Àrtemis

En la mitologia grega, Àrtemis (en ) era la deessa dels llocs salvatges o naturals on els humans no han actuat, els boscos i selves, la caça, el regne animal, la natura, la vegetació, el part, la cura dels nens i la castedat. En temps posteriors, en alguns llocs, es va identificar amb Selene, la personificació de la Lluna. Passejava sovint pels boscos de Grècia, assistida pel seu nombrós seguici, format majoritàriament per nimfes, alguns mortals i caçadors. La deessa Diana és el seu equivalent Romà.

Algunes tradicions la fan filla de Demèter, però la majoria la consideren germana bessona d'Apol·lo, i com ell, filla de Leto i Zeus. Va néixer a Delos, abans que Apol·lo, i tan aviat com va néixer va ajudar a venir al món el seu germà; per això, va ser nomenada deessa dels nounats. En el seu honor s'han batejat dos cràters de Venus, un de la Lluna i un petit planeta.

Hom la considerava protectora de les amàzones, dones guerreres i caçadores com ella, independents del domini de l'home.

Hi ha tradicions que la presenten sempre com una deessa salvatge, de boscos i muntanyes, que fa vida entre les feres. Hom la representa amb túnica llarga i cabellera solta; o amb túnica curta, arc i sagetes i amb un cérvol o uns gossos. Deessa de la castedat, restà verge i eternament jove. Se la representa sempre amb un arc, que utilitza per caçar i matar. Se li atribueixen les morts sobtades, sobretot aquelles que no causen dolor, provocades per les seves fletxes. Ella envia a les dones que moren en el part el mal que se les emporta.

Etimologia 
El nom "Artemis" (n., f.) és d'etimologia desconeguda o incerta, tot i que s'han proposat diverses fonts. R. S. P. Beekes va suggerir que l'intercanvi e/i apunta a un origen pregrec. Artemis va ser venerada a Lídia com a Artimus. Georgios Babiniotis, tot i acceptar que l'etimologia és desconeguda, també afirma que el nom ja està testimoniat en grec micè i possiblement és d'origen pregrec.

El nom pot estar relacionat amb el grec árktos "ós" (de PIE *h₂ŕ̥tḱos), recolzat pel culte a l'ós que la deessa tenia a Àtica (Braurònia) i les restes del Neolític a la cova d'Arkoudiotissa, així com la història de Calisto , que originalment parlava d'Àrtemis (Arcàdian epítet kallisto); aquest culte era una supervivència de rituals totèmics i xamanístics molt antics i formava part d'un culte de l'ós més gran que es trobava més lluny en altres cultures indoeuropees (per exemple, la gal·la Artio). Es creu que un precursor d'Artemisa va ser adorat a la Creta minoica com la deessa de les muntanyes i la caça Britomartis. Tot i que s'ha suggerit connexió amb noms d'Anatòlia, les formes més antigues del nom Àrtemis són el grec micènic , a-te-mi-to /Artemitos/ (gen.) i , a-ti-mi-te /Artimitei/ (dat.), escrit en Lineal B a Pilos

Segons J. T. Jablonski, el nom també és frigi i es podria "comparar amb la denominació reial Artemas de Xenofont. Charles Anthon va argumentar que l'arrel primitiva del nom és probablement d'origen persa de *arta, *art, *arte, tots els que significaven "gran, excel·lent, sant", per la qual cosa Àrtemis "esdevé idèntica" amb la gran mare de la natura, fins i tot quan era adorada a Efes". Anton Goebel "suggereix l'arrel στρατ o ῥατ, "agitar", i fa que Artemis signifiqui la llançadora del dard o la tiradora".

Els escriptors grecs antics, a través de l'etimologia popular, i alguns estudiosos moderns, han relacionat Àrtemis (Artamis en dòric) amb , artamos, és a dir, "carnisser" o, com Plató va fer a Cràtil, a , artemḗs, és a dir, "segur", "il·lès", "pur", "la donzella inoxidable". A. J. Van Windekens va tractar 
d'explicar tant  com Àrtemis a partir de , atremḗs, que significa "immòbil, tranquil; estable, ferm" mitjançant metàtesi.

Llegenda mitològica

Naixement 

A la mitologia grega es donen diversos relats contradictoris sobre el naixement d'Artemisa i Apol·lo, el seu germà bessó. Pel que fa a la filiació, però, tots els relats coincideixen que era filla de Zeus i Leto i que era la germana bessona d'Apol·lo. En algunes fonts, neix al mateix temps que Apol·lo; però en altres, abans o després.

Tot i que tradicionalment es diu que són bessons, l'autor de lHimne homèric 3 a Apol·lo (el relat més antic existent del naixement dels fills de Leto) només es preocupa pel naixement d'Apol·lo, i deixa de banda Àrtemis; de fet a l'Himne homèric no es diu que siguin bessons en absolut.

És un poeta una mica posterior, Píndar, qui parla d'un sol embaràs. Els dos poetes anteriors, Homer i Hesíode, confirmen l'estatus d'Artemis i Apol·lo com a germans complets nascuts de la mateixa mare i pare, però cap dels dos els fa explícitament bessons.

Segons Cal·límac, Hera, que estava enfadada amb el seu marit Zeus per haver deixat embarassada a Leto, li va prohibir donar a llum a terra ferma (el continent) o a una illa, però l'illa de Delos va desobeir i va permetre que Leto parís allà. Segons alguns, això va arrelar l'illa, que abans flotava lliurement, en un lloc.

Segons l'Himne homèric a Àrtemis, en canvi, l'illa on van néixer ella i el seu bessó era Ortígia. A la història antiga de Creta, Leto va ser adorada a Festos, i en la mitologia cretenca, Leto va donar a llum Apol·lo i Àrtemis als illots coneguts avui com a Paximàdia.

Als escolis de Servi sobre lEneida iii. 72 explica el nom arcaic de l'illa Ortígia en afirmar que Zeus va transformar Leto en una guatlla (ortux) per evitar que Hera descobrís la seva infidelitat, i Kenneth McLeish va suggerir a més que en forma de guatlla, Leto hauria parit amb tan pocs dolors de part com pateix una mare guatlla quan posa un ou.

Els mites també difereixen respecte a si Artemisa va néixer primer o ho va fer Apol·lo. La majoria de les històries representen a Àrtemis com a primogènita, convertint-se en la llevadora de la seva mare durant el naixement del seu germà Apol·lo. Servi va escriure que Àrtemis va néixer la primera perquè al principi era de nit, l'instrument de la qual és l|a Lluna, que representa Àrtemis, i després el dia, l'instrument de la qual és el Sol, que representa Apol·lo. Píndar tanmateix escriu que els dos bessons brillaven com el Sol quan van entrar a la llum brillant.

Després del seu part turbulent, Leto va agafar els bessons i va creuar cap a Lícia, a la cantonada sud-oest de l'Àsia Menor, on va intentar beure i banyar els nadons en una font que hi va trobar. No obstant això, els camperols licians van intentar evitar que els bessons i la seva mare fessin ús de l'aigua remenant el fons fangós de la font, de manera que ells tres no poguessin beure'n. Leto, en la seva ira perquè els impius licis s'haguessin negat a oferir hospitalitat a una mare cansada i als seus infants assedegats, els va transformar a tots en granotes, condemnats per sempre a nedar i saltar al voltant de la primavera.

Relacions amb els homes 

El déu del riu Alfeu estava enamorat d'Àrtemis, però com que es va adonar que no podia fer res per guanyar-se el seu cor, va decidir capturar-la. Quan Àrtemis i els seus companys a Letrinos van anar cap a Alfeu, ella va sospitar dels seus motius i es va cobrir la cara amb fang perquè no la reconegués. En una altra història, Alfeu intenta violar l'assistent d'Àrtemis Aretusa. Àrtemis es compadeix de la noia i la salva, transformant-la en una font al temple Artemis Alphaea de Letrinos, on van beure la deessa i la seva assistent.

Bouphagos, fill dels Tità Jàpet, veu Àrtemis i pensa violar-la. Llegint els seus pensaments pecaminosos, Àrtemis el colpeja a Foloi.

Dafnis era un nen jove, fill d'Hermes, que va ser acceptat per la deessa Àrtemis i es va convertir en un seguidor de la deessa; Dafnis sovint l'acompanyava a la caça i l'entretenia amb el seu cant de cançons pastorals i tocant la Flauta de Pan.

Àrtemis va ensenyar a un home, Scamandrius, com ser un gran arquer, i va destacar en l'ús de l'arc i la fletxa amb la seva guia.

Broteas era un famós caçador que es va negar a honorar Àrtemis, i va presumir que res no podia fer-li mal, ni tan sols el foc. Aleshores Àrtemis el va tornar boig, fent-lo caminar cap al foc, posant fi a la seva vida.

Segons Antoní Liberal, Siproites va ser un cretenc que va ser metamorfitzat en una dona per Artemisa, perquè, mentre caçava, va veure la deessa banyant-se. Àrtemis va canviar un home de Calidó anomenat Calidó, fill d'Ares i Astynome, va caure en pedra quan va veure la deessa banyant-se nua.

Retribució divina 

Àrtemis es presenta com una deessa que es delecta amb la caça i castiga durament els que es creuen amb ella. La ira d'Artemisa és proverbial i representa l'hostilitat de la natura salvatge cap als humans. Homer l'anomena , "la mestressa dels animals" , un títol associat a representacions en art que es remunten fins a l'Edat del Bronze, que mostra una dona entre una parella d'animals. Àrtemis porta amb ella determinades funcions i característiques d'una forma minoica la història de la qual es va perdre en els mites.

Les llegendes diuen que va causar moltes víctimes per venjança. Un dels seus primers crims va ser la mort dels fills de Níobe, que va provocar junt amb el seu germà Apol·lo. Mentre el déu matava els sis germans, un rere l'altre, en una cacera al mont Citeró, Àrtemis matava les sis noies que s'havien quedat a casa. Quan Àrtemis i Apol·lo eren infants, van matar la serp Pitó que volia atacar la seva mare Leto. I també, per defensar-la, van matar Tici, que la intentava violar.

Àrtemis va participar en el combat contra els gegants. Ella va lluitar contra el gegant Gració, a qui va matar ajudada per Hèracles. També va provocar la mort dels gegants bessons denominats aloïdes, i la mort del monstre Búfag (devorador de bous) a l'Arcàdia.

Entre les seves víctimes trobem Orió, el caçador gegant. Les tradicions difereixen sobre el motiu de la deessa per matar-lo. Unes diuen que Orió va fer entrar en còlera a Àrtemis per haver-la desafiat en el llançament del disc, o bé altres expliquen que Orió va voler raptar una de les companyes d'Àrtemis, Opis, a qui ella havia fet venir del país dels hiperboris. O també es deia que Orió va intentar violar la mateixa Àrtemis, i per això la deessa li va enviar un escorpí que el va picar i el va matar.

Un altre caçador, Actèon, el fill d'Aristeu, va morir per la còlera de la deessa. També Àrtemis es troba a l'origen de la cacera del senglar de Calidó, que va provocar la mort de Melèagre, perquè Eneu es va oblidar d'ella quan va oferir un sacrifici.

Se li atribueix la mort de Cal·listo, que va morir per una fletxa perquè Hera ho va demanar o per castigar-la per haver-se deixat seduir per Zeus quan Cal·listo va ser transformada en ossa.

Mites menors 

Quan el fill gegant de Zeus Tici va intentar violar a Leto, ella va demanar ajuda als seus fills, i tant Àrtemis com Apol·lo van respondre ràpidament fent ploure les seves fletxes sobre Tici, matant-lo.

Àrtemis va salvar l'infant Atalanta de morir per hipotèrmia després que el seu pare l'abandonés. Va enviar una óssa per alletar el nadó, que després va ser criat pels caçadors. En algunes històries, Àrtemis després va enviar un ós per ferir Atalanta perquè d'altres afirmaven que Atalanta era una caçadora superior. Entre altres aventures, Atalanta va participar en la caça del senglar de Calidó, que Àrtemis havia enviat per destruir Calidó perquè el rei Eneu l'havia oblidat en els sacrificis de la collita.

A la caça, Atalanta va obtenir la primera sang i va rebre el premi de la pel del senglar. La va penjar en un bosquet sagrat de Tègea com a dedicatòria a Àrtemis. Melèagre va ser un heroi d'Etòlia. El rei Eneu li va ordenar que reunís herois d'arreu de Grècia per caçar el senglar de Calidó. Després de la mort de Melèagre, Àrtemis converteix les seves germanes dolentes, les Meleàgrides, en perdius que Àrtemis va afavorir.

En les Dionisíaques de Nonnos de Panòpolis, Aura, filla de Lelant i Peribea, era companya d'Àrtemis.
Quan un dia caçant amb Àrtemis, va afirmar que el cos voluptuós i els pits de la deessa eren massa femenins i sensuals, i va dubtar de la seva virginitat, argumentant que el seu propi cos flexible amb pits petits i rodons com els d'un home. Profundament ofesa, Àrtemis va demana ajuda a Nèmesi per venjar la seva dignitat. Nèmesi va estar d'acord, dient a Àrtemis que el càstig d'Aura seria perdre la seva virginitat, ja que s'havia atrevit a qüestionar la d'Àrtemis.

Llavors Nèmesi va provocar que Eros fes que Dionís s'enamorés d'Aura. Dionís va embriagar l'Aura i la va violar mentre estava inconscient, després de la qual cosa es va convertir en una assassina trastornada. Mentre estava embarassada, va intentar suïcidar-se o tallar-se la panxa, ja que Àrtemis se'n va burlar. Quan va tenir dos fills bessons, se'n va menjar un, mentre que l'altre, Iacus, va ser salvat per Àrtemis.

Els fills bessons de Poseidó i Ifimedia, Otos i Efialtes, van créixer enormement a una edat jove. Eren uns caçadors agressius i hàbils que no podien ser assassinats excepte entre ells. El creixement dels aloïdes no es va aturar mai, i van presumir que tan bon punt poguessin arribar al cel, segrestarien Àrtemis i Hera i les prendrien com a dones. Els déus els tenien por, llevat d'Artemis que va capturar un cabirol que va saltar entre ells i es van matar intentant caçar-lo.

Culte 
Àrtemis va ser la deessa més popular de l'antiga Grècia. El nom més freqüent d'un mes en els calendaris grecs era Artemision a Jònia, Artemisios o Artamitios als territoris doris i eòlics i al Regne de Macedònia. També Elaphios a l'Èlida, Elafebòlia a Atenes, Iasos, Apol·lònia de Calcídia i Muníquia a l'Àtica. Als calendaris d'Etòlia, la Fòcida i Gitíon hi havia el mes Làfria i a Tebes, Corcira i Bizanci el mes Eukleios. La deessa era venerada en festivals durant la primavera. Tenia el santuari més important a Efes, on se l'havia assimilat a una deessa asiàtica de la fecunditat i se la representava amb diadema i moltes mamelles.

Els antics ja consideraven que Àrtemis era una representació de la Lluna mentre que el seu germà Apol·lo era vist normalment com una personificació del Sol. Tradicionalment hom l'assimilava a Hècate, deessa de la Lluna, però no tots els cultes a Àrtemis són lunars.

Tenia el paper de la Dama de les Feres, una antiga divinitat cretenca, i va assimilar cultes bàrbars que es caracteritzaven per sacrificis humans. També se la vinculava, com a divinitat nocturna, amb la màgia i la fetilleria.

Altres denominacions 
S'identifica amb la Diana de la mitologia romana. També era anomenada Aricina, sobrenom derivat de la ciutat d'Arícia, al Laci, on era adorada. Delfínia () fou un sobrenom d'Àrtemis a Atenes; la forma masculina Delfini és usada com a sobrenom d'Apol·lo, i deriva de la mort del dragó Delfine, també conegut com a Pitó, guardià de l'oracle de Pitó, o per haver estat la guia dels colons cretencs que van anar a Delfos després de transformar-se en dofí. Un altre sobrenom d'Àrtemis era Agròtera ('la caçadora').

Festivals 

 Elafebòlia
 Efèsia
 Braurònia
 Cariatis
 Agroterastísia
 Bendídia
 Làfria

Referències

Bibliografia

Enllaços externs