca de la botànica, referida als individus en particular i a les entitats que componen com a tals.

La botànica especial se subdivideix en Botànica sistemàtica, que estudia les relacions filogenètiques que existeixen entre les diferents entitats botàniques, Geobotànica, que estudia la distribució dels vegetals en el món i les relacions entre les plantes i l'entorn geològic, l'Ecologia vegetal, que estudia el medi ambient de les plantes, i la Teratologia vegetal, que estudia les malformacions que poden patir les plantes.

Vegeu també 
 Botànica pura

Branques de la botànica
Botànica farmacèutica

La botànica farmacèutica és la part de la botànica que estudia les plantes per les seves propietats medicinals. Una branca de la botànica farmacèutica és l'etnobotànica farmacèutica. Aquesta s'ocupa de l'estudi de les plantes medicinals relacionades amb les civilitzacions i totes les cultures del món.

Vegeu també 
 Farmacognòsia

Etnobotànica
Fitoteràpia
Asturià (desambiguació)

Asturià és el nom que rep l'asturlleonès al Principat d'Astúries
 Cultura asturienca
 Natural d'Astúries
Byte

En informàtica, un byte (de símbol B) és un grup de bits, generalment 8 bits. En aquest cas s'anomena també octet. Aquesta unitat s'aplica en la determinació de la quantitat d'espai disponible en un determinat mitjà d'emmagatzematge.

El byte és considerada la unitat mínima de la unitat d'emmagatzematge. No s'aplica únicament els mitjans d'emmagatzematge permanent, com discs durs, discs òptics o memòria flaix, sinó que també s'aplica per a mesurar la capacitat de memòria RAM.

Origen 
Aquest terme és anglès, ve de l'expressió binary term («terme binari»), i s'utilitza en informàtica i telecomunicació. Alguns ordinadors antics treballaven amb bytes de 6, 7 o 9 bits. Tanmateix, es va triar el nombre actual, perquè es va considerar que un byte de 8 bits (28 = 256 valors possibles) emmagatzemava una quantitat d'informació acceptable.

Informació específica 
El byte és el mínim conjunt d'informació amb què treballen els ordinadors. S'utilitza principalment per designar la quantitat de memòria de l'ordinador i dels sistemes d'emmagatzematge. També és un tipus de dades enter en programació. El conjunt de 2 bytes s'anomena paraula (de l'anglès word), i 4 bytes és una doble paraula.

Representació 
Un byte es pot representar de diferents formes:
 Sistema binari: 0000 0000 a 1111 1111, exemple: 01011010
 Sistema octal: 000 a 377, exemple: 132
 Sistema decimal:
Natural: 0 a 255, exemple: 90
Enter: -128 a 127

 Sistema hexadecimal: 00 a FF, exemple: 5A
 Caràcter codificat en ASCII: exemple: Z

Abreviació i prefixos 
El símbol del byte és la B (per a diferenciar-lo de la b del bit).
Habitualment, es fan servir els prefixos del Sistema Internacional amb una equivalència diferent de l'estàndard, usant múltiples de 1.024 en comptes de múltiples de 1.000. La raó és que es fan servir les potències de 2 com a refència en comptes de les potències de 10:

Actualment, la utilització d'una o altra equivalència depèn del context en què es faça servir. Habitualment, al camp de les telecomunicacions en general es fan servir els múltiples de 1.000 mentre que en els àmbits més purament informàtics es fan servir els de 1.024. Els dos àmbits s'encavalquen, fet que porta a una certa confusió; com a exemple, per referir-se a la capacitat d'un disc dur, els fabricants fan servir el primer mentre que el programari, com els sistemes operatius, en fan servir el segon.

Per tal de solucionar aquesta confusió la International Electrotechnical Commission va aprovar en 1998 una proposta nova per fer servir uns prefixos alternatius als quals se'ls anomena prefixos binaris. El seu ús encara no està gaire estès però guanya popularitat ràpidament i rep el suport de múltiples cossos d'estandardització.

Clàssics

Nova proposta 
El nom dels nous prefixos prové de la unió del prefix del SI i la paraula binari. Així, per exemple, mebibyte prové de mega‒ i binari, units en megabinari i després contrets en mebi‒.

Referències

Vegeu també 
 Bit
 Paraula
 Sistema de numeració

Unitats d'informació
Barceloní

Un barceloní o una barcelonina és un habitant o natural de la ciutat de Barcelona o la comarca del Barcelonès. És el gentilici.
 Lingüística: subdialecte de la llengua catalana, pertanyent a la varietat central, que es parla a Barcelona i la seva àrea metropolitana. Vegeu Català barceloní.
Bràfim

Bràfim és una vila i municipi de la comarca de l'Alt Camp.

Geografia 
 Llista de topònims de Bràfim (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Està situat a uns 10 km. de Valls i a uns 20 de Tarragona, a la banda dreta del riu Gaià. Limita amb els municipis de Montferri a l'est, Vila-Rodona i Alió al nord, Puigpelat a l'oest i Vilabella al sud.

Història 
El nom "Bràfim" prové del nom personal àrab Brāhim (el poble figura en documents del  com "Abrahim"). És, doncs, un patronímic.
En època romana el terme estava ja poblat com ho testimonien les restes trobades al vilar de Povill.

L'any 1159 el bisbe de Barcelona, Guillem de Torroja, va atorgar carta de població, és a dir, una vegada conquerida als musulmans fou repoblada i regulada.

Va formar part de la Vegueria de Tarragona fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833.

Economia 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 37.928 pessetes (227,95 euros).

El 1983 el terme municipal de Bràfim comptava amb unes 71 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 95 d'entre 5 i 50 hectàrees i 1 explotació d'entre 50 i 200 hectàrees.

L'economia és principalment agrícola, de secà (vinyes i oliveres) amb poca extensió del regadiu format per arbres fruiters (cirerers). Hi ha granges ovines i porcines.

El sector industrial es troba centrat en la transformació i comercialització dels productes de la vinya (vins Padró, Cooperativa Agrícola).

Entre el seu terme municipal i el d'Alió s'ha creat recentment un polígon industrial.

Demografia

Política

Eleccions municipals del 2011

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Llocs d'interès 
El lloc més emblemàtic del poble és l'ermita de Loreto, dedicada, com el seu nom indica, a la Mare de Déu de Loreto. Situada al capdamunt d'un turonet, anomenat Puig Rodó, permet gaudir d'unes vistes excepcionals del poble.

Hom té notícia de l'existència del santuari des del , encara que l'edifici actual és del . Hi destaquen les pintures murals del cambril (1923), de Joan Llimona i Bruguera. Als anys seixanta es condicionà l'entorn del santuari, de manera que ara disposa d'una pineda, una zona de barbacoa i una esplanada d'esbarjo.

La Torre de Bràfim, o Torre del Garriga, està declarada com a Bé Cultural d'Interès Nacional.

Les Barraques de Bràfim són un conjunt de barraques de pedra que formen part, de manera individualitzada, de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

Persones il·lustres 
 Josep Maria Gatell

Vegeu també 
 Sant Jaume de Bràfim

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Tota la informació sobre aquest municipi 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes de l'Alt Camp
Beuda

Beuda és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les comarques gironines, situat a un vessant del massís del Mont, al nord de Besalú.

Els principals recursos econòmics de la població són l'agricultura de secà (vinya, oliveres i cereals, la trilogia mediterrània), la ramaderia bovina, ovina i porcina, les pedreres d'alabastre i granit, i la fàbrica de paper. Una carretera local comunica el municipi amb Besalú.

Geografia 
 Llista de topònims de Beuda (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Església de Sant Feliu. Romànica. Segle XI.
 Monestir del Sant Sepulcre de Palera. Romànic del , d'un antic priorat benedictí, de tres naus, la central amb volta de canó i les laterals amb voltes de quart de cercle. Campanar de cadireta.
 Església de Sant Pere de Lligordà. Romànica. Segle XII.
 Església de Santa Maria de Palera. Segle XII.
 Església de Santa Llúcia de Beuda.
 Església de Santa Maria de Segueró. Segle XI, té una talla d'alabastre policromat de la Mare de Déu del .
 Masia del Noguer de Segueró. Segle XVIII, amb la façana plena d'esgrafiats.
 Rocabertí (cim)

Demografia

Educació 
 Escola de Lliurona: Servei de Llar d'Infants (3-6 anys) i Primària. Està adscrit a l'Institut Escola Salvador Vilarrasa de Besalú.

Referències 
 Max Cahner; Montserrat Sagarra; et al. Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona : Enciclopèdia catalana, 1982. (Vol.3-El Gironès, la Selva, la Garrotxa)

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Baix Maestrat

El Baix Maestrat és una comarca del nord del País Valencià, amb capital a Vinaròs. Fa de límit nord-oriental amb Catalunya, per la comarca del Montsià, i toca la comarca aragonesa del Matarranya. A l'est limita amb la mar Mediterrània. Al sud limita amb la Plana Alta i a l'interior (oest) limita amb l'Alt Maestrat i els Ports.

Municipis 
Els municipis d'aquesta comarca són:

Economia 
Les activitats tradicionals són, entre d'altres, l'agricultura (cítrics, oliveres, carxofes…) i la pesca. Des de finals del , el turisme s'ha convertit en un motor econòmic important per a la comarca.

Gastronomia 
Entre els plats tradicionals destaca l'olleta, la fideuà i l'arrossejat. La carxofa de Benicarló compta amb distintiu de Denominació d'Origen. És molt famós també el llagostí de Vinaròs i el caragol punxent i el suquet de peix de Peníscola.

Història 

L'actual comarca del Baix Maestrat comprén les subcomarques històriques de la Tinença de Benifassà i els Plans de Vinaròs, els quals no formaven part d'una històrica comarca del Baix Maestrat en el qual sí que formaven part les localitats d'Albocàsser i Tírig (a l'actual Alt Maestrat), les Coves de Vinromà, Sarratella, la Torre d'en Doménec, i Vilanova d'Alcolea (a la Plana Alta). La comarca antiga apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934.

Llocs d'interés natural 
La serra d'Irta és el tros costaner sense urbanitzar més gran del País Valencià, declarat parc natural l'any 2002, resistint els interessos urbanístics.

Llengua 
Al Baix Maestrat la llengua predominant és el valencià.

Vegeu també 
 Llista de monuments del Baix Maestrat
 Mancomunitat Baix Maestrat
Biogeografia

La biogeografia és la part de la geografia que estudia la distribució dels éssers vius sobre la Terra i les condicions en les quals aquests es desenvolupen.

La superfície de la Terra no és uniforme, ni en tota ella existeixen les mateixes característiques. L'espai isòtrop que utilitzen, o suposen, els esquemes teòrics de localització és tan sols una construcció matemàtica de l'espai.

Per començar, existeixen en el planeta tres medis en els quals es desenvolupa la vida: la terra, l'aigua i l'aire. Són tres medis radicalment distints, en els quals l'adaptació de les espècies a aquests els dona característiques especials i singulars. Però encara més, dintre de cadascun d'aquests medis, i d'acord amb les seves irregularitats geogràfiques, s'individualitzen espais amb característiques diferents, en els quals es desenvolupen formes endèmiques de vida. Aquestes formes, encara sent abundants, no són les úniques. En cadascun d'aquests espais es desenvolupen multitud d'espècies que viuen entre dos medis. A més, hi ha espècies que interaccionant les unes amb les altres, tanquen cicles en els quals es traspassa energia i matèria d'un sistema a un altre, com el cicle del sòl, la cadena tròfica o el cicle del carboni.

Cadascun d'aquests espais en què es desenvolupa la vida d'una manera equilibrada, entre animals, plantes, sòl i clima, es diu ecosistema.

Els factors que influeixen en la diversitat de la natura, i els llindars dels quals són decisius per a establir l'equilibri ecològic són: el sòl, el clima i l'associació entre espècies, o biocenosi. També hauríem de tenir en compte les modificacions antròpiques de la biocenosi.

La biogeografia es fonamenta en dues grans branques: la fitogeografia, que s'ocupa de les espècies vegetals, i la zoogeografia, que s'interessa per les espècies animals. Des d'un punt de vista més conceptual també es pot considerar formada per la biogeografia ecològica, que intenta explicar la distribució dels organismes sobre la base de les característiques ambientals actuals, i la biogeografia històrica, en la qual pren importància la història fòssil dels organismes i la paleoecologia.

En el món acadèmic existeix el debat entre geògrafs i biòlegs, sobre l'objecte d'estudi de la biogeografia. Així, els geògrafs entenen aquesta ciència com el que els biòlegs anomenen ecologia, mentre que els biòlegs entenen la biogeografia l'estudi de la distribució dels éssers vius, tenint en compte les causes d'aquesta distribució (migració, deriva genètica, extinció, canvis geològics i climàtics) i les interrelacions entre organismes, i entre aquests i el medi no biològic.

Vegeu també 
 Ecozona.
 Corologia.
 Cau del Cargol.
 Conca Indo-Pacífica.
 Regions biogeogràfiques de la Unió Europea.
 World Geographical Scheme for Recording Plant Distributions (WGSRPD).
B

La B és la segona lletra de l'alfabet català i primera de les consonants. El seu nom és be (i col·loquialment, be alta). Ve de l'alfabet llatí i evolucionà de la segona lletra de l'alfabet fenici: beth (casa).

Història 
La lletra B probablement té l'origen en el pictograma del terme casa en els jeroglífics egipcis, que representaven esquemàticament la planta. A l'alfabet protosemític i a l'hebreu era la primera lletra de la paraula bayit, que significava casa, d'on prové la forma primitiva, que originà la β de l'alfabet grec i la B de l'alfabet llatí o romà, a través de l'etrusc.

Fonètica 
En català representa l'oclusiva bilabial sonora, representada com a /b/ en l'alfabet fonètic internacional. Si no es troba darrere de consonant nasal o de pausa, sona de manera menys explosiva del que és habitual /β/, als dialectes no betacistes es manté el so /b/. En canvi a final de síl·laba i no seguit d'una consonant sonora s'ensordeix i es pronuncia /p/ (àrab). En el cas de l'arcaisme «ab», la seua pronúncia és /ap/, però davant de paraula començada per vocal o consonant sonora, es pronuncia /aβ/ (als dialectes no betacistes, /ab/). El seu nom és be. Únicament en els dialectes orientals, abans d'una l i després d'una síl·laba tònica es pronuncia doble (/bb/): moble, poble...

Numismàtica 
En època moderna i contemporània la B (o a vegades BA) s'usava per indicar l'origen barceloní de les monedes que s'encunyaven en aquesta ciutat. S'utilitzà per primera vegada com a símbol de la ciutat a les monedes en temps del rei Ferran II el Catòlic. De manera puntual també es va utilitzar el símbol BA en els escuts d'or i llurs múltiples (els quals s'anomenaven «de la creueta») que s'encunyaren entre els regnats de Felip III i Carles II. El 1850, en temps d'Isabel II, la B fou substituïda per una estrella de vuit puntes. No obstant això també es va usar el signe Ba. Durant la dictadura, les monedes de 50, 25 i 5 pessetes batudes a la ciutat el 1957 també s'hi va encunyar el signe BA.

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Bureta

La bureta és un instrument de laboratori que s'utilitza quan es vol afegir quantitats de líquids que es necessita controlar per utilitzar-lo en càlculs posteriors.

Un tub característic de bureta està dividit en dècimes de centímetres cúbics, de manera que no és apte per a mesures molt exactes. Les característiques dels líquids poden fer que surtin pel forat inferior si són massa poc viscosos, com és el cas de bastants dissolvents orgànics. També, alguns líquids polars poden adherir-se a la paret de la bureta, formant una distorsió de les dades massa important per segons quins usos. Per això mateix no se solen utilitzar buretes de menys de 5 ml. I el límit superior se sol situar en els 50 ml.

La posició correcta per a manipular la bureta és subjectar-la sobre el suport de manera que es pugui veure l'escala graduada.

Per accionar la clau que allibera o tanca la sortida del líquid s'utilitza la mà esquerra, deixant la mà dreta lliure per a manipular el recipient sobre el qual hagi de caure el líquid.

La vista no s'ha de fixar en la clau de la bureta, sinó en el nivell descendent del líquid. Enrasar la bureta és omplir-la de manera que la base del menisc format pel líquid coincideixi exactament amb el zero de la bureta.

Utilitat 
La seva principal utilitat és la de mesurar amb precisió volums i líquids variables.

Història 
La història de la bureta és paral·lela a la de l'anàlisi volumètric. La primera va ser desenvolupada per François Antoine Henri Descroizilles el 1791 i era com un cilindre graduat. El 1824 Joseph Louis Gay-Lussac va fer una versió millorada que incorporava un braç lateral, a més va encunyar els termes bureta i pipeta. Un gran avenç en la metodologia i popularització de l'anàlisi volumètric és degut a Karl Friedrich Mohr, que va redissenyar la bureta afegint una abraçadora i una terminació en punta a la part inferior.

Descripció 
Tub de vidre que té divisions i té una clau per deixar sortir el líquid a poc a poc.

Referències 

Material volumètric
Be

Lingüística: Nom de la lletra b.
 Química: Be és el símbol del beril·li.
 Zoologia: Mascle de l'ovella, anomenat també xai.
 Abreviatura del British English, una varietat de l'anglès
 El domini .be
Bi

Biy, cap tribal o de clan entre els uzbeks de l'Àsia central entre els segles XVI i XX.
 Acrònims:
 Informàtica: .bi, domini d'Internet de Burundi.
 Química: Bismut, 83é element de la taula periodica.
 Business intelligence o Intel·ligència empresarial
 Batxillerat Internacional
BH

Bohri, element químic amb nombre atòmic 107.
 Biblia hebraica, Sagrada Escriptura del judaisme.
 Beistegui Hermanos, marca de bicicletes basca molt popular a l'estat espanyol.
 BH (equip ciclista), equip ciclista de 1987 a 1990
Burgundi

El burgundi és una llengua morta pertanyent a l'extinta branca oriental de les llengües germàniques. Era parlada pel poble burgundi. Va sobreviure fins al , encara que la consciència del poble burgundi com a tal encara era viva cap al , en plena època carolíngia.

El seu origen cal cercar-lo pels voltants de Dinamarca. La primera referència a ells és de Plini el Vell, que diu que vivien entre l'Oder i el Vístula. Amb el temps van acabar instal·lats en la zona que coincideix aproximadament amb l'actual Borgonya (departaments d'Ain, Saône-et-Loire, Côte-d'Or i Yonne), que n'ha heretat el nom.

Referències 

Llengües germàniques extintes
Burgundis
Bellvei

Bellvei és un municipi de la comarca del Baix Penedès.

Escrit antigament com Bellvehi o Bellvey, està documentat al  com Castellum bellivicini, compost de bell i veure, és a dir «bella vista» per la seva situació de talaia.

Geografia 
 Llista de topònims de Bellvei (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Apareix citat per primera vegada en 1037 en un conflicte que va enfrontar al senyor del castell de Castellet amb el monestir de Sant Cugat. Apareix citada la torre de Tedbert que dicunt Bellvizi. La torre no va ser mai un castell sinó més una fortalesa dependent del castell de Castellet.

El 1326 Guillem de Bellvei va adquirir per un període de nou anys el castell de Lavit. Tanmateix, els seus hereus es van negar a realitzar la devolució una vegada finalitzat el termini, el que va obligar el mateix rei, Pere III, intervingués en l'assumpte, obligant a fer efectiu el retorn. Durant molt temps, Bellvei va dependre de Castellet, dependència que està documentada fins al . El municipi es va formar a partir del final de les senyories el 1835.

Cultura 
L'església parroquial està dedicada a Santa Maria. Es tracta d'un edifici del , aixecat al mateix lloc en el qual es trobava la primitiva església romànica. És de nau única, amb volta de canó i capelles laterals. La seva construcció va ser un encàrrec de la baronessa d'Aguilar, antiga senyora de Castellet. Es va convertir en parròquia independent el 1809. L'antiga torre va ser reconstruïda per complet el 1932. És de planta circular i ha quedat integrada dins de l'edifici conegut com a Cal Roig.

Als afores del poble es troba el Mas de la Muga. Es tracta d'un edifici, propietat de la família Parellada-Vilella, que apareix ja documentat el . De l'antiga construcció només queda dempeus una part de la torre quadrada i un parell de torres cilíndriques.

Celebra la seva festa major durant el mes d'agost, sent el dia 15 el principal. El dia de Corpus, els carrers es decoren amb catifes de flors.

Economia 
Una part important de l'economia es basa en l'agricultura de secà, sent la vinya, els garrofers i els cereals els principals cultius. Un 4% de les terres és de regadiu. Per fomentar la instal·lació d'indústries en el terme municipal, s'ha construït un parc industrial conegut com Els Masets, que està sent ampliat, i es preveu que tingui una important repercussió en l'economia local.

A més, en aquest polígon industrial es troba la deixalleria comarcal.

Demografia 
Creixement demogràfic de Bellvei segons l'Idescat

Política

Eleccions municipals del 2011

Eleccions municipals del 2015

Eleccions municipals del 2019

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2015

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2017

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores
Big Crunch

En cosmologia, el Big Crunch o gran col·lapse és una de les hipòtesis sobre el futur de l'Univers. Es basa en el fet que, si l'expansió de l'Univers continués per inèrcia, disminuint a poc a poc fins que la gravetat arribés a frenar-la per complet, arribaria un moment que l'Univers començaria a retreure's sobre si mateix fins a col·lapsar-se de nou. El terme Big crunch es refereix a aquest col·lapse final, per oposició, a Big Bang, que es refereix a la gran explosió inicial que va donar lloc a l'expansió de l'Univers.

Avui en dia, però, s'ha demostrat que l'expansió de l'Univers se segueix accelerant de manera que sembla que la gravetat d'aquest no tindria potència per arribar al punt de densitat crítica. Per això, el Big Crunch és una hipòtesi que s'està desestimant pels científics. A més, a causa de la segona llei de la termodinàmica, en un model Big Crunch els cicles s'anirien fent cada vegada més curts fins que arribaria un moment en el qual ja no hi hauria més cicles.

Referències 

Cosmologia
Baixkir

El baixkir () és una llengua turquesa parlada pels baixkirs, que a la república de Baixkíria o Baixkortostan (Federació Russa), amb algunes comunitats disperses per les repúbliques exsoviètiques. S'escriu amb alfabet ciríl·lic amb les lletres pròpies , , , , , , , , , , tot i que s'intenta un canvi al llatí. És parlada per aproximadament 1.047.000 persones com a primera llengua i per 26.737 més com a segona llengua. Es divideix en dos dialectes:
 Jurmata, parlat al sud del país
 Kuvakan, parlat a l'est.

Segons dades del cens soviètic del 1989, hi havia 645.351 parlants de baixkir a Baixkíria, 135.798 a la Província de Txeliabinsk, 46.029 a la Província d'Orenburg, 29.430 a la Província de Tiumén, 24.365 a la Província de Sverdlovsk 16.544 a la Província de Kurgan, 14.936 al Territori de Perm i 10.816 al Tatarstan.

Característiques 
Té una consonància semblant a la del kazakh. Les principals característiques fonològiques són:

 Tenen vocals febles: ï, ĕ, ŏ i ö.
 Correspondència i, u, ü amb el turc e, o, ö
 Tenen una a bilabialitzada, com el tàtar.
 Tenen una interdental fricativa th i dth, pel turc s i z.
 Correspondència de s amb el turc Š
 Presenta harmonia vocàlica

El baixkir és una llengua SOV aglutinant. Els substantius es declinen en els casos nominatiu, genitiu, datiu, acusatiu, locatiu i ablatiu.

Vegeu també 
 Literatura baixkir
 Teptyar

Enllaços externs 

 "Bashinform" notícices 
 "Bashkortostan" diari 
 Pàgina del 450è aniversari de la unió de Bashkortostan a Rússia
 Ciutat d'Ufa 
 "Ural batyr" epos
 Pàgines de cançons i folklore baixkir

Llengües turqueses
Llengües de Rússia
Llengües amenaçades d'Europa
Buriat

El buriat és una llengua mongòlica parlada per unes 500.000 persones a la república de Buriàtia i els districtes autònoms d'Aga Buriàtia i Ust-Orda Buriàtia (Federació Russa), la Xina i Mongòlia. S'escriu amb caràcters ciríl·lics. Els buriats en general practiquen el budisme lamaista o a religions tradicionals siberianes. El buriat es caracteritza per: una gramàtica d'estructura aglutinant, vocals subjectes a l'harmonia vocàlica (curtes i llargues) i un vocabulari ric i distintiu.

Divisió dialectal 
En ISO 639-3 és considerada una macrollengua formada per les llengües menors:
 Buriat xinès (65.000 parlants segons Ethnologue ).
 Buriat mongol (64.900).
 Buriat rus (318.000).
Buryat kheleng és la llengua oficial de Buriàtia a Rússia.
D'altres, però, consideren que es divideix en quatre dialectes:
 Bargu-buriat, parlat al NO de Manxúria, als marges del riu Hailar, a la frontera russo-xinesa (Heilongjiang)
 Khori-buriat, parlat al N i E de Buriàtia. Serveix de base a la llengua literària.
 Buriat de Selenga, als marges del riu Selenga i sud del Baikal. Té dos subdialectes, sartūl i tongōl.
 Buriat Occidental, parlat a l'Oest del llac Baikal i als voltants d'Irkutsk, que se subdivideix en tres dialectes:
 Ekhirit-bulgat
 Unga buryat
 Buriat de Nikhne-Udinsk, entre el llac Baikal i Krasnoiarsk.

Vegeu també 
 Literatura buriata.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina d eBuriàtia en buriat 
 Diccionari Rus-Buriat
 LLibre de text en buriat  (per a russòfons)
 Webforum en buriat

Llengües altaiques
Llengües de Rússia