Comunitat Autònoma del País Basc

Euskadi o el País Basc (Euskal Herria en basc, País Vasco en castellà i Euskadi en tots dos idiomes) és una nacionalitat històrica d'acord amb l'article 1 de l'Estatut de Guernica de 1979, constituït com una comunitat autònoma d'Espanya. Està formada per tres dels territoris històrics del País Basc, les províncies de Guipúscoa, Biscaia, i Àlaba, amb capital a Vitòria, en basc, Gasteiz (Àlaba). És situada a l'extrem del nord-est de la Serralada Cantàbrica, limitant al nord amb la mar Cantàbrica i França, al sud amb La Rioja i Castella i Lleó, a l'oest amb Cantàbria i a l'est amb Navarra.

La Comunitat Foral de Navarra té el dret d'integrar-se al País Basc —l'única integració de dues comunitats autònomes permesa en la quarta disposició transitòria de la Constitució espanyola—. Tanmateix, des de 1982 no ha mostrat cap interès per exercir aquest dret.

Toponímia 
Els noms oficials de la Comunitat Autònoma del País Basc són: Euskal Herria en èuscar, País Vasco en castellà —aquest és la traducció del primer— o Euskadi en castellà i basc. Tanmateix, Euskal Herria, que pot ser traduït com a "Poble Basc", "País Basc", "País/Poble dels bascs" o "País/Poble de l'èuscar", també és un concepte cultural que pot designar al conjunt dels territoris d'Espanya i França on es parla o parlava el basc. Sabino Arana, per tant, va crear el neologisme Euzkadi per referir-se exclusivament al "poble basc" que viu als actuals territoris de la comunitat i no al poble de parla basca de les set províncies, tres de les quals es troben a territori francès.

Durant molt temps es va usar l'ortografia Euzkadi i no pas Euskadi. Algunes hipòtesis suggereixen que Arana considerava que l'arrel deusk "basc", era euzk contracció deguzki, "sol", segons la seva teoria que els antics bascs es consideraven fills de l'astre, al qual afegia el sufix -di, molt freqüent en la toponímia basca, i que suposadament significava "conjunt" i "lloc". Tanmateix no hi ha prou evidències antropològiques ni filològiques sobre aquesta derivació, malgrat que els antropòlegs Barandiaran i Resurección María Azkue accepten aquesta interpretació de l'etimologia sobre la base dels noms donats en les diverses parles locals de Biscaia a la divinitat masculina del sol. D'altres teories, tanmateix, suggereixen que l'ortografia d'Arana no tenia res a veure amb eguzki sinó de la deformació de l'etimologia que ell mateix proposava de Biscaia. Avui dia el neologisme és acceptat per la Reial Acadèmia de la Llengua Basca (Euskaltzaindia)

L'ús dEuskadi com a nom oficial, designa la Comunitat Autònoma integrada pels tres territoris o províncies, i és l'accepció més universal. Tanmateix, pot designar al conjunt d'aquestes tres províncies i les altres quatre províncies que integrarien Euskal Herria, com és el cas del nom de l'organització terrorista ETA: Euskadi Ta Askatasuna, "Euskadi i Llibertat".

Història 

Els historiadors romans afirmen que el territori basc era habitat des de temps preromans per diverses tribus la llengua dels quals no entenien. La distribució regional d'aquestes tribus difereix entre els historiadors. Tanmateix, s'accepta la teoria que els bascos són un romanent dels habitants del paleolític de l'Europa occidental, específicament dels habitants de la regió francocantàbrica. Estrabó i Plini esmenten en llurs escrits les tribus basques, incloent-hi els vascons i els aquitans entre altres. Hi ha prou evidència per afirmar que ja s'hi parlava un protobasc.

Durant l'alta edat mitjana els territoris entre l'Ebre i el Garona era conegut com a Bascònia i va ser unificat sota els ducs de Bascònia per un període. Després de les invasions dels musulmans a la península Ibèrica i l'expansió francesa sota Carlemany, el territori es fragmentà. El regne de Pamplona va emergir com el principal estat del territori el . Seria sota Sanç III El Major que el regne de Pamplona assoleix la seva màxima extensió territorial, però després de la seva mort el 1035, els seus fill, en no respectar el seu testament que atorgava el regne al primogènit, i després de moltes lluites, van dividir el territori, la qual cosa va donar lloc a una nova estructura política el  formada pels regnes de Navarra, Aragó i Castella. Durant l'alta edat mitjana, Biscaia s'uneix voluntàriament al Regne de Castella.

El 1200, el regne de Navarra va perdre els actuals territoris d'Àlaba, Guipúscoa i el Duranguesat, que són annexionats pel monarca castellà. Així doncs, Navarra, separada dels altres territoris peninsulars del País Basc, va orientar la seva política d'expansió cap al nord i a l'est, als territoris fronterers amb França i Aragó. Navarra va ser annexionada parcialment al regne de Castella durant els segles  i , i gairebé completament durant 1512 i 1521. La resta del territori del nord va ser annexionada per França. Les tres províncies de l'actual Euskadi ja s'havien unit voluntàriament al regne de Castella intermitentment i van donar llur suport a la integració de Navarra amb Castella.

Navarra, Àlaba, Guipúscoa i Biscaia van conservar els seus furs. Aquesta situació va perdurar fins al  data en què van ser parcialment suprimits per Antonio Cánovas del Castillo després de la derrota carlina. Durant el franquisme, només Àlaba i Navarra van conservar part de llurs antics furs, però van ser derogats en les altres dues províncies per decret del 23 de juny de 1937 en ser considerades «traïdores» en no donar suport a la revolta i suprimint el primer Estatut d'Autonomia Basc. Aquest decret va ser parcialment modificat el 6 de juny de 1968, suprimint els paràgrafs ofensius per a Guipúscoa i Biscaia, però conservant la resta dels articles. Va ser finalment derogat el 30 d'octubre de 1976.

En l'actualitat, després de l'aprovació de l'Estatut d'autonomia, el 1979 Euskadi va constituir-se com a comunitat autònoma i va absorbir els drets forals dels tres territoris històrics que el conformen. L'altra província espanyola de parla basca, Navarra, no s'hi va unir, ans va formar una comunitat foral uniprovincial.

El PNB lidera el Govern Basc des de 1980, unes vegades en solitari, altres en coalició amb el PSE, Eusko Alkartasuna (EA), partit sorgit d'una escissió del mateix PNB o Izquierda Unida (IU), donant suport també mitjançant pactes pressupostaris i d'investidura els governs centrals populars i socialistes. En les eleccions generals el PNB és la força majoritària i obté el 26,9% dels vots i en les eleccions basques d'abril es constata el fort creixement del PNB, la irrupció del "nacionalisme radical" representat per Herri Batasuna, la pèrdua d'una important quota electoral del PSOE i els escassos resultats de la UCD i Carlos Garaicoechea ocupa el càrrec de la presidència del Consell General Basc. Celebrades les primeres eleccions autonòmiques el 1980, van donar lloc a l'elecció de lehendakari en la persona de Carlos Garaikoetxea (1980-1985).

El PNB aconsegueix el 38,8% dels vots vàlids emesos, seguit d'Herri Batasuna, amb el 16,5%, i del PSOE, 14,2%. Des de llavors el PNB governa la Comunitat Autònoma del País Basc; en solitari en el període (1980-1986) i a través de diversos pactes des de llavors. El 29 de desembre de 1980 es reinstaura el model tributari del concert econòmic i comença la transferència de competències del Govern d'Espanya al Govern Basc. El 1981 una sèrie de successos amenacen seriosament l'autonomia basca el fallit cop d'estat del 23 de febrer i la consegüent promulgació de la LOAPA (Llei Orgànica per a l'Harmonització del Procés Autonòmic) que reconduïa el desenvolupament de les autonomies.

El 1982 el PSOE de Felipe González arriba a la presidència del Govern espanyol romanent fins a 1996, encara que al País Basc continua l'hegemonia nacionalista moderada i radical, arrabassant el PSOE el vot a UCD, Aliança Popular i el Partit Comunista d'Euskadi (PCE). Malgrat la resistència socialista a la realització de transferències el PNB, impulsa el desenvolupament de l'autogovern basc i crea el seu propi servei de Salut ("Osakidetza") aprova l'Estatut de les ikastolas, comença a emetre la seva pròpia ràdio i televisió (ETB), que va iniciar les seves emissions el 27 de desembre de 1982, la seva pròpia policia (Ertzaintza). Aquest govern va resistir la reconversió industrial que es va iniciar des de 1982, rebent-se ajudes per a la reindustrialización per import de 88.012 milions de pessetes.

En les eleccions autonòmiques celebrades al febrer de 1984 va resultar vencedor el PNB que va obtenir els seus millors resultats electorals fins a la data, 42% dels vots emesos, seguit del PSOE amb el 23%, Herri Batasuna amb el 14,6% i EE el 8%. La progressió socialista va ser notable així com pobríssima l'embranzida electoral mostrat per la dreta espanyolista, 9,3%. Resultats que tendencialment reproduïxen els obtinguts en les eleccions forals i locals de maig de 1983. Pel 1985, en plena crisi política del PNB, l'economia basca se situava en unes coordenades entre les quals sobresortien l'altíssima taxa d'atur, un creixement econòmic ralentit, l'impacte de la introducció de les noves tecnologies, la fi de l'anterior ona de creixement expansiu, i l'obertura a la competència internacional.

Política i govern

L'Estatut d'autonomia i els poders del País Basc 

El País Basc va accedir a la seva autonomia amb l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia el 1979. Aquest Estatut es distingeix de la majoria dels estatuts de les autonomies espanyoles no en el nombre de les competències transferides o transferibles ans en el fet que l'autonomia basca es fonamenta en els furs històrics, reconeguts en la constitució espanyola. Així doncs, el País Basc, a més de rebre les competències sobre l'educació, obté un procediment de finançament exclusiu basat en l'actualització o contemporització dels concerts econòmics establerts després de l'abolició dels furs el 1876 i que es conservaren a Àlaba i Navarra, però derogats a Guipúscoa i Biscaia pel règim franquista en finalitzar la Guerra Civil. L'Estatut permet, a més, una policia pròpia, lErtzaintza un cos de policia integral i desplegat a tot el territori. Tanmateix, les diputacions forals dels territoris que integren el País Basc, conserven i organitzen llurs institucions forals amb competències que sovint entren en conflicte amb les atribucions del Govern Basc.

Els poders del País Basc s'exerceixen per mitjà del Parlament, el Govern i del seu President:
 El Parlament Basc és l'òrgan que exerceix la potestat legislativa del País Basc. Aprova els pressupostos i impulsa i controla les accions del Govern Basc. Està integrat per 75 diputats, i per disposició estatutària, cada territori històric constitueix una circumscripció electoral i elegeix el mateix nombre de representants (25). Els representants són elegits per mitjà de la representació proporcional per un període de quatre anys.
 El Govern Basc és l'òrgan col·legiat que ostenta les funcions executives i administratives del País Basc. Està integrat per un president i per consellers.
 El President del Govern Basc, o Lehendakari, és el cap de govern de l'executiu. Dirigeix i separa els consellers de govern i dirigeix la seva acció. Ostenta, a més, la més alta representació del País Basc i l'ordinària de l'Estat espanyol al territori. És designat pel parlament i nomenat pel rei d'Espanya.

Partits polítics 
Els partits polítics que han aconseguit representació al Parlament Basc en les eleccions del 2020 són:
 El Partit Nacionalista Basc (EAJ-PNB)
 Euskal Herria Bildu (EHBildu)
 El Partit Socialista d'Euskadi - Euskadiko Ezkerra (PSE-EE)
 Elkarrekin Podemos
 El Partit Popular (PP)
 Vox

Divisions administratives 

El País Basc es divideix administrativament en tres territoris històrics o lurralde historiko:
 Àlaba (Araba). Capital: Vitòria (Gasteiz)
 Guipúscoa (Gipuzkoa). Capital: Sant Sebastià (Donostia)
 Biscaia (Bizkaia). Capital: Bilbao (Bilbo o també Bilbao)

El territori d'Àlaba, al seu torn es divideix en set comarques o quadrilles alabeses (en basc eskualdeak). Les comarques de Guipúscoa i Biscaia, tanmateix, no conformen divisions administratives. Tots tres territoris es divideixen en municipis.

Els termes municipals, al seu torn, sovint són compostos de diverses entitats de població anomenades barris (auzo — barriada, pedania, veïnatge), fruit de l'eliminació de la figura administrativa dels elizate el 1962 i de la incorporació d'aquestes entitats de població sota el govern dels municipis. Un exemple d'aquest ús seria el barri d'Axpe al municipi d'Atxondo. La mateixa paraula també es fa servir per a referir-se als barris urbans, dins d'una ciutat.

Geografia 
L'orografia és principalment muntanyenca, conformada per les Muntanyes Basques i la imponent Serralada Cantàbrica al sud, amb el Tolonyo com a altitud màxima. A Euskadi es poden distingir a grans trets quatre zones climàtiques: el vessant atlàntic al nord, una zona de clima subatlàntic (Valls Occidentals d'Àlaba i la Plana Alabesa), una zona de clima submediterrani, l'extrem sud, entrant en la depressió de l'Ebre i la Rioja Alabesa on comença una transició a un clima amb estiu clarament sec i calorós de tipus continental. Els tres territoris històrics són:

 Biscaia
 Guipúscoa
 Àlaba

Principals ciutats 
 Bilbao (Bilbo) — 353.340 habitants (2008), capital de Biscaia
 Vitòria (Gasteiz) — 236.525 habitants, capital d'Àlaba i seu de les institucions de la Comunitat Autònoma del País Basc
 Sant Sebastià (Donostia) — 184.248 habitants, capital de Guipúscoa
 Barakaldo — 97.328 habitants
 Getxo — 81.260 habitants
 Irun — 60.914 habitants
 Portugalete — 48.205 habitants
 Santurtzi — 47.004 habitants
 Basauri — 42.657 habitants
 Sestao — 29.638 habitants
 Zarautz — 22.700-35.000 habitants (variable segons l'estació)

Àrees metropolitanes 
 Gran Bilbao — 1.182.675 habitants
 Donostialdea — 413.617 habitants
 Àrea Metropolitana de Vitòria — 232.497 habitants
 Àrea Metropolitana d'Eibar-Durango — 126.190 habitants

Extensions i dades geogràfiques

Sistemes muntanyosos 

El territori en què s'assenta el poble basc és especialment muntanyenc. La majoria de les seves serres es troben en l'eix oest-est. La roca més freqüent és la calcària, encara que també el granit.

Els pics més elevats es troben al Pirineu, sent la Taula dels Tres Reis el pic més alt. Aquesta serralada neix al costat del mar, ascendeix d'oest a est i el primer pic que supera els 2.000 metres és l'Orhi, de gran importància mitològica.

Al sud de Navarra i Àlaba es troba la muga de la Serra de Toloño, la Serra de Cantàbria i la Serra de Codés.

Entre aquestes dues principals serralades es troben les Muntanyes Basques. Tenen una orientació d'est a oest i estan formades per serres com Gorbea, Urbasa, Andia, Amboto, Ordunate o Aizkorri.

Economia 
Malgrat la petita grandària territorial, el País Basc és una de les regions més riques d'Espanya. El PIB per capita en PPS es va situar el 2018 en 35.600 €, sent un 118% de la Unió Europea. La indústria basca té una llarga tradició i en l'actualitat és competitiva amb participació en els mercats exteriors. Tot i que s'ha produït l'especialització industrial, el sector terciari de l'economia absorbeix el 64,59% de la població activa i representa el 60,80% del PIB basc. El sector financer basc ha estat tradicionalment fort, amb la Borsa de Bilbao com a exponent clar, a més de la modernització del comerç i l'organització de la Fira Internacional de Bilbao i l'auge del turisme. La distribució del PIB basc és: 1,01% del sector primari (agropesquer), 29,27% de la indústria, 8,91% de la construcció i 60,80% dels serveis. El PIB basc representa el 6,2% del PIB de l'Estat, mentre que la població basca representa el 4,9% de la població total de l'Estat; les exportacions basques representen el 9,2% del total de l'Estat, i les importacions el 6,3%.

La taxa d'atur el 2020 es va situar en el 10%, sent inferior a la mitjana espanyola (16,1%). La inversió empresarial del territori basc és de les més altres de la regió: 25,5% del PIB en comparació amb el 17,4% de mitjana dels 25 estats membres. El creixement anual del PIB del 2019 va ser d'un 1,8%, sent el de l'Estat del 2%.

A diferència de la resta de les comunitats de l'Estat espanyol, el País Basc compta amb una Hisenda pròpia amb la qual recapta els impostos que recaptaria el sistema fiscal espanyol. Del que recapta, el País Basc paga a l'Estat un import pels serveis que l'Estat realitza al territori basc.

Demografia 
En ser un centre industrial d'Espanya, el País Basc va ser un receptor d'immigrants d'altres regions d'Espanya, experimentant una creixença de població important des de mitjan  fins a la dècada de 1970. Tanmateix, amb la fi del proteccionisme econòmic i el descens de la taxa de natalitat, la població basca va retrocedir i ha estat una zona amb creixement recessiu des de la Transició. Mentre la població espanyola va créixer 18,46% entre 1981 i 2006, la població de la comunitat basca va reduir-se en un 0,05%. El territori d'Àlaba, que seria el que menys creixeria durant la revolució industrial, és l'únic que no ha perdut població des dels anys 70, mentre que la que més n'ha perdut és Biscaia.

Segons els cens del 2005, el País Basc compta amb 3,43% d'estrangers, un dels percentatges més baixos de l'Estat espanyol i menys de la meitat de la mitjana nacional de 8,47%. La taxa de creixement poblacional actualment és del 0,54%, i l'esperança de vida és de 76,4 anys per als homes i 83,7 anys per a les dones.

Els tres municipis més poblats del País Basc són: Bilbao amb 354.145 habitants, seguit de Vitòria amb 226.490 i Sant Sebastià amb 182.930. La població total del País Basc el 2006 es va estimar en 2.133.684 i representa el 4,66% del total de l'Estat espanyol.

Llengua basca 

El basc, o èuscar (en basc euskara o, segons els dialecte, euskera, eskuara, eskara, uskara o üskara), és una llengua aïllada (sense relació amb cap família lingüística coneguda) parlada actualment en bona part de la Comunitat autònoma del País Basc i part de Navarra, a Espanya, i al País Basc del Nord (departament de Pirineus Atlàntics, Aquitània, a França). En l'actualitat la llengua basca es considera l'única llengua preindoeuropea supervivent en Europa.<ref name="Rafael del Moral"> Rafael del Moral, Diccionario Espasa - Lenguas del mundo, 2002</ref> Antigament el seu àmbit lingüístic abastà tota Aquitània, La Rioja, i els Pirineus aragonesos i part dels catalans.
Alguns creuen que algunes de les paraules que li són pròpies procedeixen de l'edat de pedra, ja que es deriven del mot haitz "pedra", per exemple:
aizto o ainzto "ganivet"
aizkora "destral"
D'altres dubten d'aquesta etimologia, i consideren la possibilitat que la forma primitiva del mot haitz fos *anetz o *anitz. L'exemple del mot aizkora sol ser contestat amb el fet que també és probable que provingui del llatí asciola 'destral petita'.

Hom creu que la llengua dels bascons (el protobasc, origen del basc actual) és anterior a l'aparició de les llengües indoeuropees a Europa, i hauria estat estesa per tota la península Ibèrica, i per tot Europa.

Encara que fins no fa molt es trobava en una situació crítica a la part sud (va estar prohibit parlar-la a alguns llocs i estava prohibit a les escoles durant la dictadura franquista) ha iniciat una lenta millora. No obstant això, a la part nord dels Pirineus hi ha zones en les quals està en regressió.

Luca Cavalli-Sforza afirma que hi ha una possible relació, tant lingüística com genètica, entre les poblacions japoneses i basques, recalcant-ne l'antiguitat de l'origen i el fort aïllament d'aquestes dues poblacions. El més probable és poder relacionar el basc amb el grup de les llengües ibèriques, per comparació fonètica amb taules de plom gravat localitzades a l'assentament ibèric d'Ullastret.

 Situació de la llengua basca 

El poble basc té el seu propi idioma, el basc, a part de l'espanyol i el francès. També trobem de manera molt més minoritària el gascó i el romaní que han conservat alguns dels gitanos autòctons.

Avui dia, pràcticament tots els bascos parlen les respectives llengües estatals (espanyol i francès). A tot el País Basc aproximadament un terç dels bascos parlen basc, una llengua no indoeuropea. Aquesta llengua única i aïllada ha cridat l'atenció de molts lingüistes, que han tractat de descobrir la seva història i el seu origen.

A la zona del Baix Adur, que inclou les poblacions labortanes de Baiona o Anglet el gascó (dialecte de l'occità) és la llengua tradicional (el basc parlat actualment es va introduir a partir del  a causa de la migració de la població bascoparlant de l'interior). A causa d'això, aquesta zona és considerada pels occitanistes com a part de Gascunya i actualment és una zona trilingüe.

La població bascoparlant està en ascens, fonamentalment a causa de la cooficialització del basc en els tres territoris de la Comunitat Autònoma del País Basc, el seu suport i foment per part de les institucions i la seva implantació en el sistema educatiu. A Navarra el basc té la consideració de llengua pròpia juntament amb el castellà encara que no és cooficial en tot el territori, mentre que al País Basc del Nord ni tan sols és oficial, encara que es permet el seu ensenyament.

El 2003 el Departament de Cultura del Govern Basc destacava que mentre que al País Basc el percentatge de població bascoparlant pujava 5 punts, a Navarra amb prou feines ho feia 1, mentre que al País Basc del Nord descendia en 9 punts. Això va fer una pujada de 3 punts percentuals en total.

La VI Enquesta Sociolingüística mostra una tendència continuada de l'augment de bascoparlant al territori basc. Entre 1991 i 2016, la població bascoparlant ha passat d'un 22,3% a un 28,4%, especialment entre la població més jove. Encara que de forma desigual, la millora s'observa en totes les regions, a excepció del País Basc del Nord.

A Euskadi, un terç dels habitants són bascoparlants, havent augmentat en un 9,8% els darrers 25 anys. Aquesta millora es deu principalment a l'augment entre la població més jove, que arriba fins al 71,4% de bascoparlants entre 16 i 24 anys, front el 22,4% als majors de 65. Encara que de manera desigual, s'hi constata que la revitalització del basc avança a la tot el territori, especialment a Àlaba, en pujar del 7% al 19,2%. A Biscaia l'augment ha sigut del 16,5% al 27,6%. Guipúscoa és la província amb major nombre de bascoparlants, amb un 50,6%.

A Navarra, l'any 2018 un 22,1% dels navarresos tenien coneixements de basc; a la zona bascòfona representaven el 71,5%, a la zona mitxa, el 21,8%, i a la zona no bascòfona, el 6,4%. El curs 2018-2019 la distribució de l'alumnat per model lingüístic era la següent: 61,25% al model G (només castellà), 24,64% al model D (basc amb l'assignatura de castellà), 13,95% al model A (castellà amb l'assignatura de basc) i 0,16% al B (igual proporció de basc i castellà). El 38% dels nous alumnes que arriben a la UPNA (Universitat Pública de Navarra) des de batxillerat saben basc.

Per contra, al País Basc del Nord la llengua continua el seu retrocés passant del 21,4% al 20,5% entre 2011 i 2016, si bé la regressió minora el seu ritme pel lleuger augment del coneixement entre la població jove.

 Literatura basca 

Literatura basca és la literatura feta en basc al territori de les set províncies del País Basc: Biscaia, Guipúscoa, Àlaba, Navarra, i les tres d'Iparralde.

La literatura popular oral és molt rica; la literatura escrita, al contrari, ha estat d'aparició tardana, escassa i sense cap influència més enllà del mar geogràfic de Bascònia. A més ha estat gravada per la fragmentació en diversos dialectes, entre els quals els de major tradició literària són el labortà, el guipuscoà, el biscaí i el suletí.

Els texts literaris més antics són fragments de cants relatius a les lluites dels ss XIV i XV, així com el vocabulari de Picaud del s. XII, però a les Glosas Emilianenses (s. X) apareixen els primers texts en euskera. Entre els conservats hi ha els que narren la derrota de Pedro de Avendaño, cap dels onyacins, i la crema d'Arrasate (Mondragón). Pel cant de Basajaun Bereterretxe'tar, que narra l'assassinat d'un jove, podem fer-nos una idea del que deuen haver estat molts poemes avui perduts. Molts cants antics han sobreviscut gràcies a Esteban Garibai (1533-1599), alcalde d'Arrasate i cronista reial, dins el compendi Compendio de historia de las crónicas y universal historia de todos los reynos de España (1571). Per altra banda, l'humanista francès François Rabelais publicà al seu Gargantua (1534) discursos en euskera.

El primer llibre publicat en basc va ser Lingua Vasconum Primitiae de Bernard Etxepare el 1545. Es té coneixement d'aquesta obra per l'únic exemplar conservat a la Biblioteca nacional de París. Segons es pot inferir de les opinions dels seus contemporanis, no va ser apreciat per les seves metres populars propis del bertsolarisme. Els seus versos van ser musicats a la fi del  per Benito Lertxundi, Xabier Lete i el grup Oskorri, entre d'altres, convertint-los en cançons populars. Actualment els seus poemes han adquirit el caràcter gairebé d'himne entre els sectors de la cultura euskaldun i en defensa de l'euskera, sent recitats en tot tipus d'actes culturals i populars.

Les característiques principals de la literatura basca són les següents:

 És fruit d'una llengua sense oficialitat ni unitat: Haver nascut en una comunitat de parlants tan reduïda ha tingut un important impacte en la literatura escrita, sobretot a mesura que avança la història i els límits de les llengües i pobles s'afebleixen i difuminen. La història de la llengua basca es diu que és la història de la seva supervivència i la d'un poble cosa que marcarà a tots els autors, convertint juntament amb la temàtica religiosa el compromís (els primers passos serien l'apologisme de Larramendi) cap al basc un dels pilars al voltant dels quals giraran diferents moviments.
 Ha nascut entre estats les llengües dels quals són romàniques: El País Basc es troba entre el que han estat els centres culturals i polítics d'occident, sent aquests estats competidors entre si dipositaris de la tradició llatina. És per això que aquest poble que ha guardat la seva antiga parla ha rebut la influència llatina, que es veu reflectida sobretot en l'Escola de Sara i altres autors religiosos de l'època a causa de l'ús abundant de cites a autors clàssics i cristians que aquests feien en els seus textos en prosa.
 Ha tingut com a finalitat principal l'ensenyament religiós: El pare Barandiarán (tal com recull Martín Ugalde en la seva Síntesi de la història del País Basc o el mateix religiós en el seu Home Primitiu al País Basc) va defensar en vida la cristianització tardana del poble basc, al·legant que en la mateixa navarresa fins al  s'havien conservat creences paganes en idiosincràsia amb les cristianes. És aquesta la raó que es veu darrere de la insistència de l'església catòlica per cristianitzar i estendre el catecisme entre el poble valent-se del basc (després de la Contrareforma). Aquesta religió és de vegades imposada per la política del moment, però en altres ocasions l'Església Catòlica mateixa va utilitzar l'idioma mateix (el basc) i la literatura com a mur contra els canvis i noves ideologies sorgides, aquest seria el cas del protestantisme o dels enfrontaments periodístics de Jean Hiriart-Urruti i els republicanistes francesos.
 La poesia sempre ha tingut més pes que la prosa: Així ha estat el començament de la majoria d'idiomes, ja que la prosa exigeix un lector, és a dir, gent alfabetitzada que la llegeixi. Els cants, bertsos, eresiak i cantessis, no han necessitat més de ser cantats. És per això, que com en altres literatures, són abundants les cobles i cantessis de melodies que eren i són conegudes per al poble. Fruit també d'això seria l'abundància de composicions líriques de caràcter popular, enfront de la poesia culta, que gairebé fins a finals del  no aconseguiria desenganxar-se de la influència del bertsolarisme en l'ús de metres sobretot.
 Escassa implantació de la impremta o la "problemàtica de la impremta": A diferència de la resta de llengües romàniques pel que sembla la impremta va tenir escassa implantació de manera que obres no religioses com Peru Abarca van haver de ser transmeses mitjançant manuscrits fins i tot a finals del . S'ha debatut molt i tret poc en clar, s'al·lega d'una banda l'existència d'una censura tant a França com a Espanya durant els segles posteriors al cisma d'occident, d'altra banda que no existia suficient producció per a la implantació d'aquestes o la no necessitat d'aquestes per part de les autoritats, que s'haurien valgut d'altres mitjans per transmetre edictes reals i semblants. Tal com demostra la publicació d'edictes reials en basc durant el Regne de Navarra la impremta havia estat implantada a Bascònia per tant un dels arguments seria rebutjat (encara que la majoria de textos religiosos eren publicats fora d'Euskal Herria i l'existència d'un edicte de 1766 del Comte d'Aranda prohibint publicar en basc (1766)), però el de la censura cobraria força a la llum dels llargs períodes que passaven les obres entre que eren escrites, passaven la censura de la inquisició i finalment publicades. Aquest va ser el cas de Juan de Tartas, les obres tot i ser religioses van trigar a ser impreses i a més (igual que en el cas d'altres autors de l'època) van patir l'anomenat "mal de la impremta". És a dir, l'alteració de l'obra a causa de l'ortografia afrancesada i la supressió de la majoria dels signes de puntuació, fins al punt de ser extremadament complicada la seva lectura i comprensió.
 El seu estudi és relativament recent: Exceptuant el cas d'Oihenart potser, no hi ha hagut cap autor fins ben entrat el  que s'hagi interessat per la història de la literatura en basc, la qual cosa afegit a la problemàtica de la impremta ha fet que descobriments com el manuscrit de Joan Amendux (1969), Ibarguen-Chopin o Lazarrraga (2004) hagin revolucionat el que se sabia fins ara, sobretot pel que fa a la literatura medieval.

 Nacionalisme basc 

Nacionalisme basc és una ideologia política que advoca per la unitat i defensa de l'entitat política dels territoris que entén que configuren la nació basca i que actualment es reparteixen entre Espanya i França, pel que la seva extensió territorial es correspondria amb la d'Euskal Herria: 
 Iparralde ("la part nord"): corresponent als territoris de Lapurdi, Zuberoa i Baixa Navarra (Behe Nafarroa) en el departament francès dels Pirineus Atlàntics. És la part del País Basc en territori francès.
 Hegoalde ("la part sud"): corresponent a la Comunitat autònoma del País Basc, la Comunitat Foral de Navarra, l'Enclavament de Treviño a la Província de Burgos i l'enclavament càntabre de la Valle de Villaverde. És la part del País Basc en territori espanyol.

Si bé existeixen concepcions nacionalistes que matisen aquest objectiu, aquesta ideologia es dirigeix en últim terme a constituir un estat independent a Europa que unifiqui els diversos territoris. Hi ha diverses concepcions i postures nacionalistes que difereixen quant a quin hauria de ser la destinació última d'aquesta unió basca i que abasten des de postures federalistes a independentistes, totes elles majoritàriament democràtiques, encara que hi ha un sector que propugna mètodes d'actuació violents.

 Simbologia nacionalista basca 

El nacionalisme basc, igual que altres ideologies, compte amb una simbologia pròpia. Cada Diumenge de Resurrecció els partits nacionalistes bascos celebren l'Aberri Eguna, o dia de la pàtria basca. Sabino Arana Goiri va establir el vocable "Aberri" (Pàtria) per primera vegada per a sintetitzar l'existència d'una paraula en euskera o basca per a denominar l'anhel de la seva ideologia. Amb aquest mateix sentit sorgiria el concepte "Euzkadi", creat per Arana en oposició al concepte "Euskal Herria", utilitzat àmpliament fins llavors pels partits que ell considerava "espanyolistes". De la paraula "Aberri" es desprèn "Abertzale" (Patriota) que és sovint emprada pels partits nacionalistes per a referir-se a la comunitat que representen i és usada particularment pels sectors radicals nacionalistes d'esquerra.

Altres símbols del nacionalisme són la Ikurriña (literalment "Bandera"), dissenyada pels germans Arana per a ser en principi la bandera de Bizkaia; la seva extensió va donar lloc que fos acceptada com a bandera oficial del País Basc.

El lauburu: estela solar d'origen desconegut i molt similar a símbols molt estesos per altres cultures. Literalment significa "quatre caps"; alguns autors han establert connexions entre aquest emblema, habitual en les tombes medievals de tot el cantàbric, amb el "Lábaro càntabre". El nacionalisme ho ha identificat com símbol de la unió dels quatre territoris bascos a Espanya (Àlaba, Biscaia, Guipúscoa i Navarra); a cadascun dels quals correspondria un dels caps del Lauburu). Aquesta Unió és nominalment coneguda com a "Laurak Bat" (quatre en un) i es convertiria en "Zazpiak Bat" (set en u), afegint els tres territoris ultrapirinencs (Lapurdi, Zuberoa i Behe Nafarroa).

L'arrano beltza: literalment (águila negra), fou el segell del Sanç Garcés III de Pamplona. És assimilada com primera bandera de Bascònia, fins i tot per sectors d'extrema dreta nacionalista espanyola.

La conflictivitat social i política basca també ha convertit en símbols nacionalistes certes manifestacions culturals basques, en oposició i com diferenciació de les quals consideren manifestacions culturals foranes i concretament "espanyoles", com pot ser l'"olentzero", substitut basc del Pare Nadal que reparteix els seus regals la revetlla de Nadal, l'esport rural basc, la celebració d'alguns carnavals i festes populars, la mitologia basca...

 Mitologia basca 

La mitologia basca és el conjunt de creences i mites precristians dels bascos. Tot i la intensa cristianització soferta en l'últim mil·lenni i de les persecucions de la inquisició, el poble basc ha conservat nombroses llegendes que parlen d'una mitologia pròpia molt antiga. Aquesta mitologia ha estat recollida al llarg del  per estudiosos com J.M. Barandiarán i J. Caro Baroja, i han sobreviscut fins al  de mans d'escriptors i artistes que han nascut i crescut amb la màgia de la mitologia entre els quals cal destacar a Patxi Lezama amb interpretacions dels mites i llegendes i Néstor Basterretxea amb la "Cosmogónica Basca".

Les llegendes de pobles veïns romanitzats, com les de l'Alt Aragó o Astúries mostren una sorprenent similitud.

L'antiga religió basca sembla estar centrada en una divinitat central de caràcter femení, que rep el nom de Mari. El seu consort masculí rep el nom de Maju o Sugar.

Encara que hi ha nombroses referències a l'existència d'una divinitat celest, anomenada Urtzi, i que podria ser assimilable al Júpiter llatí o al Déu cristià, aquest sembla no tenir cap paper en les llegendes, essent probablement una incorporació d'origen exterior.

L'antiga religió basca és per tant de caràcter ctònic, tenint tots els seus personatges el seu cau a la Terra i no al firmament, que sembla com un paratge buit pel que Mari o Maju viatgen de muntanya a muntanya, o pastoregen ramats de núvols.

Altres personatges de la mitologia basca són les làmies, els mairus, els iratxos, Basajaun, Gaueko, Tartalo, els galtzagorris, el drac primigeni o Herensuge, les sorgines o bruixes, els jentils, etc.

 Grup ètnic basc 

Els bascos (o bascs) són un grup ètnic que habita majoritàriament al País Basc situat a l'extrem oest del Pirineu i al nord del riu Ebre. En les llengües que s'hi parla, són coneguts com a: euskaldunak (bascoparlants) o euskotarrak (neologisme creat per Sabino Arana per designar els nadius del País Basc) en basc, basques en francès, vascos en castellà i bascos en gascó (occità).

Tenen trets diferenciadors pel que fa a tipologies sanguínies, la cultura i sobretot la llengua, d'arrels no indoeuropees, en clar contrast amb les llengües romàniques dels seus veïns i la resta de pobles coneguts.

Existeix un fort sentiment nacionalista entre els bascos, especialment els residents a Espanya, que s'identifiquen més fermament com a bascs que com a espanyols o francesos. Malgrat això, una gran part dels bascos se senten tant bascs com espanyols (o francesos, en els casos dels bascs del cantó francès). Molts bascos consideren la designació de "minoria ètnica" com a incompleta, afavorint en canvi la definició com a nació.

Actualment viuen en una zona altament industrialitzada, les diferències culturals amb la resta d'Europa són inevitablement difuminades, encara que roman molt forta la consciència d'una identitat cultural pròpia, com també la identificació amb la seva pàtria, fins i tot en molts bascs que han emigrat a altres zones d'Espanya o França, o en altres parts del món (l'anomenada diàspora basca).

 Cuina del País Basc 

La cuina del País Basc o cuina basca es compon dels plats i mètodes de preparació típics de la gastronomia dels bascos. Això inclou carns i peixos torrats a la brasa, marmitako i ollada de xai, bacallà, una versió basca de les coques de dacsa anomenada talos, l'escudella de llegums de Tolosa, pebrera del piquillo de Lekeitio, pintxos de Donostia, formatges de llet d'ovella d'Erronkari i d'Idiazabal, vi de Txakolí i sidra de Guipúscoa.

 Esport rural basc 

Lesport rural basc (en basc herri kirolak i en francès force basque) és el terme sota el que s'engloben diferents modalitats esportives que es practiquen per tradició en el medi rural del País Basc, Navarra i Iparralde.

Alguns d'aquests esports han sorgit i són específics del País Basc; encara que uns altres es practiquen d'una o una altra forma també en altres parts del món.

Trets comuns d'aquests esports són la importància que es concedeix a les apostes i desafiaments entre participants i espectadors. També és destacable que en general tots els esports rurals bascos requereixen una gran força física i una gran resistència.

Tots aquests esports tenen el seu origen en activitats laborals del mitjà rural que s'han transformat en activitats esportives a partir de la competència entre diferents persones per veure qui té major destresa en una activitat determinada. Així per exemple, a partir de l'activitat de tallar troncs per aprovisionar-se de llenya sorgeix l'esport dels aizkolaris o talladors de troncs; a partir de l'activitat de moure grans roques per a la construcció sorgeix laixecament de pedres, etc.

La pilota basca és un altre esport característic del país. Es juga en els frontons, amb diferents modalitats tradicionals, sent la pilota a mà, cistella-punta, remunti, pala i trinquet les més conegudes. Aquest esport s'ha estès per tot el món, especialment en els països hispans tenint una presència rellevant a Florida. Hi ha frontons importants a les principals ciutats del món hispà, inclòs el Jai Alai de Manila. L'afició pelotatzale (a la pilota) està estesa per bona part del nord de la península, i fins i tot troba aficionats a València.

Danses basques 

Les danses basques són una part molt important de la cultura basca i del seu folklore. Cada poble i vila té els seus propis balls, que tot i que han estat estudiades per territoris no sempre implica un directe parentiu entre elles. Els primers estudis d'aquests balls es remunten a Manuel de Larramendi i la seva Coreografia o descripció general de la molt noble i lleial Província de Guipúscoa (1756), encara que es té constància d'aquests ja al , doncs aquests acompanyaven als astolasterrak, peces de teatre popular de to humorístic.

Les tres formacions característiques de realització:

 Els balls de romiatge o plaça, basats en els balls que se celebraven en els romiatges i la participació era popular i espontània han passat a engrossir el repertori dels grups de dansa establerts, si bé és veritat que encara es realitzen en totes aquelles romeries, sobretot en els llocs rurals del país, aquest tipus de balls populars i espontanis que conviden a participar lliurement a tots els romanís i visitants.
 Les danses d'espases, les danses d'espases, que tenen un paral·lelisme evident amb les europees del mateix tipus. La seva realització, sempre lligada a la commemoració o a rendició d'honors, està lligada a la dansa ritual on el poble recolza amb respecte a cada col·lectiu de ballarins.

 Les danses de fi de festa, aquest tipus de balls es realitzen per marcar la fi d'unes festes o d'un període concret, com el carnestoltes, han servit de simbòlic colofó al desenfrenament festiu, representat en el cop, estomacada i crema de la pell de vi inflat i buit. És la fi d'un cicle i el començament d'un altre. S'observen cicles complets de zones específiques al costat de danses determinades esteses per tot el territori, o esquitxades en certs enclavaments.

Selecció de futbol del País Basc 

La Selecció de futbol del País Basc (en euskera Euskal Herriko Selekzioa) és un equip que acull a jugadors nascuts del País Basc, que voluntàriament vulguin formar-ne part. La seva organització està al càrrec de la Federació Basca de Futbol. Els estatuts de la FIFA dicten que perquè una selecció pugui participar en competicions internacionals oficials, ha de representar un estat independent o ha de tenir l'autorització expressa de la federació del país corresponent (en aquest cas de la Federació Espanyola de Futbol). Com la selecció no compleix els requisits no té reconeixement per part de la FIFA i per tant només pot jugar partits de caràcter amistós.

Durant la Segona República Espanyola va jugar sota les denominacions de Vasconia i Euzkadi. Després de la caiguda del franquisme va portar els noms de "selecció d'Euzkadi" o " dEuskadi". L'any 2007 va canviar la seva denominació a "selecció d'Euskal Herria (en euskera Euskal Herriko Selekzioa), reprenent el 2008, no sense polèmica, l'antic nom de "selecció d'Euskadi".

En els últims temps, els partits de la selecció basca estan marcats per un profund ambient reivindicatiu a favor de l'oficialitat de la selecció i la independència. En les categories inferiors, el combinat sol rebre el nom de "selecció del País Basc" o "selecció d'Euskadi" i representa exclusivament a la Comunitat Autònoma del País Basc.

Referències

Vegeu també 
 País Basc / Euskal Herria
 Navarra
 Hegoalde / País basc del sud
 Iparralde / País basc del nord
 Llista de municipis del País Basc
 Selecció de futbol del País Basc

Enllaços externs 

 Web del govern basc 

Geografia del País Basc