Esperanto

Lesperanto () és una llengua auxiliar planificada creada per l'oftalmòleg polonès Ludwik Lejzer Zamenhof, com a resultat d'una dècada de treball, amb l'esperança que es convertís en llengua auxiliar internacional. Segons les estadístiques, l'esperanto és la llengua planificada més parlada del món avui dia.

El primer llibre on es descrivien les característiques de l'idioma, amb el títol Lingvo Internacia, va ser publicat per Zamenhof el 1887, amb el pseudònim de Doktoro Esperanto. Aquesta última paraula es va convertir aviat en el nom de l'idioma.

Es calcula que en l'actualitat hi ha entre 100.000 i 2.000.000 de parlants d'esperanto en tot el món,1 dels quals entre 1.000 i 2.000 serien parlants natius d'aquesta llengua, que l'haurien après en l'entorn familiar. Aquestes xifres es basen en un estudi del professor Sidney S. Culbert, de la Universitat de Washington (Seattle), un conegut esperantista. El gran marge es deu sobretot a les diferents maneres de valorar el coneixement d'una llengua apresa, normalment, com a segon idioma.

La gramàtica de l'esperanto es basa en setze regles fonamentals sense excepcions. Per l'estructura, és una llengua aglutinant que procedeix per encadenament d'elements de base invariables. El vocabulari està extret de molts idiomes i adaptat a les normes de la llengua. La major part procedeix del llatí, directament o per mitjà de les llengües romàniques (sobretot del francès, l'italià i el castellà), i d'una manera menys freqüent de llengües germàniques (alemany i anglès), eslaves (rus i polonès), del grec i en alguns casos de l'hebreu.

Història 

El doctor Zamenhof va desenvolupar l'esperanto a la darreria de la dècada de 1870 i el començament de la de 1880. La llengua nativa de Zamenhof era el rus, però també parlava jiddisch, polonès i alemany amb fluïdesa. Va aprendre francès, llatí, grec, hebreu i anglès. Va escriure una gramàtica del jiddisch (la primera escrita per un jueu). De llengües com l'espanyol, l'italià i el lituà en va tenir coneixements bàsics.

A Białystok, la vila natal de Zamenhof, hi vivien molts pobles i s'hi parlaven diverses llengües, com ara l'alemany, el rus, el polonès o el jiddisch —que era àmpliament majoritari—, la qual cosa dificultava la comprensió, fins i tot en les situacions més quotidianes. Com que Zamenhof considerava que la inexistència d'una llengua comuna era la raó principal dels conflictes entre diferents nacions, va començar a treballar, quan era estudiant, en el projecte d'una llengua de convenció capaç de resoldre el problema lingüístic. Caldria que fos distinta de les llengües nacionals, neutral i fàcil d'aprendre i per això acceptable per tots com a segona llengua. Una llengua apresa al mateix temps que les nacionals i usada en situacions en què s'han de comunicar diferents parlants de diferents cultures o nacions. La va anomenar Lingwe Uniwersala. El seu pare el va fer prometre que deixaria de treballar en el seu idioma i es dedicaria als estudis. Zamenhof se'n va anar a Moscou a estudiar medicina. Segons alguns biògrafs, en una de les visites al seu poble va descobrir que el seu pare havia cremat tots els manuscrits del seu projecte. Zamenhof es va posar aleshores a reescriure'l, afegint-hi millores i fent-lo evolucionar.

Després de deu anys de treball, que Zamenhof va passar traduint literatura a l'idioma i escrivint prosa i versos originals, la primera gramàtica de l'esperanto es va publicar a Varsòvia, en rus, el 26 de juliol del 1887, en un llibre anomenat Lingvo Internacia, que entre els esperantistes es coneix com a Unua Libro. La majoria d'escoles racionalistes i els ateneus llibertaris, així com els sindicats anarquistes i les organitzacions llibertàries, com la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), van potenciar activament l'ús de la llengua a l'Estat espanyol.

Durant la Guerra d'Espanya es va confirmar la utilitat comunicativa de l'esperanto, alhora que es va incrementar la politització del moviment, clarament vinculat a la resistència antifranquista. Va ser utilitzat pel moviment anarcosindicalista, pels socialistes, pels comunistes oposats a l'estalinisme, pels catalanistes i també per una part de la dreta catòlica. Amb les Brigades Internacionals van venir alguns esperantoparlants dels països de l'Est que van establir contactes eventuals amb espanyols de la zona republicana. Partits i sindicats com el POUM, el PSUC o la CNT publicaven butlletins i comunicats en esperanto i n'oferien cursos als seus locals. La Generalitat de Catalunya va utilitzar àmpliament l'esperanto a través del seu Comissariat de Propaganda i als seus comunicats de premsa. Al País Valencià també es va fer servir com a mitjà de propaganda a través de la ràdio. Dues emissores van emetre en esperanto, una sota la responsabilitat del Partit Socialista i una altra del Partit Comunista.

El 1939, quan les tropes franquistes van ocupar Barcelona, la Federació Esperantista Catalana va passar a la clandestinitat. Llavors, alguns cercles reduïts i persones aïllades van començar a organitzar-se a poc a poc. En aquests primers anys l'idioma era mal vist per algunes autoritats, però no va ser mai prohibit oficialment, tot i que es coneixen algunes dades d'esperantistes executats o represaliats.

La fi de la Guerra d'Espanya va permetre la recuperació ràpida de l'idioma a l'Estat espanyol, on va tornar a ser tolerat a la dècada de 1950. Hi van renéixer grups anteriors i se'n van fundar de nous. L'esperanto va adquirir un nou prestigi davant una societat farta d'odis i guerres: si a tot Europa l'Associació Universal d'Esperanto havia prestat grans serveis a presoners de guerra en ambdós bàndols, a l'Estat espanyol va ser molt apreciada la tasca dels esperantistes que van acollir infants procedents de famílies que havien patit d'una manera cruel les conseqüències del conflicte.

Als primers anys de la Unió Soviètica l'esperanto va rebre mesures de suport del govern i va existir una Associació Soviètica d'Esperanto reconeguda oficialment. No obstant això, el 1937, Stalin va revertir aquesta política i va acusar l'esperanto de ser una «llengua d'espies». A l'URSS va haver-hi esperantistes exiliats o executats. La prohibició de l'ús de l'esperanto va ser efectiva fins al 1956.

La Segona Guerra Mundial va estroncar novament l'expansió del moviment esperantista a escala mundial. A Alemanya, al llibre Mein Kampf de Hitler es descriu l'esperanto com una llengua que podria ser usada per a la dominació del món per una conspiració jueva internacional. Com a resultat d'aquella animadversió, els esperantistes van ser perseguits durant l'Holocaust.

Revifament 
Després de la Segona Guerra Mundial l'esperanto es va reactivar. Va haver-hi intents seriosos d'emprar l'esperanto en la nova arquitectura política internacional sorgida després de la guerra. En aquest sentit hom va considerar una petició al si de la Lliga de Nacions. Tanmateix, les propostes van ser rebutjades per l'oposició de les potències principals, especialment França, que no volien veure disminuït el paper de la seva llengua nacional.

El 1954, a petició de 19 milions de signatures, la UNESCO, en la seva Conferència General celebrada a Montevideo (Uruguai), va recomanar als estats membres de l'ONU l'ús i ensenyament de l'esperanto.

A partir del 1955 comencen a ressorgir les associacions d'esperanto a Polònia, Bulgària, Txecoslovàquia, Hongria i la Unió Soviètica i es funden cada cop més grups d'esperanto a l'anomenat Tercer Món, com ara el Vietnam (1956), Madagascar (1959), Líban (1961), Zaire i Tanzània (1963). El 1963 es crea a la Universitat de La Laguna (Tenerife) la primera càtedra d'esperanto, ocupada pel doctor Juan Régulo Pérez, professor de llengua i literatura.

El 1966, l'Assemblea General de la UNESCO es manifesta públicament favorable a l'esperanto, en la petició formal feta a l'ONU aquell any, que s'acompanya d'un dossier on hi ha representades les signatures de 71.165.028 persones de 74 països.

El 1970, el president austríac, Franz Jonas, saluda en esperanto al Congrés Universal de Viena. El 1977 es publica la primera traducció completa a l'esperanto de la novel·la Don Quixot de la Manxa, de Miguel de Cervantes. El mateix any, Ràdio Vaticana inicia les seves emissions regulars en llengua internacional.

El 1982 la Xina introdueix l'esperanto en les escoles superiors de magisteri. El mateix any es funda l'Associació Catalana d'Esperanto, que es considera continuadora de la tasca de la Federació Esperantista Catalana. Amb 5.000 participants, el 1983 té lloc a Budapest (Hongria) el Congrés Mundial d'Esperanto amb el nombre més elevat d'assistents fins aleshores.

L'any 1985 i davant la proximitat de la celebració del Centenari de la Llengua Internacional Esperanto (1887-1987), novament la UNESCO, en la seva Conferència General, celebrada aquell any a Sofia (Bulgària), ratifica els valors de l'esperanto i emet la seva segona resolució favorable. El 13 de setembre es funda oficialment l'Acadèmia Internacional de les Ciències de San Marino (AIS), la primera associació científica de caràcter acadèmic amb l'esperanto com a llengua oficial.

El 1993 se celebra a València el 78 Congrés Universal d'Esperanto. La Generalitat Valenciana i el Grup Esperantista de València publiquen conjuntament, amb motiu del congrés, una antologia bilingüe en català i esperanto de l'obra d'Ausiàs March: Amkantoj/Cants d'amor. A més d'això, la República de l'Illa de les Roses, micronació construïda sobre una illa artificial a la Mar Adriàtica, va usar l'esperanto com a llengua oficial el 1968.
 El 1924, la Unió Nord-americana de Radioaficionats va adoptar l'esperanto com a llengua auxiliar internacional oficial, amb l'esperança que fos usat pels radioaficionats en les seves comunicacions internacionals. Tanmateix, el seu ús actual en la radiocomunicació és anecdòtic.
 L'esperanto és llengua de treball d'algunes organitzacions internacionals no lucratives. La més gran d'elles, l'Associació Anacional Mundial, té una relació consultiva oficial amb les Nacions Unides i la UNESCO. De la resta, la majoria són organitzacions específicament esperantistes.
 L'esperanto és la primera llengua d'ensenyament i d'administració de l'Acadèmia Internacional de les Ciències de San Marino (AIS).
 El darrer president dels Estats Units, Barack Obama, va ordenar traduir alguns vídeos de la seva campanya electoral a l'esperanto. Hi ha també una proposta al Parlament per ensenyar l'esperanto a les escoles nord-americanes, pel seu valor propedèutic a l'hora d'estudiar altres llengües, en un país on el bilingüisme no està gaire estès.
 El 1995, l'Església Catòlica va traduir el seu missal oficial a l'esperanto. També des de fa anys, els papes feliciten el Nadal i la Pasqua en esperanto, com a penúltima llengua abans del llatí durant la tradicional benedicció Urbi et orbi.
 Als Jocs Olímpics del 2008, celebrats a Pequín, l'esperanto era en el restringit grup de nou llengües oficials a través de les quals es van difondre les notícies sobre els jocs.
 Una quantitat relativament baixa d'escoles ensenya esperanto de manera oficial a la Xina, Hongria i Bulgària. No obstant això, fora de la Xina i Hongria, la majoria d'aquests acords són informals, sense patrocini oficial. El 2009, el Senat del Brasil va aprovar un projecte de llei perquè l'esperanto formi part, com a assignatura optativa, del pla d'estudis de les escoles públiques.
 La Universitat Eötvös Loránd de Budapest va tenir un Departament d'Interlingüística i Esperanto entre el 1966 i el 2004. Posteriorment es va traslladar a centres de formació professional. Hi ha exàmens oficials per a professors d'esperanto.
 El febrer del 2010, vuit diputats britànics van proposar l'Associació Universal d'Esperanto (UEA) com a candidata al Premi Nobel de la Pau, fet que es considera molt encoratjador tenint en compte el país d'on prové. Ja el 2007, alguns diputats suïssos van proposar la UEA com a candidata al Premi Nobel de la Pau.
 A Itàlia, l'esperanto és present, juntament amb l'italià, el francès, l'anglès, l'eslovè i l'alemany, al menú de les màquines expenedores de tiquet d'accés a les taquilles de l'Agència Tributària.
 El web de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona dona la benvinguda en diverses llengües, entre les quals hi ha l'esperanto.

Característiques

Classificació genètica 
Com que és una llengua construïda, l'esperanto no està genealògicament relacionat amb l'idioma de cap grup ètnic. S'ha descrit com un «idioma el lèxic del qual és essencialment romànic, predominantment aglutinant des d'un punt de vista morfològic, fins al punt que té un caràcter una mica aïllant». La fonologia, la gramàtica, el vocabulari i la semàntica estan basats essencialment en llengües indoeuropees occidentals. El repertori fonèmic és eslau, i també molta de la semàntica, mentre que el vocabulari prové principalment de llengües romàniques, amb una contribució menor per part de les llengües germàniques i algunes paraules d'unes altres diverses llengües (el diccionari etimològic d'esperanto Konciza Etimologia Vortaro, d'André Cherpillod, fa referència a 110 llengües). L'escriptura és d'acord amb la fonètica (una lletra per cada so i un so per cada lletra) i la morfologia és extremadament regular i fàcil d'aprendre. gramàtiques i diccionaris. Moltes persones segueixen cursos a través d'internet i algunes assisteixen a cursos presencials.

Activisme esperantista 
L'esperanto és mantingut per una xarxa d'activistes agrupats en diferents associacions. A escala internacional, aquesta xarxa està integrada en l'Associació Mundial d'Esperanto (UEA). La UEA integra una xarxa d'associacions nacionals i temàtiques de tota classe.

El conjunt d'activistes a favor de l'esperanto sol anomenar-se «moviment esperantista». Tanmateix, aquest nom és enganyós en la mesura que els esperantòfons no constitueixen un conjunt homogeni. De fet, les motivacions, les aspiracions i les idees dels esperantòfons reflecteixen la diversitat d'opinions presents en el món. Cal assenyalar també que només una minoria d'esperantòfons són membres d'associacions d'esperanto.

En general, la major part de l'activisme consisteix a fomentar l'aprenentatge de l'esperanto i el seu ús en la comunicació internacional. La defensa d'aquest objectiu recolza en diferents estudis i informes que mostren els avantatges de l'esperanto per a aquest ús:

 Igualtat en el camp de la comunicació internacional, ja que no hi ha els avantatges que poden tenir els parlants d'una llengua nacional a l'hora d'utilitzar-la o imposar-la.
 Major facilitat d'aprenentatge, en comparació amb les altres llengües.
 Avantatges econòmics, en comparació amb altres alternatives, com l'ús de l'anglès, com demostra l'informe Grin.

Un exemple dels objectius de l'activisme esperantista el representa el partit polític Europa Democràcia Esperanto, que fomenta l'ús de l'esperanto com a llengua auxiliar comuna i igualitària a Europa.

Cultura esperantòfona 

L'esperanto no ve d'una cultura específica, però n'ha creat una. La cultura esperantista és el conjunt d'elements culturals creats per la comunitat esperantòfona per accedir a una cultura internacional.

Els detractors de l'esperanto de vegades el critiquen tot dient que és un idioma «sense cultura». Els defensors, com el professor Humphrey Tonkin, de la Universitat de Hartford, fan observar que l'esperanto és «culturalment neutral pel seu disseny, ja que estava destinat a ser un facilitador entre les cultures, a no ser el portador de tota una cultura nacional». L'autor escocès William Auld ha escrit extensament sobre el tema, argumentant que l'esperanto és «l'expressió d'una cultura comuna de la humanitat, no compromesa per les fronteres nacionals. Per tant, es considera una cultura en si mateixa».

Cada any, entre 1.500 i 3.000 parlants d'esperanto s'apleguen en el Congrés Mundial d'Esperanto. L'Eǔropa Esperanto-Unio agrupa les associacions esperantistes dels estats membres de la Unió Europea i organitza congressos cada dos anys.

Molts parlants fan servir la llengua per viatjar de franc arreu del món utilitzant el Pasporta Servo, un servei d'allotjament gratuït per als parlants d'esperanto. D'altres se senten atrets per la idea de tenir amics per correspondència en molts països d'arreu del món usant serveis com ara l'Esperanta Koresponda Servo.

Alguns aspectes comuns de tots els esperantistes poden definir la seva cultura. Els esperantistes parlen en esperanto i sobre esperanto, usant termes, girs, sarcasmes i un seguit d'expressions pròpies del medi esperantista. Relativament esteses entre els esperantistes, hi ha també algunes tradicions, com ara la Diada de Zamenhof -celebrada el 15 de desembre-, que alguns prefereixen anomenar Dia del Llibre en Esperanto, considerat també el Dia de la Cultura Esperantista.

Bandera 

La bandera de l'esperanto és la bandera del moviment esperantista i està composta per un fons verd amb un requadre blanc en el cantó superior esquerre, a l'interior del qual hi ha una estrela verda. El camp verd simbolitza esperança, el blanc pau i neutralitat i l'estrela de cinc puntes representa els cinc continents. Els esperantistes l'anomenen "Verda Stelo" (Estrela Verda). Fou creada inicialment pel club d'esperanto de Boulogne-sur-Mer, a França. L'any 1905, en aquesta localitat, tingué lloc el primer Congrés Mundial d'Esperanto (Universala Kongreso de Esperanto) on es decidí aprovar la bandera com a símbol representatiu de l'idioma.

Alguns esperantistes són contraris a l'ús de la bandera tradicional, ja que la consideren massa nacionalista per a una llengua internacional. Per aquest motiu moltes organitzacions ja no en recomanen l'ús i en el seu lloc utilitzen una nova versió: el símbol Jubilea (dues lletres E verdes contraposades sobre camp blanc), creat el 1987 per un esperantista brasiler. El 2011 el Google li dedicà un doodle consistent en una fusió del logotip del cercador amb la bandera l'esperanto.

Cinema 

El cinema en esperanto ha tingut un desenvolupament menor, principalment a causa de les dificultats de distribució en una comunitat tan dispersa. Només s'han fet tres llargmetratges parlats íntegrament en esperanto. El primer va ser la producció francesa Angoroj (1963), una pel·lícula policíaca ambientada en la perifèria de París, dirigida per Jacques-Louis Mahé. El repartiment estava format per un bon nombre d'esperantistes competents, entre els quals Raymond Schwartz. El segon va ser la pel·lícula estatunidenca Incubus (1965), un film de terror protagonitzat per William Shatner, que s'ha convertit en pel·lícula de culte en mitjans cinèfils. Els esperantistes, però, solen retreure la mala pronúncia dels actors. El tercer, Gerda malaperis, està basat en un llibre homònim de Claude Piron.

A banda d'això, l'esperanto ha estat utilitzat de vegades, puntualment, en algunes produccions cinematogràfiques fora de l'àmbit esperantòfon, sobretot en casos en què es volia donar un efecte especial o quan la trama involucrava personatges relacionats amb l'idioma. Heus aquí alguns exemples:

 The Great Dictator (1940), de Charles Chaplin: Els cartells, rètols i altres elements de la utilleria utilitzada per representar el gueto jueu estan escrits en esperanto.
 Idiot's Delight (1939), de Clarence Brown: Els personatges que representen els feixistes parlen en esperanto.
 Gattaca (1997), d'Andrew Niccol: Els altaveus del centre on transcorre l'acció principal emeten anuncis en esperanto.
 銀河鉄道の夜 (1985), de Miyazawa Kenji: Els cartells, rètols de crèdits, cançons, etc. estan en esperanto, per tal de donar un caràcter internacional.
 La ciutat cremada (1976), d'Antoni Ribas: En la recreació dels ambients anarquistes s'inclou una escena d'una reunió de persones d'aquesta ideologia aprenent l'esperanto en grup.
 Blade: Trinity (2004), de David Goyer: L'acció s'esdevé en una ciutat bilingüe en la qual tots els cartells apareixen escrits en anglès i esperanto. També s'escolta una conversa en aquesta llengua entre dos personatges.
 El coche de pedales (2004), de Ramón Barea: El protagonista interpreta un professor d'esperanto que saluda i s'expressa amb freqüència en l'idioma. En una escena hom el pot escoltar mentre dicta un conte en esperanto per als seus alumnes.

A més a més, hi ha molts films documentals que fan servir l'esperanto o tracten sobre ell. En la major part dels casos es tracta de material sobre esdeveniments propis del moviment esperantista, o bé pel·lícules produïdes per governs o institucions per a ser projectades en trobades celebrades en aquest idioma. El 1991, la cooperativa esperantista LF-koop va produir un documental en esperanto, Kinarto kaj ni, sobre la presència de la llengua internacional en el cinema.

Els films de sèrie B Attack of the Moon Zombies (2011) i House of Ghosts (2012) van ser doblats a l'esperanto per desig exprés del seu director, l'estatunidenc Christopher Mihm.

Ciència 
El 1921 l'Acadèmia Francesa de les Ciències va recomanar l'ús de l'esperanto per la comunicació científica internacional. Alguns científics i matemàtics, com ara Maurice Fréchet (matemàtic), John C. Wells (lingüista), Helmar Frank (pedagog i informàtic) i el Premi Nobel d'Economia Reinhard Selten, han publicat una part de la seva obra en esperanto.

Política 
L'esperanto ha format part de diversos projectes polítics. El més popular actualment és el partit Europa Democràcia Esperanto, que a les Eleccions al Parlament Europeu de 2009 va aconseguir un 0,17% de vots a l'Estat francès i un 0,045% a Alemanya.

Problema lingüístic 
Diversos experts han investigat aquesta qüestió. L'últim informe econòmic sobre el tema és de l'economista François Grin, professor a la Universitat de Ginebra, que quantifica un estalvi anual de 25.000 milions d'euros si l'esperanto s'usés com a llengua de treball, del qual es beneficiarien també la Gran Bretanya i Irlanda (malgrat que la Gran Bretanya guanyi tota sola, gràcies a la seva hegemonia, al voltant del 3% del PIB de la UE. L'anomenat «Informe Grin» arriba a una conclusió favorable a l'esperanto en comparar tres escenaris de llengües oficials: trilingüisme (que suposaria francès, anglès i alemany), tot anglès i esperanto; els punts que es van prendre en consideració van ser principalment els aspectes econòmics, seguits dels didàctics i de les eventuals discriminacions als ciutadans europeus que no parlin la llengua o les llengües oficials.

El psicòleg i extraductor de les Nacions Unides Claude Piron va abordar la qüestió des d'un punt de vista psicològic, a partir d'un vast material bibliogràfic i documental, tot tractant l'actual model de comunicació internacional com una neurosi.

Mitjans de comunicació 
En l'actualitat hi ha diversos mitjans de comunicació en esperanto, des de premsa escrita i en internet, fins a programes de ràdio i televisió, tant generalistes com dedicats al moviment esperantista. Entre els més importants hi ha la revista Monato i la gaseta Heroldo de Esperanto. Alguns estats, com la Xina, Cuba o el Vaticà, donen suport a l'emissió de programes de ràdio i televisió en esperanto.

El 1922 van tenir lloc les primeres proves de ràdio en esperanto, a ciutats com Londres i Newark (Estats Units). Ben aviat, ciutats com Moscou i Ginebra tindrien programes de ràdio en aquesta llengua. Al País Valencià, durant la Guerra d'Espanya, el bàndol republicà va fer servir l'esperanto com a mitjà de propaganda a través de la ràdio. A Polònia, el 1959 van començar les emissions regulars de Ràdio Varsòvia en esperanto, que van durar fins al 2011.

El 2011, un grup de joves esperantòfons de diversos països va posar en marxa Muzaiko, un projecte de ràdio digital a través d'internet que emet 24 hores al dia en esperanto. Tot i que la seva programació està dedicada especialment a la difusió de la música en esperanto, també ofereix butlletins informatius horaris, entrevistes, converses amb esperantistes destacats i publicitat d'Esperantujo.

Religions i sectes 
L'esperanto ha tingut un paper destacat en algunes religions i sectes, com l'espiritisme al Brasil, el bahaisme a l'Iran i l'omoto al Japó, i n'ha rebut el suport puntual d'altres, com el moviment raëlià o els Testimonis de Jehovà.

Homaranisme 
Homaranisme és el nom que Zamenhof va donar a la seva interpretació de la doctrina religiosa i filosòfica jueva de l'hil·lelisme, basada en un ideari pacifista i humanitarista. Amb aquest nom pretenia eliminar trets del judaisme i neutralitzar al màxim el concepte, segons el model d'una llengua i una religió humana neutrals. La paraula deriva de l'esperanto homarismo, paraula construïda per sufixació d'homo, que significa persona o ésser humà. D'aquesta manera, el mot està construït de manera anàloga a com es produeix la nostra paraula humanisme des del llatí, i de fet denota una realitat semblant, si bé distinta en funció del seu diferent origen i context històric.

Juntament amb l'esperanto com a llengua d'intercomunicació, Zamenhof va difondre la ideologia, gairebé religiosa, del homaranisme. Tanmateix, va témer que hom confongués aquesta doctrina amb l'ideal esperantista (la «interna ideo») i, per aquest motiu, no la va divulgar gaire. Avui dia la majoria dels adherents del homaranisme són esperantistes que han conegut la doctrina a través de l'idioma.

Fe Bahà'í 
La Fe Bahà'í és una religió originada a l'islam xiïta, reformada i difosa després de l'execució del seu fundador, Alí Bab. El bahaisme encoratja l'ús d'una llengua auxiliar internacional i sense donar suport a cap llengua en específic veu en l'esperanto un gran potencial per aquest paper. Considera, mentrestant, que qualsevol llengua adoptada podrà ser modificada i adaptada a través d'un consens amb representació de tots els països. Diversos volums d'escriptures bahai han estat traduïts a l'esperanto. Lidja Zamenhof, filla de l'iniciador de l'esperanto, es va convertir al bahaisme.

Espiritisme 
L'esperanto és divulgat activament al Brasil pels seguidors de l'espiritisme. Aquest fenomen es va originar a través de Francisco Valdomiro Lorenz, emigrant d'origen txec que va ser pioner d'ambdós moviments en aquest país. La Federació Espírita Brasilera publica llibres didàctics d'esperanto i traduccions de les obres bàsiques de l'espiritisme, i encoratja els espiritistes a fer-se esperantistes.

Moviment Raëlià 
El Moviment Raëlià, secta ufològica fundada pel francès Claude Vorilhon «Raël», va provar de difondre les seves doctrines entre els esperantistes i al començament dels anys vuitanta va publicar la traducció a l'esperanto de tres dels llibres escrits pel seu líder: La libro kiu diras la veron [El llibre que diu la veritat] (1981), La eksterteranoj forkondukis min sur sian planedon [Els extraterrestres em van portar al seu planeta] (1982) i Akcepti la eksterteranojn [Rebre els extraterrestres] (1983). També va distribuir propaganda en aquest idioma.

Testimonis de Jehovà 
La Societat Watchtower, l'entitat jurídica dels Testimonis de Jehovà, va arribar a publicar la traducció a l'esperanto de dos dels seus llibres: Kie estas la mortintoj? [On són els morts?] (1919) i Milionoj, kiuj nun vivas, neniam mortos [Milions que ara viuen no moriran mai] (1922), escrits per Joseph F. Rutherford, segon president de l'organització, i traduïts amb permís d'aquest pel finlandès Kaarlo Harteva, director de la sucursal dels Estudiants de la Bíblia a Finlàndia i col·laborador de The Golden Age, antic òrgan de l'organització. Harteva també va predicar en esperanto les doctrines dels Testimonis de Jehovà en més de 12 ciutats d'Europa i a Moscou.

Dia de Zamenhof 
El Dia de Zamenhof (15 de desembre) és el dia del naixement de Ludwik Lejzer Zamenhof. La tradició té l'origen en la dècada del 1920, quan, per una proposta de diversos intel·lectuals i activistes (entre altres Julio Baghy i Nikolao Nekrasov), es va elegir el 15 de desembre com a dia de festa esperantista.

Notes

Referències

Vegeu també 
 Cultura esperantòfona
 Dia de l'Esperanto
 Parlants natius d'esperanto
 Plena Ilustrita Vortaro
 Ido
 Interlingua
 Centre de Terminologia de l'Esperanto

Bibliografia

Obres generals 
 Auld, William. Nova Esperanta Krestomatio. Rotterdam: UEA, 1991 
 Boulton, Marjorie. Zamenhof: autor de l'esperanto. Barcelona: El Llamp, 1987.
 Cherpillod, André. La fondaj tekstoj de Esperanto/ Les textes fondateurs de l'espéranto. Courgenard: La Blanchetière, 2009.
 Wells, John. Lingvistikaj aspektoj de Esperanto. Rotterdam: UEA, 1989.
 Zamenhof, Ludwik Lejzer. Esperanta Proverbaro. La Laguna: 1974. Beletraj Kajeoroj. Proverbaro Esperanta a Viquicites

Llibre de refranys escrit pel doctor Zamenhof i publicat el 1910. Conté 2630 refranys.

Història 
 Alcalde, Javier. Esperanto i anarquisme: els orígens (1887-1907). Barcelona: Edicions Malcriàs d'Agràcia, 2022. 
 Margais, Xavier. El moviment esperantista a Mallorca. Mallorca: Documenta Balear, 2003. 
 Poblet i Feijoo, Francesc. Els inicis del moviment esperantista a Catalunya - La komenca esperanto-movado en Katalunio. Sabadell-Constantí: ACE-O Limaco Edizións, 2004. 
 Poblet i Feijoo, Francesc. El Congrés Universal d'Esperanto a Barcelona. La consolidació del moviment esperantista als Països Catalans - La Universala Kongreso de Esperanto en Barcelono La firmigo de la esperanto-movado en la Kataluna Landaro. Sabadell: ACE, 2008. 
 Poblet i Feijoo, Francesc; Alòs i Font, Hèctor. Història de l'esperanto als Països Catalans. Cornellà de Llobregat: Associació Catalana d'Esperanto, 2010.

Diccionaris i lèxics 
 Alòs i Font, Hèctor; Carbonell i Pinyol, J. Diccionari essencial esperanto-català. Sabadell: ACE, 1997. Versió en línia 
 Alòs i Font, Hèctor (ed.). Diccionari Apertium català-esperanto. Shupashar: 2010. Versió en línia 
 Berga i Molina, Carles. Vocabulari familiar català-esperanto / esperanto-català. Terrassa: [s.n.], 2010
 Cherpillod, André. Konciza Etimologia Vortaro de Esperanto. Rotterdam: UEA, 2003.
 Diversos autors. Hejma vortaro. Rotterdam: UEA, 1999. Vocabulari amb gairebé 600 noms relacionats amb la vida quotidiana, amb definició i equivalents en diverses llengües.

 PIV: Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto. París: SAT, 2005. Diccionari unilingüe, equivalent al Petit Curial.

 Serrano Pérez, Luis; Torné i Grau, Santiago. Diccionari català-esperanto. Barcelona: Barcelona Esperanto-Centro, 2006.

Aprenentatge 
 Kolker, Boris. Vojaĝo en Esperanto-lando. Rotterdam: UEA, 2005.
Llibre de text per a estudiants avançats.
 Thierry, Jean. L'espéranto sans peine. París: Assimil, 1977.
Mètode autodidàctic de la famosa col·lecció Sans Peine.
 Wennergren, Bertilo. Plena Manlibro de Esperanta Gramatiko (PMEG) (1990). 14a edició 2005 Lloc web amb el text
 Kurso Saluton!: Curso gratuït per a l'aprenentatge autodidàctic
 lernu! : Cursos gratuïts i recursos d'aprenentatge, en català
 Curs d'esperanto en català per twitter
 Kurso de Esperanto Programari multimèdia per a l'aprenentatge autodidàctic
 Duolingo. Actualment existeix la possibilitat d'aprendre esperanto en aquesta plataforma gratuïta des de l'anglès, des del castellà i des del portuguès.

Apologètica 
 Cherpillod, André. L'Espéranto, une valeur culturelle, une valeur pédagogique. Courgenard: La Blanchetière, 2005.
 Cherpillod, André. L'espéranto de A à Z. Courgenard: La Blanchetière, 2009.
 Cherpillod, André. Espéranto ou Babel? Faut choisir. Courgenard: La Blanchetière. Courgenard, 1995.

Testimonis 
 Vinyals, M.; Marcoval, Joaquim. Amb l'esperanto a la motxilla: la volta al món en 79 dies. Lleida: Pagès Editors, 2003

Enllaços externs 

 UEA.org Associació Universal d'Esperanto
 SAT - Associació Mundial Anacional
 ACE Associació Catalana d'Esperanto
 Cursos gratuïts d'esperanto  en català. Lernu.net
 Reta Vortaro Diccionari multilingüe d'esperanto
 Va passar aquí: El congrés d’esperanto de Barcelona del 1909 2020-07-02