alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Clima d'Europa

El clima d'Europa és de naturalesa temperada i continental amb un clima marítim que predomina a les costes occidentals i un clima mediterrani al sud. El continent europeu és una zona temperada en la seva major part. El seu clima no només varia de nord a sud sinó també d'oest a est a causa dels corrents d'aire polar marí i polar continental, i en menor mesura de les masses d'aire tropical marítima i tropical continental.

El clima europeu està fortament condicionat pel Corrent del Golf, el qual escalfa la regió occidental europea a uns nivells molts més alts que a latituds similars en altres continents. L'Europa occidental és oceànica, mentre que l'Europa oriental és més continental i més àrida. A l'Europa occidental es distingeixen quatre estacions, mentre que l'Europa meridional té una estació seca i una estació humida. El sud d'Europa és calent i relativament sec durant els mesos d'estiu, aquesta aridesa augmenta cap al sud. La pluviometria europea més alta ocorre als Alps. Hi ha tornados i mànegues.

El Clima d'Europa és suau comparat amb altres zones del món a la mateixa latitud per la gran influència del corrent del Golf. Aquest corrent fa que Europa sigui més càlida i humida del que correspondria a la seva situació geogràfica. Les parts occidentals dels continents de la terra també són més càlides que les parts orientals.

Precipitació 
Sobre el total anual, la pluviometria al llarg d'Europa és afavorida dins dels Alps i d'Eslovènia cap al sud en direcció a la costa occidental de Grècia. Hi ha un altre màxim de precipitació a l'oest de Geòrgia (Caucas), nord-oest de la península Ibèrica, oest de Gran Bretanya i oest de Noruega. Els vents de l'oest que predominen a Europa, en passar per grans masses d'aigua, originen aquests màxims pluviomètrics en arribar a les zones costaneres. Als Alps la major part de la precipitació cau entre març i novembre. A les zones de clima Mediterrani d'Europa l'estació més plujosa va, generalment, d'octubre a març. La pluja àcida afecta sobretot de Polònia a Escandinàvia.

Temperatura 
Les temperatures hivernals generalment davallen de nord cap a sud i de les zones litorals cap a l'interior on es deixa sentir la continentalitat. Almeria, Alacant i Màlaga són les ciutats europees (de més de 100.000 habitants) amb un hivern més càlid. Sevilla és la ciutat europea amb els estius més càlids (temperatura mitjana de les màximes del mes de juliol de 35,3 °C).

Referències
Caimanins

Els caimanins (Caimaninae) són una subfamília de crocodilians de la família Alligatoridae, pròpia de les regions subtropicals i tropicals d'Amèrica, des de Mèxic fins al sud d'Amèrica del Sud. Inclou dos gèneres, Caiman i Paleosuchus.

Taxonomia 
Es coneixen tres espècies del gènere Caiman.
 El caiman comú (Caiman crocodilus). L'espècie més del nord, és comú des de Mèxic fins a Veneçuela.
 Caiman crocodilus apaporiensis
 Caiman crocodilus fuscus
 Caiman crocodilus yacare

Les altres dues espècies són comunes a les zones pantanoses o lacustres i en els rius de Bolívia, el Brasil, nord-est de l'Argentina, Paraguai, la regió amazònica de l'Equador, el Perú, Colòmbia i Veneçuela: 

 El caiman cocodril (Caiman yacare).

 El caiman de morro ample (Caiman latirostris). D'aquests dos, el primer és el més abundant. Caçats extensamentes durant dècades pel seu cuir, aprofitat en marroquineria, avui es troben universalment protegits i en alguns casos industrialitzats en zoocriaderos. L'alta freqüència de reproducció, en comparació amb altres caimànids, ha permès recuperar parcialment les poblacions, encara que les mesures de protecció no s'apliquin amb el rigor desitjable. Ambdues espècies estan registrades en l'apèndix II del llistat d'espècies protegides del CITES.

Taxonomia 
 Caiman negre (Melanosuchus niger)
 Caiman nan de Cuvier (Paleosuchus palpebrosus)

Referències 

 Brochu, C. A. (1999). "Phylogenetics, Taxonomy, and Historical Biogeography of Alligatoroidea". Society of Vertebrate Paleontology Memoir 6: 9-100. DOI:10.2307/3889340. JSTOR 3889340.
 "Allometric Comparison," Larsson (2001). Page 26.

Al·ligatòrids
Conreu

El conreu és fer al sòl i a les plantes les tasques necessàries perquè fruitin. En un sentit més general, és l'explotació i cria d'éssers vius, especialment vegetals (Vegeu també: ramaderia). El conreu inclou, com a més principals, les labors d'adobar el sòl, sembrar, esporgar, collir els fruits, cavar, llaurar i regar. El 2013 a Catalunya hi havia 570.876 hectàrees de conreu de secà i 265.860 de regadiu.

La protecció de conreus és la tècnica que s'ocupa dels agents que causen afeccions als conreus i a les collites, la relació que estableixen amb la planta, els efectes que produeixen en ella i els mètodes i estratègies per a controlar-los. El seu objectiu és reduir la incidència d'uns determinats éssers vius que es consideren perjudicials per als conreus. El seu codi d'especialitat UNESCO és el 3103.04 dins de la disciplina d'Agronomia.

Alguns consideren el conreu com una de les equivocacions més grans, car, si bé l'ús de tècniques de conreu intensiu permeten d'obtenir un gran rendiment de la terra i alimentar una població major; aquest mateix conreu acaba per empobrir la terra i la diversitat biològica.

Història 

Es creu que els humans primitius no conreaven ni tenien bestiar. La seva activitat es limitava a caçar i recol·lectar els fruits que el bosc li donava de manera natural. Més tard (Vegeu capacitat de càrrega) van decidir passar a conrear aquelles plantes que li donaven aliment o que li eren útils d'alguna manera.

Vegeu també 
 Conreu biològic
 Monoconreu
 Conreu mínim

Referències

Enllaços externs 

 International Society for Horticultural Science  

Explotacions agrícoles
Ciutadella

Ciutadella (arquitectura), fortificació amb baluards per protegir o dominar una plaça determinada
 Toponímia:
 Ciutadella de Menorca, ciutat a la costa oest de l'illa de Menorca
 Ciutadella de Roses 
 La Ciutadella (Castellciutat), fortalesa del poble de Castellciutat (la Seu d'Urgell, Alt Urgell)
 Fortalesa de la Ciutadella, fortalesa militar a Barcelona construïda després de la guerra de Successió enderrocada a mitjans del segle XIX
 Parc de la Ciutadella, parc públic al districte de Ciutat Vella de Barcelona
 Barri de la Ciutadella, barri de Barcelona situat al voltant del parc de la Ciutadella
Cinta adhesiva

La cinta adhesiva s'utilitza per unir dos objectes de manera temporal, o de vegades també permanent. La cinta adhesiva conté una emulsió adhesiva per una cara, tot i que n'existeixen varietats adhesives per les dues cares. S'elabora amb cautxú sense tractar.

Té dos components bàsics: per un cantó el suport (que pot ser de paper, teixit, PVC, PP, PE…) i l'adhesiu. Hi ha diversos tipus d'adhesiu (de cautxú natural o sintètic, acrílics o de silicona), i el tipus d'adhesiu definirà quina cinta s'ha de fer servir en cada situació. A més poden tenir adhesiu a un cantó (cintes d'una cara) o als dos (cintes de dues cares). Aquestes últimes es fan servir per fixar materials tant de manera temporal com permanent.

El tipus de cintes més estesa són els "precintes" (cintes amb suport plàstic i adhesiu de cautxú) que es fan servir per tancar caixes, i les de paper, conegudes com a cintes de pintor, que es fan servir principalment per protegir les zones sobre les que no es vol aplicar pintura. També hi ha la cinta adhesiva transparent o invisible molt usual en tasques administratives o casolanes.

El 1923 un jove enginyer Richard Drew, entrà a treballar a una empresa de Saint Paul (Minnesota) anomenada 3M (Minnesota Mining and Manufacturing). En aquella època 3M es limitava a la fabricació de paper de vidre, i Richard Drew s'encarregà del control de qualitat. Aquesta activitat professional el portà a visitar diversos tallers, on copsà les dificultats a l'hora de pintar les carrosseries dels cotxes. Després de dos anys de treballs, va fer arribar a un taller de cotxes un paper engomat que, en retirar-lo, no malmetés la part pintada. La cinta adhesiva va ser inventada el 1925 per Richard Drew.

La cinta original era cinta amb paper al dors, a partir d'aquesta es van crear les cintes transparents i d'altres. El 1930 fou comercialitzat el primer rotlle de cinta adhesiva d'ús domèstic.

Referències

Vegeu també 
 Esparadrap
 Tireta
 Embenat adhesiu

Enllaços externs 
 Informació a tesa.com  

Material d'oficina
Caspa

La caspa (castellanisme), peladina, arna o crisma és un procés en què la pell del cuir cabellut pateix una descamació excessiva.

La peladina es pot produir per un augment de la secreció de les glàndules sebàcies, o per sequedat de la pell del crani, encara que la causa exacta es desconeix.

Pot induir la presentació de pruïja.

Millora amb el rentatge freqüent dels cabells i amb la utilització de xampús especials receptats pel metge.

Trastorns d'apèndixs cutanis
Cobra

Les cobres són serps molt verinoses pertanyents a set gèneres diferents inclosos en la família Elapidae. Viuen a les zones tropicals i subtropicals d'Àfrica i Àsia.

Les cobres reials (Ophiophagus hannah) poden superar els 5 metres de longitud, essent les serps verinoses més grans. Es reconeixen per l'actitud que prenen en senyal d'amenaça, aixecant el cap i desplegant una membrana a banda i banda del cap.

Totes les cobres són verinoses, i moltes són potencialment mortals per a l'home. Utilitzen el seu verí per a atacar a les seves preses i com a mecanisme de defensa. La majoria de les cobres tenen verins neurotòxics, considerats més perillosos que la major part dels verins proteolíptics dels escurçons. El verí l'injecten a través d'un parell d'ullals fixos acanalats per dintre. Actualment existeixen antídots.

Cobres 
 Qualsevol espècie del gènere Naja o cobres típiques. Es troben a l'Àfrica i l'Àsia.
 La cobra reial (Ophiophagus hannah) és la serp verinosa més llarga del món. Pot arribar a fer 5,5 metres. Es troba a l'Àsia del sud i del sud-est.
 Qualsevol espècie del gènere Boulengerina o cobres aquàtiques. Es troben a l'Àfrica.
 Qualsevol espècie del gènere Aspidelaps o cobres de nas en escut. Es troben a l'Àfrica.
 Qualsevol espècie del gènere Pseudohaje o cobres arbòries. Es troben a l'Àfrica.
 Cobra excavadora (Paranaja multifasciata). Es troba a l'Àfrica.
 Cobra escopidora de collaret (Hemachatus haemachatus). Es troba a l'Àfrica.

Vegeu també 
 Elapidae, família que inclou altres serps que no es consideren cobres.

Elàpids
Cigonya

Les cigonyes són els ocells del gènere Ciconia. Són ocells de dimensions grosses, amb el bec, el coll i les potes llargs. Tenen un vol lent i pausat. A l'Empordà, també se les coneix com a gantes.

Són aus migratòries que tornen sempre als mateixos nius dels quals havien marxat l'any anterior. Quan arriben, el primer que fan és reconstruir-los. Els seus nius són plataformes de branques que poden arribar a mesurar fins a 2 metres de diàmetre.

Antigament, es deia que els nens venien portats al bec d'una cigonya (que usualment volava des de París fins a la casa de la mare)

Algunes espècies de cigonyes 

 Cigonya blanca (Ciconia ciconia):Fa aproximadament un metre i té el plomatge de color blanc amb les plomes rèmiges negres. A la península Ibèrica nia a la vall del Guadalquivir i a Castella, sobre els cims dels arbres i edificis alts, especialment, els campanars. Actualment manca a la major part de les terres catalanes, on solament està de pas, però nidifica a les planes de Lleida i a l'Empordà. L'any 1998 van ser alliberades trenta cigonyes per repoblar l'Alt Empordà.
 Cigonya negra (Ciconia nigra):Fa uns 96 cm de llargada. El plomatge és de color negre, llevat de l'abdomen, que és blanc. És feréstega i solitària. Nia als arbres i boscs despoblats. Viu en alguna zona d'Extremadura.
Cigonya d'Abdim (Ciconia abdimii) 
Cigonya collblanca africana (Ciconia microscelis) 
Cigonya collblanca asiàtica (Ciconia episcopus)
Cigonya de Storm (Ciconia stormi) 
Cigonya maguari (Ciconia maguari) 
Cigonya oriental (Ciconia boyciana)

En la cultura popular 
En les representacions catòliques de l'edat mitjana, la cigonya encarnava valors positius.

Referències
Cyclamini-Quercetum

En fitosociologia Cyclamini-Quercetum és una associació que pertany a l'aliança de Quercion ilicis. És l'alzinar balear. De fet, només es troba a Mallorca i Menorca. Guarda moltes semblances amb l'alzinar litoral (del Viburno tini-Quercetum illicis o de lAsplenio onopteridis-Quercetum illicis), malgrat que li'n manquen espècies força característiques com el marfull, l'aladern o l'aladern fals. Aquest empobriment, el supleix amb plantes endèmiques que li atorguen una personalitat innegable.

Això fa que el sotabosc es presenti menys imposant. Aquest empobriment es compensa amb espècies de la màquia i comunitats obertes de zones més eixutes com el fraret, el llistó o el càrritx.

Les plantes característiques d'aquesta associació són:
 Cyclamen balearicum
 Rubia peregrina subsp. longifolia
 Smilax aspera subsp. balearica
 Cneorum tricoccon (a Mallorca)
 Phillyrea latifolia subsp. media var. rodriguezii (Menorca)
 Carex halleriana subs. bracteosa (Menorca)
 Myrtus communis (Menorca)

L'activitat ramadera intensa que han sofert al llarg dels segles les illes fa difícil de precisar amb rigor el paper veritable de les plantes de la màquia al si de l'alzinar.

Referències 
 Bolòs, O. de et Molinier, R. (1958). Recherches phytosociologiques dans l'île de Majorque. Collect. Bot. V (III): 699-865. Barcelona.
 Bolòs, O. de, Molinier, R. et Montserrat, P. (1970). Observations phytosociologiques dans l'île de Minorque. Act. Geobot. Barcin., 5. Com. SIGMA, 191, Barcelona.

Enllaços externs 
 Cyclamen balearicum.
 Rubia peregrina subsp. longifolia.
 Smilax aspera subsp. balearica.
 Cneorum tricoccon (a Mallorca).
 Phillyrea latifolia subsp. media var. rodriguezii (Menorca).
 Myrtus comunis (Menorca).

Associacions vegetals de les Illes Balears
Cabra del Camp

Cabra del Camp és un municipi de la comarca de l'Alt Camp.

Geografia 
 Llista de topònims de Cabra del Camp (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
El castell de Cabra, del qual no en queden restes, està documentat l'any 980.
Va formar part de la Vegueria de Montblanc fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833.

Dades econòmiques 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 17.699 pessetes (106,37 euros).
El 1983 el terme municipal de Cabra del Camp comptava amb unes 29 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 106 d'entre 5 i 50 hectàrees i 2 explotacions d'entre 50 i 200 hectàrees.

Demografia

Llocs d'interès 
 Celler del Sindicat Agrícola de Cabra del Camp
 Santa Maria de Cabra del Camp
 Barraques de Cabra del Camp. Són un conjunt de barraques de pedra seca del municipi. Cadascuna forma part de manera individualitzada en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya

Nascuts a Cabra del Camp 
 Jaume Gener, monjo de Santes Creus, gran lul·lista (s.XV-XVI)
 Joan Oliva i Moncusí, (1855-1879), anarquista que atemptà contra Alfons XII

Curiositats 

 A la urbanització Mas del Plata, situada dins del terme municipal, hi ha una estàtua de Mazinger Z d'uns 10 metres d'alçada.
 Cabra del Camp és un dels municipis que forma part de la Ruta del Cister.
 Dins del terme municipal de Cabra del Camp, es troba Fontscaldetes, un poble fantasma on fa més de 70 anys que no hi viu ningú.

Referències

Vegeu també 
 Fontscaldetes
 Font del Vives
 Cova del Vives

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Tota la informació sobre aquest municipi 
 Blog amb el Vocabulari Cabrenc, treballs d'història i personatges il·lustres de Cabra
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Pàgina personal de David Gavaldà i Guivernau 
 Blog de l'Associació d'Amics de Fontscaldetes

 
Viles closes de l'Alt Camp
Camós

Camós és un municipi situat al sud de la comarca del Pla de l'Estany.

Geografia 
 Llista de topònims de Camós (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
La història de Camós gira entorn de l'edificació i conservació de les dues esglésies – Sant Vicenç i Santa Maria – i de l'inici del culte i devoció de Santa Magdalena de Noves.

El lloc de Sant Vicenç de Camós ja és documentat l'any 1019 en la donació que Ramon Bonhom va fer a la canònica gironina, de terres que estaven situades en aquests indrets.

El 1334, l'abat de Banyoles s'havia apoderat, sense títols legítims, de la jurisdicció de Sant Vicenç i Santa Maria de Camós.

El 1372 ja són documentats els dos nuclis de poblament actuals en ocasió d redimir l'impost de bovatge al rei Pere el Cerimoniós.

El 1586 la pesta i altres malalties infeccioses assolen fort a Sant Vicenç de Camós i Palol de Revardit.

Finals del , els camosins viuen de prop els sobresalts de la guerra amb els francesos. Els francs cometien tota mena d'excessos, a Camós, agafaven blat de la gent per donar-lo als cavalls, van robar les campanes de l'església i les van trencar. A principis del març de 1695, van intentar cremar les dues parròquies de Camós i tota la vall i van incendiar algunes cases.

El terme de Camós era, el 1698, una batllia reial i el cap de municipi era l'antiga parròquia: Sant Vicenç de Camós.

L'augment de població més important va donar-se a les acaballes del  per baixar de sobte i tornar-se a refer cap al tercer decenni del .

Durant la Guerra Civil (1936-39), va produir-se un flux migratori de jovent cap a la ciutat de Banyoles per dedicar-se a activitats industrials i comercials, en detriment de la feina agrícola del seu lloc d'origen.

Demografia

Llocs d'interès 
 Vil·la romana de Vilauba.
 Font del Salt Dalmau 
 Església de Sant Vicenç de Camós
 Església de Santa Maria de Camós
 Ermita de Santa Magdalena

Referències

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Crespià

Crespià és un municipi adscrit a la comarca del Pla de l'Estany, situat a la vora del riu Fluvià.

Geografia 
 Llista de topònims de Crespià (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

 Masos
 Can Nas de Gos 

 Orografia
 Puig de les Guardes 165,6 m. 
 Puig de Batalla 155,4 m. 
 Puig de Mas Riera 211,1 m.  Compartit amb Cabanelles

Turisme 
S'hi troben els jaciments d'Incarcal, un conjunt de jaciments paleontològics del Plistocè inferior que es troba a la pedrera d'Incarcal. Són uns dels jaciments més importants de la península Ibèrica a causa de la gran quantitat de fòssils que s'hi han trobat i pel seu bon estat de conservació, com per exemple els del Gran felí amb dents de sabre d'Incarcal.

A més de l'Església parroquial de Santa Eulàlia d'origen romànic hi ha dues esglésies especialment rellevants fora del nucli del poble: Sant Bartomeu de Portell, esgavellada, i Sant Miquel de la Roca, troglodita, en un cingle del Fluvià, en un abric natural. El camí que mena a la segona, que surt de la Plaça Major del poble cap a l'oest, passat per les restes de la primera.

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Campdevànol

Campdevànol és un municipi de Catalunya situat a la comarca del Ripollès. També està situada al nord-oest de la regió de l'Alt Ter.

Festes i tradicions 
Campdevànol és un poble de tradicions i festes arrelades, que també té noves tradicions. Entre l'oferta d'activitats que podem trobar durant l'any, n'hi algunes de promogudes i organitzades pel Patronat de Cultura i d'altres promogudes per les mateixes entitats o associacions del poble; hi ha grans festes de tradició històrica per a la vila que gaudeixen d'especial interès i estimació per part de la població, com ara la Festa dels Elois, la Festa de Sant Joan, les Caramelles de Setmana Santa, el Pessebre Vivent, la Festa de l'1 de maig, diada de la Pubilla de la sardana, la Festa Major i el ball de La Gala (que es balla dins d'aquesta festa). D'altra banda, el poble està obert a la introducció de noves festes i tradicions que es van convertint en tradició amb el pas del temps, com el Certamen Literari, la Calçotada Popular... Campdevànol, doncs, tot i tenir una aparença tranquil·la, demostra així la seva vitalitat sent un poble amb constant moviment popular.

Etimologia 
El nom de "Campdevànol" prové de l'entrada dels vàndals a la península, probablement hi establiren un campament a la seva arribada des de l'est del continent europeu durant el  dC.

Geografia 
 Llista de topònims de Campdevànol (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 

 Pinacoteca Coll Bardolet, anteriorment gestionada per la fundació de Caixa Girona, que ha passat a formar part de l'obra social de La Caixa.

Referències

Vegeu també 
 Antic Molí de Campdevànol
 Puig del Ram
 Serra de Santa Magdalena (Campdevànol)
 Serrat Alegre
 Serrat de l'Auró
 Serrat del Forcat

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Campelles

Campelles és un municipi català de la comarca del Ripollès, està situat al nord-oest de la regió de l'Alt Ter. Pertany administrivament a les Comarques Gironines. El poble està situat a uns 6 quilòmetres de Ribes de Freser. La seva església està dedicada a Sant Martí.

Geografia 
 Llista de topònims de Campelles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Refugis 
 Refugi de Pla de Prats

En cultura popular 
En el disc Sol d’hivern (2022), la cantautora Laia Llach va compondre la cançó Campelles en referència a aquesta localitat.

Vegeu també 
 Tossal de Ripoll

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Camp de Morvedre

El Camp de Morvedre és una comarca costanera del centre del País Valencià. Situada a la província de València, amb capital a Sagunt. El seu nom al·ludeix a l'antiga denominació de Morvedre, nom que va rebre Sagunt fins al .

El nom de Morvedre procedeix del llatí muri veteri i significa «Murs Vells» en una al·lusió a l'antiguitat de la població de Morvedre i de les seves muralles defensives.

Geografia 
Limita pel nord amb la Plana Baixa, a l'est amb la Mar Mediterrània, al sud amb l'Horta Nord, i a l'oest amb el Camp de Túria i l'Alt Palància. Els municipis d'aquesta comarca són:

Història 
La comarca del Camp de Morvedre és de creació moderna, l'any 1989, i comprèn l'antiga comarca de les Valls de Morvedre, i part de la històrica Calderona. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934.

Llengua 
El Camp de Morvedre està situada dins l'àmbit lingüístic valencianoparlant.

Delimitacions històriques 
Aquesta comarca és de creació moderna, l'any 1989, i comprèn l'antiga comarca de la Vall de Segó, i part de la històrica Calderona. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt Comarques naturals del Regne de València publicat l'any 1934. Amb anterioritat se cita al llibre històric d'Emma Dunia Vidal Prades denominat "La Cartoixa de Vall de Crist en la fi de l'Antic Règim"; que la Cartoixa de Valldecrist va posseir terrenys, masies i cases; sota la seva jurisdicció, durant els anys en què va estar vigent.

Vegeu també 

 Llista de monuments del Camp de Morvedre

Referències

Bibliografia
Comarca de València

València és una comarca del centre del País Valencià. Tan sols inclou el municipi de València, sent l'únic cas a tota la comunitat. La seua capital, per tant, és la ciutat de València, l'històric Cap i Casal. És una comarca considerada amb predomini lingüístic valencià, encara que la seua població està prou castellanitzada. Antigament pertanyia a la comarca de l'Horta de València, que incloïa les actuals comarques de l'Horta Nord, l'Horta Sud i la ciutat de València. A causa del creixement de totes aquestes comarques es va dividir en les quatre comarques actuals.

La comarca de València limita amb l'Horta Nord, l'Horta Sud en aquests punts cardinals i a l'est amb la Mar Mediterrània. Al sud, la comarca de València inclou i administra l'Albufera i, per tant, limita també al Sud amb la Ribera Baixa.

Només inclou un municipi, el de València, però moltes pedanies d'aquell municipi (el Perellonet, el Saler, el Palmar, etc.), algunes d'elles situades enmig de les altres tres comarques de l'Horta.

 Per a informació més detallada del municipi i les seues pedanies, consulteu la informació sobre la ciutat de València.

Bibliografia 
 

Comarques del País Valencià
Geografia de València
Camp de Túria

El Camp de Túria és una comarca valencianoparlant del centre del País Valencià, amb capital a Llíria.

Geografia 
Limita pel nord amb l'Alt Palància, a l'est amb el Camp de Morvedre i l'Horta Nord, al sud amb l'Horta Oest i la Foia de Bunyol, i a l'oest amb els Serrans.

Els municipis d'aquesta comarca són:

Història 
La comarca del Camp de Túria és de creació moderna, l'any 1970, i comprèn l'antiga comarca del Camp de Llíria, part de la Calderona, i part del Pla de Quart. Aquestes comarques antigues apareixen al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. Diverses propostes de comarcalització hi han inclòs també els municipis riberencs del Túria mitjà (Pedralba, Bugarra i Xestalgar).

La comarca es divideix en tres subcomarques geogràfiques i històriques, que són:

 El Camp de Llíria pròpiament dit, amb Llíria, Casinos i Benissanó.
 La Calderona amb Marines, Olocau, Serra (Camp de Túria), Nàquera, Bétera i Gàtova (aquest darrer incorporat a la província de València als anys 90).
 La Ribera del Túria amb la Vallbona (o Pobles Castell), formada per Benaguasil, La Pobla de Vallbona, L'Eliana, Vilamarxant i Riba-roja de Túria

Domenyo, Loriguilla i Sant Antoni de Benaixeve, són pobles de nova creació a conseqüència del trastllat dels pobles originals de la comarca dels Serrans (Domenyo, Loriguilla i Benaixeve) per la construcció dels embassaments de Benaixeve i Loriguilla a les dècades dels anys 50 i 60. En principi depenien de Llíria, Riba-roja i Paterna, respectivament, però durant els anys 90 van assolir la seua independència com a municipis. En els casos de Loriguilla i Domenyo, els termes municipals es troben dividits entre les noves ubicacions i les antigues. Atès que els caps de municipi són al Camp de Túria, es considera que els dos municipis pertanyen a aquesta comarca, mentre que les antigues ubicacions formen un enclavament dins la comarca dels Serrans.

Administració 
Resultats electorals municipals 2011

Vegeu també 

 Mandor
 Llista de monuments del Camp de Túria

Bibliografia
Llista de compostos químics

Llistat de compostos químics, ordenats alfabèticament, i amb la seva fórmula empírica.

A 
 Acetona - H₃CCOCH₃
 Àcid acètic - CH₃COOH 
 Àcid bòric - H₃BO₃
 Àcid carbònic - H₂CO₃
 Àcid clorós - HClO₂
 Àcid cròmic - H₂CrO₄
 Àcid fòrmic - HCOOH 
 Àcid metabòric - HBO₂
 Àcid nítric - HNO₃
 Àcid nitrós - HNO₂
 Àcid cianhídric - HCN
 Àcid propanoic - C₃H₆O₂
 Àcid sulfúric - H₂SO₄
 Aigua - H₂O 
 Amoníac - NH₃

B 
 Benzè - C₆H₆
 Butà - C₄H10
 Borà - BH₃

C 
 Carbonat de calci - CaCO₃
 Cianur de sodi - NaCN
 Cianur de magnesi - Mg(CN)₂
 Cloroform - CHCl₃
 Clorur de sodi - NaCl

D 
 Diòxid de carboni - CO₂
 Diòxid de sofre - SO₂

E 
 Etanol - CH₃CH₂OH 
 Etè - C₂H₄

F 
 Formaldehid - HCHO

G 
 Glucosa - C₆H₁₂O₆
 Glicerina - (CH₂OH₂)₃
 Glicina - NH₂CH₂COOH

H 
 Hidròxid d'alumini - Al(OH)₃
 Hidròxid de calci - Ca(OH)₂
 Hidròxid de ferro(II) - Fe(OH)₂
 Hidròxid de ferro(III) - Fe(OH)₃
 Hidròxid de sodi - NaOH 
 Histidina - NH₂CH(C₄H₅N₂)COOH

M 
 Metà - CH₄
 Metanol - CH₃OH 
 Monòxid de carboni - CO

O 
 Òxid de ferro(III) - Fe₂O₃
 Òxid nítric - NO
 Ozó - O₃

P 
 Peròxid d'hidrogen - H₂O₂
 Propà - C₃H₈

T 
 Tirosina - C9O₃H11N

U 
 Urea - CO(NH₂)₂

Compostos químics
Compostos quimics
Cicle termodinàmic

En termodinàmica, un cicle termodinàmic és un circuit de transformacions termodinàmiques realitzades en un o més dispositius destinats a l'obtenció de treball a partir de dues fonts de calor a distinta temperatura, o de manera inversa, a produir mitjançant l'aportació de treball el pas de calor de la font de menor temperatura a major temperatura.

L'obtenció de treball a partir de dues fonts tèrmiques a distinta temperatura s'empra per a produir moviment, per exemple en els motors o en els alternadors emprats en la generació d'energia elèctrica. El rendiment és el principal paràmetre que caracteritza a un cicle termodinàmic, i es defineix com el treball obtingut dividit per la calor gastada en el procés, en un mateix temps de cicle complet si el procés és continu. Aquest paràmetre és diferent segons els múltiples tipus de cicles termodinàmics que existeixen, però està limitat pel factor o rendiment de Carnot.

Un cicle termodinàmic invers cerca el contrari al cicle termodinàmic d'obtenció de treball. S'aporta treball extern al cicle per aconseguir que la transferència de calor es produeixi de la font més freda a la més calenta, al revés de com tendiria a succeir naturalment. Aquesta disposició s'empra en les màquines d'aire condicionat i en refrigeració.

Vegeu també 
 Cicle de Rankine orgànic
 Motor de quatre temps
Ca

Lingüística:
 Ca, nom de la lletra k.
 Ca, sinònim de casa.
 Ca, adverbi de negació.
 Química: Ca, símbol de l'element químic calci.
 Física:
 cA, símbol del centiamper equivalent a 0.01 amperes
 CA, acrònim de corrent altern.
 Zoologia: Sinònim de gos, emprat predominantment en algunes variants del català, especialment el balear.
 Informàtica:
 ca, codi representatiu del català, segons l'ISO 639-1.
 .ca, terminació del domini territorial de primer nivell de Canadà.
 Transport aeri: CA, codi IATA d'Air China.
Cu

Lingüística: Nom de la lletra Q.
 Química: Cu és el símbol de l'element químic coure.
Cd

Física: Cd abreviatura de candela.
 Informàtica: Cd (ordre), ordre usada per a canviar de directori als sistemes Unix.
 Química: Cd símbol del cadmi.
 Tecnologia: CD és l'abreviació més usada de disc compacte.
 Sintaxi: CD són les sigles de complement directe.
Cs

Cesi, element químic de nombre atòmic 55
 Counter-Strike, videojoc d'acció en primera persona
 Cs (lletra), en l'escriptura rúnica
 Cs o Ciutadans - Partit de la Ciutadania
Cap de setmana

El cap de setmana és el període entre les últimes hores laborals i el primer dia de feina. Normalment s'utilitza per englobar el dissabte i el diumenge. Abans s'utilitzava únicament pel diumenge puix que era l'únic dia de descans setmanal.

Referències

Vegeu també 
 Jornada de treball

Setmana
Comunitats permanents

S'anomenen comunitats permanents a les comunitats vegetals típiques de la vegetació azonal. El nom es deu al fet que amb el temps no evolucionen, i no segueixen la lògica de la successió vegetal que les portaria a la comunitat climàcica. Aquest dinamisme només el presenta la vegetació zonal.

Ecologia
Comunitat (ecologia)

Una comunitat, en ecologia, és un tros d'un ecosistema caracteritzat per un inventari d'espècies on les més abundants i representatives són anomenades dominants i usualment en denominen els tipus. Ecosistema i comunitat són termes que no pressuposen cap dimensió o nivell d'estructuració. En canvi, una biocenosi és una unitat funcional, és a dir, corresponent a sistemes o subsistemes tan tancats i autàrquics com sigui possible, definits de manera que l'intercanvi de matèria i energia a través de les seves fronteres acceptades sigui mínim. Comunament aquestes fronteres es fan coincidir amb diferències brusques en la distribució de plantes i animals (límits aigua-terra, roca-sòl). No viuen tot l'any en el mateix lloc són nomades. Per ser escasses les espècies d'organització adaptada a distribuir la durada de la seva vida entre residències ecològiques molt dispars, normalment es pressuposa que els intercanvis de matèria són prou petits per a ser negligibles, fet que de vegades no és sempre cert.

Sembla doncs més prudent parlar de comunitats i no referir-se a biocenosi a l'hora d'atribuir a un conjunt d'espècies un nom que les agrupi segons la seva estratègia ecològica, puix que molts cops aquests diferents grups tenen una certa interdependència.

Referències 

 Akin, Wallace E. (1991). Global Patterns: Climate, Vegetation, and Soils. University of Oklahoma Press. .
 Ricketts, Taylor H., Eric Dinerstein, David M. Olson, Colby J. Loucks i cols. (WWF) (1999). Terrestrial Ecoregions of North America: a conservation assessment. Island Press. .

Vegeu també 
 Biocenosi

Ecologia
Camèfit

Els camèfits són una de les formes vitals de Raunkjaer. Són plantes en que les parts aèries són persistents tot l'any però que tenen les gemmes persistents a un nivell de terra inferior als 25-50 cm. Són plantes de gran resistència, ja que combinen els avantatges de les formes vitals de mida petita i les de mida més grossa (faneròfits). En efecte, poder presentar certa protecció de les seves gemmes contra les inclemències exteriors: en ambients freds, les gemmes es veuen protegides del fred exterior pel mantell nival, en altres ambients també protegeixen les gemmes cobrint-les de catafil·les, fulles mortes, o per un hàbit molt compacte de la planta i una baixa transpiració. D'altra banda, el fet que no tinguin necessitat de realitzar cada any processos de creixença o reproducció, com s'esdevé en formes vitals més petites (geòfits, teròfits o hemicriptòfits), les fa encara més resistents que aquestes. Són típiques de les estepes, zones àrides, ambients molt freds (com la tundra, alta muntanya o zones continentals). Es divideixen en 8 categories segons el seu hàbit:

 Camèfits fruticosos: Mates llenyoses de tiges erectes o ascendents. En són un clar exemple la farigola o l'aspró.
 Camèfits sufruticosos: Mates de tiges més o menys erectes o ascendents, de tiges llenyoses només a la base. En són un exemple la botja d'escombres, el malrubí blanc o l'espígol.
 Camèfits reptants: Quan les plantes desenvolupen les tiges damunt del terra. En són un exemple la rèvola o la verònica.
 Camèfits suculents: Plantes que presenten òrgans engruixits per l'acumulació d'aigua. En són un exemple les crassulàcies o cactàcies.
 Camèfits pulvinulars o en coixinet: Plantes que desenvolupa mates de tiges densament atapeïdes de manera que la mata adopta una forma de coixí. En són un exemple l'eriçó o el gatovell.
 Camèfits enfiladissos o escandents: Plantes enfiladisses que necessiten d'un suport per desenvolupar-se. N'és un exemple la corretjola borda o el seneci enfiladís.
 Camèfits espartoides o cespitosos: Plantes que formen denses tofes de tiges folioses. En són un exemple moltes espècies de gramínies com el càrritx o el llistó, algunes ciperàcies o asparagàcies (Aphyllantes monspessulana)
 Camèfits en espatllera: Plantes llenyoses que formen catifes de petites tiges folioses densament entrellaçades. En són un exemple la rosa de roca o el Salze nan.

Exemples

Referències 

Formes vitals de Raunkjaer
Comunitat climàcica

S'anomena comunitat climàcica o clímax l'estadi final que experimenta una comunitat vegetal al llarg de la seva successió. Se la considera com l'asímptota cap a la que tendeix un ecosistema determinat al llarg del seu desenvolupament. Es pren com a referència el clima per situar la clímax en el cas de la vegetació zonal, i com a referència el subsol pel que fa a la vegetació permanent.

És un ecosistema madur, és a dir molt organitzat i complex, on convergeixen sovint diferents sèries de comunitats. Així per exemple, un alzinar, la clímax per a les contrades mesomediterrànies, s'hi pot arribar a partir de l'evolució de comunitats vegetals que es troben en condicions inicials molt diferents.

Frederic Clements, especialista americà en ecologia vegetal de la primera meitat del , va treballar principalment en el camp de la successió vegetal, i es considera que va ser el creador del concepte de "comunitat climàcica". Ell la va definir com la comunitat que millor s'adapta a les condicions ecològiques d'una determinada zona, i que per tant seria l'etapa final ideal de la successió vegetal. Partint d'aquest concepte va estudiar les causes que poden produir desviacions d'aquesta estructura ideal.

Referències 

Ecologia
Ce

Química: Ce, símbol de l'element químic Ceri.
 Comunitat Europea
 Contracepció d'emergència
 Marca CE, distintiu adoptat per a poder comercialitzar diversos productes a la Unió Europea.
Cm

Centímetre, unitat de longitud que equival a una centèsima part d'un metre.
 Curi, element químic de la taula periòdica dels elements amb nombre atòmic 96.
 CM Punk, lluitador professional estatunidenc.
Crithmo-Limonienion

Crithmo-Limonienion és, en fitosociologia, una subaliança pertanyent a l'aliança Crithmo-Staticion. Comprèn l'associació Crithmo-Limonietum gibertii que dona nom al grup i 7 associacions més:
 Armerietum ruscinonensis
 Thymelaeo-Plantaginetum subulati
 Reichardio-Crithmetum maritimi
 Limonietum virgato-furfuracei
 Crithmo-helichrysetum decumbensis
 Crithmo-Limonietum girardiani
 Crithmo-Limonietum dufourei

Referències 

Fitosociologia
Crithmo-Limonietum gibertii

En fitosociologia Crithmo-Limonietum Gibertii és una associació descrita per Bolòs constituïda pel fonoll marí (Crithmun maritimum) i l'ensopegall (Limonium giberti). Present a zones litorals, damunt roques dels penya-segats.

Altres espècies presents 
 Reichardia picroides
 Plantago crassifolia
 Helichrysum stoechas
 Tragus racemosus
 Dorycnium hirsutum
 Rosmarinus officinalis
 Sedum sediforme
 Sonchus tenerrimus

Referències 
 Bolòs, O. de (1967); Comunidades vegetales de las comarcas próximas al litoral situadas entre los ríos Llobregat y Segura.; Mem. R. Acad. Cienc. Art. Barc., 38(1).

Fitosociologia
Clematido Balearicae-Juniperetum turbinatae

En fitosociologia Clematido Balearicae-Juniperetum turbinatae és l'associació pertanyent a l'aliança Oleo-Ceratonion. És el sabinar balear, i destaca per la presència de la liana endèmica Clematis cirrhosa subs. balearica.
Aquesta comunitat, formada majoritàriament per Juniperus phoenicea var turbinata està lligada sobretot al medi dunar. Aquest resisteix molt bé el vent i és un excel·lent fixador natural de les dunes.

És principalment a la reraduna on es desenvolupa la comunitat. D'un costat el Juniperetum entre en contacte amb lAmmophilion sobre la duna consolidada, i de l'altre continua el maquis i el bosc de lOleo-Ceratonion, del qual el savinar constitueix l'última frontera, resistint l'embat del vent i l'aerosol marí provinents de la costa.

Associacions vegetals de les Illes Balears
Castell de Sant Felip

El Castell de Sant Felip és una fortificació al costat sud de la desembocadura del port de Maó (Menorca) que fou aixecat per ordre de Felip II, a mitjans del , després que l'illa fou atacada per l'almirall otomà Khair ed-Din Barba-rossa el 1535 i el 1558. El castell va ser dissenyat per l'enginyer militar italià Giovanni Battista Calvi.

En un primer moment es tractava d'un castell amb quatre baluards envoltats per una estreta i profunda fossa excavada a la pedra. Gran Bretanya el va conquerir l'any 1708 i, l'any 1713 (amb el Tractat d'Utrecht), el van ampliar. Junt al castell va créixer el barri de s'Arrabal. Va passar a mans franceses i de nou a britàniques, fins que en 1782 l'illa va caure en mans dels espanyols amb un llarg setge a aquest castell. El rei Carles III d'Espanya va ordenar en 1783 que el demolissin i avui només en queden runes. Es poden visitar els túnels excavats, una bateria de canons del  i les restes dels murs.

Vegeu també 
 Fort Marlborough
 Fortalesa de la Mola

Referències

Enllaços externs 

 Castell de Sant Felip   

Sant Felip
Port de Maó
Patrimoni monumental des Castell
Monuments històrics de Menorca
Fortificacions de les Illes Balears de l'edat moderna
Conill gegant de Menorca

El conill gegant de Menorca (Nuralagus rex) és un lagomorf que visqué a Menorca entre el Miocè superior (Messinià) i el Pliocè. S'extingí, per tant, molt abans de l'arribada dels humans. Les seves restes aparegueren als dipòsits càrstics pliocens de Punta Nati – Cala's Pous, al municipi de Ciutadella de Menorca.

La morfologia de la tercera premolar inferior relaciona aquest lepòrid amb el gènere Alilepus, present al Miocè superior – Plistocè inferior a Europa, Àsia i Nord-amèrica. Això no obstant, els canvis esquelètics presents permeten situar el conill gegant en un nou gènere. A més d'un pes molt elevat (el seu pes mitjà s'ha estimat en 14 kg), el conill gegant de Menorca es diferencia dels lepòrids continentals per presentar un crani, butlles timpàniques i òrbites oculars més petits. Pel que fa a la resta del cos, les extremitats són un 25% més curtes, en comparació amb les dels lepòrids que viuen al continent. A més, els peus i les mans del lepòrid gegant són curts, molt amples i completament plantígrads. La columna vertebral, per altra banda, és molt curta i poc flexible.

Molts d'aquests caràcters estan també presents a Pentalagus furnessi, un lepòrid que viu actualment a algunes de les illes de l'arxipèlag Ryukyu (Japó). Aquests canvis revelen modificacions importants a nivell de locomoció i de percepció de l'entorn, desenvolupades sens dubte en un context lliure de depredadors.

El conill fòssil trobat al jaciment de Ses Fontanelles (Eivissa), no està directament emparentat amb N. rex, car pertany a un gènere diferent: Hypolagus.

La publicació del seu estudi per l'Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont tingué molta repercussió en els mitjans de comunicació, tant generalistes com específics.

Referències

Bibliografia 
 QUINTANA, J., MOYÀ, S. i KÖHLER, M. (2005). «El conejo gigante de los depósitos cársticos de Punta Nati-Cala's Pous (Menorca, Illes Balears)». a ALCOVER, J.A. i BOVER, P. (editors): Proceedings of the International Symposium "Insular Vertebrate Evolution: the Palaeontological Approach".Monografies de la Societat d'Història Natural de les Balears, 12: 297-308.

Enllaços externs 

 Article al Menorca - Diari Insular
 http://dbalears.cat/actualitat/ara/conill-gegant-a-menorca.html 

Lepòrids
Lagomorfs extints
Natura de Menorca
Mamífers del Pliocè
Mamífers endèmics de les Illes Balears extints
Constant d'Euler-Mascheroni

La constant d'Euler-Mascheroni o senzillament γ (gamma) és una constant matemàtica, usada principalment en teoria dels nombres, i es defineix com el límit de la diferència entre la sèrie harmònica i el logaritme natural: 

La següent integral també està relacionada amb la constant d'Euler-Mascheroni, i la funció :

El valor aproximat d'aquesta constant és:

 γ ≈ 0,577 215 664 901 532 860 606 512 090 082
 402 431 042 159 335 939 923 598 805 767
 234 884 867 726 777 664 670 936 947 063 
 291 746 749 ...

No se sap si gamma és racional. De tota manera, l'anàlisi per fraccions contínues mostra que si gamma és racional, el seu denominador té més de 10,000 dígits, és a dir, que si γ = a /b llavors b > 1010000; aquest resultat s'ha millorat i actualment el límit està en b > 10242080. La constant d'Euler-Mascheroni també apareix a una fórmula per a la funció Gamma.

El nom de la constant es deu als matemàtics Leonhard Euler i Lorenzo Mascheroni.

Euler-Mascheroni
Carmen (Prosper Mérimée)

Carmen és una novel·la de Prosper Mérimée de 1845. Desenvolupada a l'Espanya del 1820, l'obra descriu la degeneració de don José després de conèixer la gitana Carmen.
El mite de Carmen, femme fatale i sensual al mateix temps, que causa la gelosia als seus diferents amants, i amb això el desastre, ha estat duit a l'òpera i al cinema per diferents autors.

La Carmen més coneguda és l'òpera de Georges Bizet. Vicente Aranda també en va fer una versió cinematogràfica.

Novel·les en francès del segle XIX
Obres del 1845
Obres literàries de la dècada del 1840
Cultura gitana
Novel·les curtes
Crist

Crist (del llatí christus, i aquest del grec antic 'χριστoς', khristós) és la traducció de Messies, paraula hebrea que significa 'l'ungit [del Senyor]', és a dir, una persona consagrada per unció divina. Els cristians apliquen aquest nom a Jesús de Natzaret. A mitjan , a Antioquia, es començà a anomenar 'cristians' els seguidors de Jesús (Fets 11:26).

Orígens del terme 
El mot 'Crist' apareix en la majoria d'idiomes d'Europa, provinent del grec, Khristós, transcrit al llatí com Christus. Al Nou Testament s'usa com descripció de Jesús, a qui s'anomena sovint Jesucrist (Jesús-Crist).

A la versió septuaginta de l'Antic Testament es va utilitzar crist per traduir al grec la paraula hebrea Maixiah (Messies), que vol dir 'ungit'.

El “Khristós” clàssic en idioma grec antic podria significar 'cobert en oli' i per tant és una traducció literal de la paraula 'Messies'.

Religió 
'Messies' era el títol qualificatiu que els jueus aplicaven als seus sacerdots, reis i profetes, i aquests havien de ser ungits amb oli com a part del ritu que els consagrava en el seu càrrec. Els seguidors de Jesús de Natzaret, considerant que aquest era el messies promès pels profetes, li aplicaren aquest títol, anomenant-lo Jesús el Crist o El Salvador.

La vida de Jesús el Crist es narra als Evangelis. Actualment hi ha debat entre els defensors de la tesi del Jesús històric i els del Jesús mitològic. En aquest debat pren especial rellevància la paraula 'Crist' donat que la seva etimologia tant es pot aplicar a Jesús com a diverses persones de l'antiguitat que foren esmentades per aquest nom.

Art 
Entre les diverses iconografies desenvolupades per l'art cristià per representar Jesús el Crist sobresurten el Pantocràtor o Maiestas Domini, el Sant Crist o Crist crucificat, el Crist Majestat o el Salvator Mundi.

Referències

Vegeu també 
 Denominacions de Jesús

Denominacions de Jesús
Bíblia
Coatís

Els coatís són mamífer originaris de Sud-amèrica, que tenen la mida d'un moix i unes grans ungles, nas allargat i una cua prolongada. Els coatís no formen cap grup taxonòmic, sinó que pertanyen als gèneres Nasua i Nasuella, de la família dels prociònids.

Hi ha cinc espècies vivents de coatí, repartides en dos gèneres:
 Coatí sud-americà (Nasua nasua) 
 Coatí de nas blanc (Nasua narica) 
 Coatí de l'illa Cozumel (Nasua nelsoni) 
 Coatí de muntanya (Nasuella olivacea)
 Nasuella meridensis

Prociònids