alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Saus, Camallera i Llampaies

Saus, Camallera i Llampaies és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Fins a l'octubre del 2006 el nom oficial era tan sols Saus. El cap del municipi és el poble de Camallera.

Situat en el límit amb les comarques del Baix Empordà i el Gironès, entre els rius Ter i Fluvià, regat per l'afluent d'aquest últim, la riera de Cotet.

La seva economia es reparteix entre l'agricultura de secà, la ramaderia i indústries de materials de construcció, metall i confecció.

En el terme hi ha diversos jaciments de l'època romana. Es creu que hi passava la Via Augusta, que unia Tarraco amb Roma.

Geografia 
 Llista de topònims de Saus, Camallera i Llampaies (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Indrets d'interès 
 Església de Sant Bartomeu de Camallera. Documentada el 
 Ermita de Sant Sebastià. Any 1565
 Església de Santa Eugènia de Saus. Portalada romànica, sobre la qual hi ha una creu de pedra de l'orde dels Templers
 Església de Sant Martí de Llampaies. Romànica 
 Jaciments arqueològics a Llampaies 
 Jaciments arqueològics a Saus. Època romana

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Mollet de Peralada

Mollet de Peralada és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Fins al 1984 se'n va dir Mollet d'Empordà. És als peus de la serra de l'Albera, amb boscos de pins, alzines i matolls.

Història 
Disposat sobre una petita elevació de terreny, el poble és a prop de l'església romànica de Sant Cebrià, antiga possessió del monestir de Santa Maria de Vilabertran, d'una única nau amb absis, modificat posteriorment amb capelles laterals. Al veïnat de les Costes hi destaca l'església de Sant Joan Degollaci del . Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Mollet.

Geografia 
 Llista de topònims de Mollet de Peralada (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Economia 
Els conreus són de secà. Principalment la vinya, els vins de la qual pertanyen a la denominació d'Origen Empordà. Sobresurten els vins blancs macabeus, la garnatxa, els rosats i els negres. La Cooperativa Agrícola Mollet va ser fundada el 1954. La ramaderia de bestiar boví i porcí en complementa l'economia.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vilajuïga

Vilajuïga és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Situat en la plana de l'Empordà, entre les serres de Roda i la Blanca.

Als conreus dels camps cal destacar la vinya, matèria primera per a l'elaboració del vi a les cooperatives vinícoles, sota la denominació d'Origen Empordà.

També és important l'explotació del jaciment d'aigües minerals, declarades d'utilitat pública l'any 1904. Des de 2019, l'alcalde és Francesc Xavier Llorente Cabratosa.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilajuïga (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
De gran valor històric són els grups de dolmens megalítics que hi ha al terme municipal. Vilajuïga va pertànyer al comtat d'Empúries i va ser possessió del monestir de Sant Pere de Roda al .

Sobre un cim a prop de la població hi ha el castell de Quermançó, documentat l'any 1078, al testament del comte d'Empúries Ponç I. Al  el castell va estar ocupat per les tropes de Joan II.

Política local 
Des de 2023, l'alcaldessa és Joana Cobo i Ortiz (ERC). Fruit de les eleccions municipals 2023, els resultats van donar 5 regidors a Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) i 4 a Assemblea per Vilajuïga.

Històric d'alcaldes 
En l'etapa democràtica actual, aquests han estat els alcaldes de Vilajuïga, per ordre cronològic:

 Josep Rovira i Quer (UCD): 1979-1983
 Carles Perals i Matas (PSC): 1983-1991
 Pere Serra i Bardera (PSC): 1991-1994
 Pere Trias i Roca (ERC): 1994-2015
 Joana Cobo i Ortiz (ERC): 2015-2019 i 2023-actualitat.
 Francesc Xavier Llorente i Cabratosa (AxV): 2019-2023

Llocs d'interès 
 Església parroquial de Sant Feliu. Romànica però reformada entre els segles XVIII i . Del romànic en conserva la pila baptismal i la nau.
 Castell de Quermançó en restauració.
 Ruta megalítica. Dolmen Caiguts, el de Ruïnes, de la Talaia, Garrollar i el de la Vinya del Rei.

Demografia

Vegeu també 
 Puig de l'Ullastre.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vilamaniscle

Vilamaniscle és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Situat a la part occidental de la serra de la Baga d'en Ferran, branca de la serra de l'Albera està cobert en bona part del seu territori amb boscos de pins i alzines sureres. S'hi conreen oliveres i vinya. El seu vi és apreciat a tota la comarca. S'han creat nous serveis d'allotjament degut al turisme creixent que té.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilamaniscle (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
A una butlla del papa Benet VIII, de l'any 1017, s'anomena Villare de Melandre com a possessió del monestir de Sant Esteve de Banyoles. Al  en un document de compra Ermessenda Taverner de Peralada ven el delme de Vilamaniscle al canceller Guillem de Palau. Durant el  es té constància escrita de la pertanença del municipi als Vilarig.

A la part més alta del poble, hi ha un casalot mitjà en ruïnes, anomenat castell de Vilamaniscle. Les cases antigues del poble són del  al  i la seva església parroquial de Sant Gil és petita d'una única nau i datada entre els segles  i XVIII, es troba a uns 300 metres de la sortida de la població.

Llocs d'Interés 
 Can Gorgot (castell de Vilamaniscle)
 Església parroquial de Sant Gil. Segles XVII i XVIII
 Menhir del Mas Roqué
 Serra de l'Albera
 Puig d'Esquers
 Sant Quirze de Colera

Demografia

Referències

Bibliografia 
 Volum 4 (2006). El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya. Barcelona, Edicions 62. .
 Volum 14, (2006), Catalunya poble a poble, Barcelona, edicions 62 .

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vilamacolum

Vilamacolum és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Situat al marge esquerre del riu Fluvià, és un territori planer. Els conreus són de cereals, blat de moro, farratges per al bestiar, fruiters (pomeres) i ramaderia, juntament amb serveis turístics.

A Vilamacolum hi va viure i hi va morir l'escriptora Maria Àngels Anglada, enterrada al cementiri. A les seves novel·les, com ara Les closes, descriu el poble i el seu entorn, els Aiguamolls de l'Empordà.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilamacolum (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Església de Santa Maria 

Aquesta petita església té una sola nau i un absis semicircular. Presenta l'estructura romànica dels segles XI al . Les parts més antigues són l'absis i una petita part oriental de la nau. Els murs de la resta de la nau corresponen a un període posterior. Van ser força restaurats junt amb les capelles laterals durant els segles  i .

A la façana principal hi ha una portalada dels segles XVII i XVIII, un arc amb les dovelles ben tallades. Sobre aquesta façana s'alça un campanar de cadireta, format per tres pilastres, cobertes per una teulada a dues aigües. Els murs estan construïts amb grans pedres ben tallades, i constrasten amb els de les parts més antigues de l'absis i la nau, que estan tallats més petits i irregulars.

Demografia

Bibliografia 
 Enciclopèdia "Catalunya Romànica"
 Volum 14,2006, Catalunya poble a poble, Barcelona, edicions 62

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Palau de Santa Eulàlia

Palau de Santa Eulàlia és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà, amb capital a Santa Eulàlia.

S'estén per l'extrem occidental de la plana de l'Alt Empordà, a l'esquerra del riu Fluvià, que fa de línia divisòria amb el municipi veí de Sant Mori. Anys enrere era conegut amb el nom de Palau Sardiaca, topònim derivat del domini que van tenir els ardiaques de la diòcesi de Girona, senyors del castell. A partir del  apareixen com a senyors els ardiaques de Besalú, que van abandonar Palau durant la guerra civil catalana del .

El nucli més gran de població és a Santa Eulàlia. Hi ha el centre administratiu. És un grup de cases amb elements dels segles XVI i XVIII, al voltant de l'església parroquial de Santa Eulàlia

Geografia 
 Llista de topònims de Palau de Santa Eulàlia (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Indrets d'interès 
 Església de Santa Eulàlia. Romànic tardà Segle XIII
 Església Sant Esteve. Capella que pertanyia al palau, al qual és adossada.
 Castell Palau dels Ardiaques. En ruïnes.

Demografia

Vegeu també 
 Roca Aïllada

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Climent Sescebes

Sant Climent Sescebes és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. El terme limita al nord amb la Jonquera. És a la vall de la riera de l'Anyet.

Actualment l'alcaldessa és Olga Carbonell Sabartés.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Climent Sescebes (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Economia 
Té agricultura de secà amb vinya i oliveres. Els vins són de la denominació d'Origen Empordà. Hi ha un centre de formació militar dels més importants a Catalunya, que ha donat al poble una font d'ingressos en relació a l'establiments de serveis.

Indrets d'interès 
El municipi té nombroses fonts d'aigües medicinals i itineraris megalítics importants. També es poden visitar:

 Església parroquial de Sant Climent. Segle XVII, construïda sobre una altra documentada de l'any 882
 Restes de l'antiga muralla 
 Pont Vell sobre l'Anyet. Segle XV-XVI
 Dolmen de la Gutina.
 Dolmen del Prat Tancat.
 Dolmen de Tires Llargues.
 Dolmen de Fontanilles.
 Dolmen del Salt d'en Peió.
 Dolmen de les Closes.
 Menhir de la Murtra (3500 aC - 3000 aC).
 Menhir de Vilartolí.
 Santa Fe dels Solers.
 Serrat de la Mangra.
 Puig de la Rata
 Els Pujals.
 Mas de la Murtra

Referències

Vegeu també 
 Bassa dels Castellars d'Espolla

Bibliografia 
 El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, Barcelona: Edicions 62, 2005. (Volum 3)

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Mapa de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Arnes

Arnes és una vila i municipi de la comarca de la Terra Alta, limítrof amb l'Aragó. Situada a l'extrem sud de la comarca, la vila es troba sobre un petit turó a 508 m d'altura que domina el riu Algars. El terme municipal de 42,53 km², per la banda sud s'endinsa en el massís dels Ports de Tortosa-Beseit, mentre que la banda nord, més plana, està dominada pels rius Algars i dels Estrets.

Després d'una època de depressió i despoblament, comuna a tota la comarca, en els darrers anys el poble ha desenvolupat amb força l'oferta de turisme rural i excursionisme, gràcies a la seva situació propera al Parc Natural dels Ports. De fet, 2.730,40 hectàrees del terme d'Arnes formen part del Parc Natural dels Ports.

Sembla que el lloc ocupat per Arnes fou inicialment una alqueria sarraïna i posteriorment va ser conquerit per Alfons el Cast qui aviat cedí el lloc a la comanda templera d'Horta perquè tingués cura de repoblar-lo. Un cop abolit l'orde del Temple, l'any 1318, Arnes passà a ser senyorejat pels hospitalers, de la castellania d'Amposta on romangué fins a la desamortització de Madoz, vers el 1855.

Un dels punts d'interès del poble és l'edifici de l'ajuntament, una de les construccions civils més importants del Renaixement català, construït el 1584 per Joan Vilabona de Queretes, on destaquen el gran porxo de la planta baixa i les finestres de la planta noble. En els darrers anys s'han recuperat les restes de l'absis de l'antiga església gòtica, que es poden observar al costat de l'actual, construïda al .

L'any 1992 va ser declarat com a Conjunt Històric per la Generalitat de Catalunya.

Geografia 
 Llista de topònims d'Arnes (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Política

Resultats d'eleccions autonòmiques

Eleccions municipals 
Llista d'alcaldes i nombre de regidors per partit

Llocs d'interès 

 Ajuntament d'Arnes. Edifici del renaixement construït el 1584 per Joan Vilabona.
 Església de Santa Magdalena
 Nucli històric d'Arnes
 Lo Pimpoll
 Lo Pi Ramut
 Roques del Duc

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina web de l'Ajuntament
 Web oficial del Parc Natural dels Ports 

 
Viles closes de la Terra Alta
Vila-sacra

Vila-sacra és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà situat a la dreta del riu Manol, en terreny pla empordanès.

El nucli urbà és bastant reduït amb cases antigues al voltant de l'església parroquial de Sant Esteve, a poca distància d'ella es troba la Torre de l'Abat, on entre els segles  i  l'abat del monestir de Sant Pere de Rodes es va fer construir un palau gòtic sobre una antiga fortalesa del .

La seva activitat agrícola es complementa amb granges porcines i bovines.

Actualment, a la legislatura 2019-2023, l'alcaldessa és Maria Corbalan Isern.

Geografia 
 Llista de topònims de Vila-sacra (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Església parroquial de Sant Esteve. Romànica del . Construïda sobre una d'anterior.
 Castell de Vila-sacra o Torre de l'Abat. Fortalesa del .

Persones notables 
 Maria Josepa Arnall i Juan, investigadora i docent, professora titular de ciències i tècniques historiogràfiques de la Universitat de Barcelona.
 Joan Amorós i Pla, promotor cultural i president de Ferrmed.
 Dolores Pla Brugat, historiadora especialitzada en l'exili republicà espanyol a Mèxic i els mètodes i tècniques de la història oral.

Referències

Bibliografia 
 El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, Barcelona, Edicions 62, 2006. (Volum 4)

Enllaços externs 

 Ajuntament de Vila-sacra
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Ràdio Vila-sacra 107FM
Vilabertran

Vilabertran és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà a l'est de Figueres, entre els cursos dels rius Muga, al nord, i, Manol, al sud.

La primera notícia que hi ha sobre Vilabertran és de l'any 975. Parla d'un llogarret amb una petita església que al cap de poc temps s'amplià i acollí un grup de monjos encapçalats per l'abat Pere Rigau. Com a conseqüència d'una donació de terres l'any 1069, la comunitat de canonges instituí Rigau com a cap i establiren les bases per a la creació del monestir de Santa Maria de Vilabertran, basat en la regla de Sant Agustí. Al llarg del  el monestir va assolir un gran prestigi i durant els segles següents va ampliar el seu patrimoni gràcies a la protecció de la família Rocabertí, vescomtes de Peralada. A partir de l'any 1592 esdevé una col·legiata, que resta operativa fins a la desamortització de Mendizábal l'any 1835.

El poble de Vilabertran sorgeix i es desenvolupa a l'entorn del monestir i basa la seva economia en l'agricultura, principalment en l'horta, i en la ramaderia. Al llarg del seu terme municipal, hi ha canals de rec que condueixen l'aigua provinent de l'embassament de Boadella fins als conreus.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilabertran (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 

 Monestir de Santa Maria de Vilabertran. Romànic del .
 Torre d'en Reig, edifici modernista del  i principis del . És l'edifici on hi ha l'Ajuntament.

Fills il·lustres 
 Narcís Carbonell Tubau (1888-1954), compositor de sardanes.
 Cosme Damià i Hortolà

Demografia

Referències

Bibliografia 
 GIFRE, Pere. Història de l'Alt Empordà. Diputació de Girona, 2000. .

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Lloc web del Consell Comarcal de l'Alt Empordà 
 Lloc web de Joventut del Consell Comarcal de l'Alt Empordà 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Torroella de Fluvià

Torroella de Fluvià és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà.

Geografia 
 Llista de topònims de Torroella de Fluvià (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
Al terme de Torroella, concretament a la població de Vilacolum s'hi trobava l'estany de Vilacolum, dessecat des del segle XVII i que és el punt geogràfic més baix de Catalunya, situat 1 metre per sota el nivell del mar.

Nucli antic 
El poble de Torroella de Fluvià és el cap d'un municipi força extens que inclou també d'altres pobles. Està dividit en dos sectors o barris separats uns 300 metres: la Força a ponent i la Vila a llevant.

El barri de la Força és el més antic. Per restes conservades i per l'estructura dels carrers cal suposar que la Força era envoltada per un recinte emmurallat, potser del segle XII-XIII, de planta allargada i estreta. El carrer més important, anomenat també de la Força, centra el conjunt. Gairebé totes les façanes de les seves cases presenten porta i finestres de caràcter gòtico-renaixentista del . Cal destacar-ne Can Sopa, Cal Sastre, Can Bardem, Can Migueló, Can Puig i Can Masset. Fora del barri de la Força, cal esmentar Ca l'Albanyà, que inclou una torre de planta quadrangular del recinte fortificat, i Mas Sastre. Fins a l'any 1929 s'hi conservava una petita capella, dedicada a sant Sebastià, que podria tenir origen romànic i que podria ser la primera parròquia del lloc.

L'element més important del barri de la Vila és l'església parroquial de Sant Cebrià, edifici romànic tardà dels segles XII-XIII. Prop de l'església hi ha la masia de Can Guineia.

Història 
El poble de Torroella de Fluvià, és documentat des del segle X i XI com a Torroella, Torricella i Torrezella i la seva església des del 1279. A finals del  consta ja amb la seva advocació actual a sant Cebrià.

L'aiguat de 1421 afectà greument el poble, moltes cases actuals, construïdes posteriorment, s'aixecaren sobre vestigis de les anteriors, soterrades per la capa de fang deixada pel desbordament del riu.

Demografia

Referències

Vegeu també 
 Museu del Pagès i el seu Món

Enllaços externs
Sant Miquel de Fluvià

Sant Miquel de Fluvià és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà d'aproximadament 700 habitants. S'anomena així perquè pel poble hi passa el riu Fluvià.

Els llocs més importants són: el forn romà, la font, el rentador, l'ermita i el monestir.

El poble es divideix en dues parts: la part antiga i la part nova. A la part moderna es troba l'escola, que es diu CEIP Vallgarriga, i més enllà, hi ha l'ermita, que es troba a l'entrada d'un bosc.

Al costat té un llogaret anomenat Sant Tomàs de Fluvià.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Miquel de Fluvià (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El monestir 
El monestir de Sant Miquel de Fluvià és romànic i data del . Està situat a la part antiga del poble, al mig de la plaça de l'Església, que es troba al costat de l'ajuntament.

L'alçada de la torre és de 28 metres aproximadament. Té tres naus i forma de creu llatina. A la part est hi ha l'altar i a la part oest hi ha la porta d'entrada.
Té dues voltes de creueria, un arc de migpunt i una volta de canó.
A la part d'entrada hi ha una clau de l'arc i les finestres són d'arc de mig punt.

Demografia

Vegeu també 
 Escuts i banderes de l'Alt Empordà

Enllaços externs 

 Lloc web del municipi
 Lloc web del Consell Comarcal de l'Alt Empordà 
 Lloc web de Joventut del Consell Comarcal de l'Alt Empordà 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Monestir de Sant Miquel de Fluvià
Santa Llogaia d'Àlguema

Santa Llogaia d'Àlguema és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà.

El seu terreny és pla i amb la riera d'Àlguema que en rega els camps.

Agricultura de cereals i hortalisses. Ramaderia bovina i porcina.

Tenia gran tradició artesana, que es derivava del vímet i de la canya, per l'abundància de canyissars a la riera d'Àlguema.

L'any 1020 l'anomenen Horto Medio en el testament del comte Bernat Tallaferro. El 1105 parlen de Sanctae Leocadiae i, el , s'afegeix Àlguema al nom del poble, per la riera que el travessa. Va ser possessió del monestir de Santa Maria de Ripoll.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Llogaia d'Àlguema (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Indrets d'interès 
 Església de Santa Llogaia. Segle XVIII
 Font del Manol
 Els Rentadors
 La ribera del Molí
 Hi ha diverses masies, com el Mas Veí.

Demografia

Bibliografia 
Volum 3 (2005), El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, Barcelona, Edicions 62.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

Referències
Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura

Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura és un municipi de la comarca del Baix Empordà, format el 1973 mitjançant la unió dels municipis de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura. La capital del municipi és a Sant Sadurní.

És el municipi amb el topònim català més llarg, amb 43 caràcters.

Geografia 
 Llista de topònims de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

|}

Llocs d'interès 

 Església de Sant Sadurní de l'Heura. Any 1773/1777
 Església de Santa Eulàlia de Cruïlles. Romànica del .
 Torre de l'homenatge en Cruïlles. Segles XII-.
 Església de Sant Genís de Monells. Documentada l'any 1019.
 Església de Sant Joan de Salelles. Romànica
 Monestir de Sant Miquel de Cruïlles
 Conjunt de Santa Pellaia

Demografia

Vegeu també 
 Puig Rodó (Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura).
 Sant Cebrià de Lledó (cim).
 Puig d'Aiguabona.
 Serra d'en Biosca

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Fontanilles

Fontanilles és un municipi de la comarca del Baix Empordà, província de Girona. El terme municipal té una extensió de 9 km² i el poble està a 29 m. d'altitud.

Els límits del terme municipal són al nord amb Gualta i Torroella de Montgrí, a l'est amb Pals, al sud amb Palau-sator i Pals i a l'oest amb Ullastret. Té agregat el nucli de Llabià. És regat pel riu Daró, que travessa els dos extensos sectors planers del territori.

Forma part del Parc Natural del Montgrí, les Illes Medes i el Baix Ter.

Geografia 
 Llista de topònims de Fontanilles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Castell de Fontanilles. Segle XI
 Font de Fontanilles
 Església de Sant Martí de Fontanilles. Segle XII

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vulpellac, Fonteta i Peratallada

Vulpellac, Fonteta i Peratallada, oficialment i impròpiament Forallac, és un municipi de la comarca del Baix Empordà, que es constituí formalment el 10 de març del 1977 fruit de la unió dels termes municipals de Fonteta, Peratallada i Vulpellac.

El terme s'estén per la plana de l'Empordà en bona part de la conca del Daró fins al veïnat de  Fitor, al massís de les Gavarres. Encara que cada nucli conserva el seu edifici municipal, la seu administrativa roman a Vulpellac, on el 1998 es va inaugurar la nova casa de la vila.

Topònim no normatiu 

El nom del nou municipi sorgeix a partir de la combinació (un mot creuat) del nom dels tres nuclis agregats, segons van acordar els responsables municipals que van promoure l'agregació. Forallac pren la primera, la segona i la tercera síl·laba de Fonteta, Peratallada i Vulpellac, després de col·locar els seus noms per ordre alfabètic. Aquesta solució, però, no agrada als toponimistes. L'Institut d'Estudis Catalans ha defensat sempre la forma Vulpellac, Fonteta i Peratallada. Les raons per a la creació de la forma Forallac rauen en la voluntat del consistori municipal de simplificar-ne el nom, sense que hi hagi tradició moderna, malgrat que el municipi es compongui de tres topònims.

Geografia 
 Llista de topònims de Vulpellac, Fonteta i Peratallada (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Els Clots de Sant Julià.
 El Forn Gran de Fonteta, antic forn de calç.

Demografia

Economia 
El viver d'empreses i centre de negocis Nexes és un equipament promogut per l'Ajuntament de Vulpellac, Fonteta i Peratallada amb l'objectiu de dinamitzar el teixit econòmic local i afavorir la creació, el desenvolupament i la consolidació d'activitats empresarials i industrials.

El 2012, l'ajuntament de Vulpellac, Fonteta i Peratallada va aprovar un projecte de construcció d'una planta tractaments de residus, anomenat ecoparc, que recolliria 100.000 tones de residus l'any i ocuparia 16000 m² a les proximitats de les pedreres ibèriques dels Clots de Sant Julià, El 13 de gener de 2013, la plataforma «Salvem Vulpellac, Fonteta i Peratallada» va organitzar una primera protesta en la que van participar unes 250 persones. i una segona el 10 de març amb la participació d'unes quatre-centes persones.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Lloc web oficial del Viver d'Empreses NEXES, promogut per l'Ajuntament de Forallac
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Blog informatiu sobre la macro-planta de residus aprovada per l'ajuntament de Forallac
Garrigoles

Garrigoles és un municipi de la comarca del Baix Empordà. Limita al nord amb Ventalló i Viladamat (municipis altempordanesos), a l'est amb la Tallada d'Empordà, al sud-est amb Verges, al sud amb Jafre i a l'oest amb Vilopriu. El municipi inclou els pobles de les Olives, cap municipal, i Garrigoles.

El terme de Garrigoles s'estén per terrenys que van ser ocupats per la vinya abans de la plaga de la fil·loxera. Entre els conreus, sempre de secà, hi ha un predomini dels cereals, encara que també hi fa farratge i blat de moro. Encara queden olivars, en regressió, i alguna vinya. La cria de bestiar oví, porcí i boví és una activitat important per a l'economia local.

El poble de les Olives, on hi ha els serveis municipals, és situat a gairebé un quilòmetre a ponent de Garrigoles. El nucli, d'una cinquantena d'edificis, és format per carrers llargs i estrets, centrats per una plaça rectangular. En general les cases (ss. XVIII i XIX) són modestes, però destaca Can Ros (s. XVIII), situada a un extrem del poble.

L'església de Sant Vicenç de les Olives, de dimensions reduïdes, és d'estil romànic tardà de tipus cistercenc. Consisteix en una planta rectangular, una nau amb capçalera carrada, sense absis destacat, coberta amb volta apuntada.

Les festes de les Olives se celebren conjuntament amb Garrigoles. La festa major d'estiu se celebra el darrer cap de setmana d'agost, mentre que les festes d'hivern són el dissabte més proper a Sant Sadurní, el 29 de novembre, i per Sant Vicenç, el 22 de gener.

Geografia 
 Llista de topònims de Garrigoles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
Església de Sant Sadurní de Garrigoles
Temple romànic dels segles XII – XIII, d'una nau amb absis semicircular, més baix que la nau.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Gualta

Gualta és un municipi de la comarca del Baix Empordà. Limita amb els següents municipis, al nord amb Ullà, al nord-est amb Torroella de Montgrí, i al sud i a l'oest amb Fontanilles. El Ter hi circula pel nord i el Daró voreja el nucli urbà també pel nord. És a Gualta on el Daró és derivat cap al Ter mitjançant un canal hidràulic.

Geografia 
 Llista de topònims de Gualta (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Els primers vestigis de poblament s'han trobat a un poblat ibèric al puig de la Font Pasquala. L'any 879 la població apareix documentada per primera vegada amb la denominació de Aqualta, més tard, al  ja tenia construït un castell.

A mitjans del  s'esmenta «com un lloc combatut dels vents del nord i sud amb clima sa i les malalties són catarrals i febres intermitents. Les seves cases formen una plaça anomenada de la Constitució on es troba el consistori on hi ha la presó, un carrer i carrerons. Hi ha una escola d'instrucció primària per a alumnes que paguen al mestre una retribució convencional, una font d'aigües potables per a l'assortiment comú del veïnat, una església parroquial dedicada als sants Abdó i Senén servida un capellà d'ingrés de provisió reial i ordinària i un beneficiat de patronat laic. Proper a aquesta hi ha el cementiri». El terme limitava al nord amb el Ter, a l'est amb Torroella de Montgrí, al sud amb Fontanilles i a l'oest amb Llabià
Així mateix el Diccionario geográfico de Madoz diu que els seus terrenys eren fèrtils degut a les avingudes del Daró, amb algunes alberedes a les ribes tant del Daró com del Ter i que s'hi cultivaven vinyes i oliveres a les parts muntanyoses i tota mena de cereals, llegums i fruites, tot i que no de forma abundant; i s'hi criava bestiar oví (llana), cavalls i boví. Pel que fa a la caça s'esmenta que és escassa formada per perdius, guatlles, llebres i conills i un xic de pesca al riu. A nivell d'infraestructures l'únic camí que creuava el poble era el que comunicava amb Torroella i la Bisbal viles on s'anava a recollir el correu. S'hi esmenta també un molí fariner de 4 moles impulsades per les aigües del Ter per mitjà de la resclosa de Canet de la Tallada Finalment diu que hi havia 69 veïns i 248 ànimes.

Indrets d'interès 

 Església parroquial de Santa Maria.
 El Molí, Restes de caràcter defensiu, amb muralla i unes espitlleres, declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.
 Pont del Daró de cinc arcades.Segles XVI-XVII

Demografia

Economia 
Predomina l'agricultura amb hortalisses i arbres fruiters i a la part de secà sobretot el blat. La ramaderia i l'explotació del bosc junt a les instal·lacions per la pràctica del golf són altres de les activitats econòmiques de la població.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Jafre

Jafre és un municipi de la comarca del Baix Empordà. Limita al nord amb el municipi de Garrigoles; a l'est, amb Verges; al sud, mitjançant el riu Ter, amb Foixà; i a l'oest, amb Colomers.

Eminentment agrícola, als voltants del curs del riu Ter hi ha conreus de regadiu, fruiters, blat de moro i hortalisses, que juntament amb els camps de secà de cereals són la base de la seva economia.

Des del punt de vista monumental hi destaquen l'església parroquial de Sant Martí, del  sobre un edifici anterior del , i el Santuari de la Fontsanta del  on hi ha unes aigües que hom creu que tenen poders curatius miraculosos.

Actualment, a la legislatura (2015-2019), l'alcaldessa és Núria Berga Ferrer.

Hi ha masies com el Mas Raimundo.

Geografia 
 Llista de topònims de Jafre (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Jafre és esmentat en documentacions de l'any 895 associades al castell, perdut i integrat a l'església parroquial, que va ser abandonat durant el  i anomenat el 1716 “edifici espatllat”. Les seves restes van ser declarades bé d'interès cultural el 1949. La família Jafre de la petita noblesa catalana controlà l'alou de Jafre, que es feu amb el control del territori fins al . Jafre formà part del Comtat d'Empúries, que passa a jurisdicció del monestir d'Amer al . El  la família entra a favor de Ferran d'Antequera en la guerra civil catalana. Dins i fora del nucli urbà de Jafre hi ha cases i masies amb història; algunes de les de fora vila tenen l'origen en antigues vil·les romanes com el mas Seguer. Un altre indret amb llegenda és el Pou de les Goges on, tal com s'explica, hi habitaven uns éssers d'aparença femenina que sortien a les nits a cantar i a dansar.

Demografia

Biennal de Jafre 
La Biennal de Jafre és una biennal d'art contemporani, de dos dies de durada, que se celebra en aquest municipi des de 2003. És considerada la biennal més curta i petita del món. Iniciada per Mario Flecha, va néixer com una resposta crítica al boom de les biennals artístiques que aquell any tenien lloc arreu del món. Actualment és comissariada pel mateix Flecha, Carolina Grau i Daniel Teruggi. Per la biennal han passat artistes de renom com Muntadas, Miralda, Ignasi Aballí, Jordi Mitjà, Jordi Colomer, Francis Alÿs, Martin Creed i Oriol Vilanova, entre molts altres.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Lloc web de l'Ajuntament
 Lloc web de la Unió Esportiva Jafre 
 Lloc web de Jafre 
 Jafre a la Generalitat de Catalunya
 Jafre a l'Institut d'Estadística de Catalunya
Regencós

Regencós és un municipi de Catalunya situat a la comarca del Baix Empordà. Des de 2019, l'alcaldessa és Pilar Pagès.

Un article de la CNN va incloure Regencós en una llista dels pobles més bonics d'Europa, destacant-ne les restes medievals, l'església, les cases de pedra i la tranquil·litat de l'indret.

Geografia 
 Llista de topònims de Regencós (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Té un relleu accidentat pels vessants del massís de Begur.

Demografia

Economia 
L'agricultura de secà a les zones planes i una artesana i tradicional fabricació de rajoles són les bases de l'economia d'aquest municipi.

Comunicacions 
Una carretera local l'uneix amb Begur.

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

Referències
Rupià

Rupià és un municipi de la comarca del Baix Empordà.

Geografia 
 Llista de topònims de Rupià (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
En el terme de Rupià, al puig Montori, s'han localitzat materials d'un poblat indígena, freqüentat fins al . En el paratge de Brancós, al voltant del Mas Llorà, que conserva elements anteriors del , s'han trobat abundants restes d'època romana.

En documents de l'any 1128 ja s'hi anomena a en Guerau de Rupià, del llinatge que posseí el domini feudal del lloc. L'església parroquial de Sant Vicenç és d'estil gòtic i renaixentista, encara que ja és esmentada el 1139. Aleshores encara es coneixia amb el nom de Rupinianum o Rupiano (de fet, unes formes llatinitzades de Rupià).

Durant molts segles Rupià va ser un dels llocs de domini del bisbe de Girona. Està documentat que el 5 de desembre de 1268 Guillema de Rupià ven al bisbe Pere de Castellnou, parent seu, els castells de Rupià i Fonolleres pel preu de 34.000 sous barcelonesos.

La presència del bisbe ha deixat la seva empremta al castell, d'estil gòtic civil, de planta rectangular i construït amb carreuada. També en el nom d'alguns dels carrers i places de la població, i a la casa palau gòtica, restaurada i modificada modernament, que estatja la casa del comú.

El 1314 li fou agregat el terme de Parlavà i el 1316 el d'Ultramort, passant a ser al  el cap d'una batllia del bisbat.

Actualment encara són visibles les restes de les muralles construïdes a la fi del  que encerclaven el nucli del municipi. El portal d'Amunt i el portal d'Avall, les dues úniques vies d'accés al nucli antic, encara testimonien el sistema de defenses que protegia la vila.

Llocs d'interès 
 Castell de Rupià

Demografia

Referències

Bibliografia 
 Max Cahner; Montserrat Sagarra; et al. Gran geografia comarcal de Catalunya. Barcelona : Enciclopèdia catalana, 1982. (Vol.5- L'Alt Empordà, el Baix Empordà)

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Serra de Daró

Serra de Daró és un municipi català de la comarca del Baix Empordà, província de Girona.

Geografia 
 Llista de topònims de Serra de Daró (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

|}

Ja és documentat l'any 1017 amb el nom de Serra. Les cases estan distribuïdes entorn de l'església parroquial sense una disposició urbanística clara. Està emplaçat a tocar una cruïlla de carreteres direcció Parlavà, Torroella i la Bisbal.

Els límits del terme municipal són al nord amb Verges i la Tallada d'Empordà, a l'est amb Fontanilles i Ullastret, al sud amb Ullastret i a l'oest amb Parlavà, Ultramort i Ullastret. Té agregat el nucli de Sant Iscle d'Empordà,

S'estén just a l'esquerra del riu Daró, damunt d'un turonet el suficient elevat per evitar les freqüents pujades del cabal del riu en èpoques de pluja. De fet, fins a la segona meitat del segle passat aquest riu tenia un curs molt més allunyat, cap al sud, i buidava les seves aigües a l'estany d'Ullastret, actualment dessecat.

El principal edifici, l'església parroquial de Santa Maria, és de l'any 1096. Va ser totalment reconstruïda a partir de 1881, data que figura a la façana, i consagrada pel bisbe Tomàs Sivilla el 1884. És un gran edifici, d'un estil poc definit però amb detalls decorats neoclàssics. El seu campanar, del , és l'únic que en resta d'època anterior; la seva coberta, en forma de piràmide, no sobrepassa l'alçada que té la teulada del temple.

Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Serra.

Demografia

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Bellcaire d'Empordà

Bellcaire d'Empordà és un municipi de la comarca del Baix Empordà. Bellcaire d'Empordà és citat en un document de l'any 881 amb el nom de: Bedenga. Més tard va pertànyer al comtat d'Empúries i fou residència habitual dels comtes des de finals del  i principis del . Forma part del Parc Natural del Montgrí, les Illes Medes i el Baix Ter.

Geografia 
 Llista de topònims de Bellcaire d'Empordà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

De la mateixa manera que la majoria dels pobles de la plana empordanesa, Bellcaire està enfilat a dalt d'un petit turó des del qual es domina la plana, que, en direcció nord, havia estat ocupada per l'estany de Bellcaire. Aquest estany, com molts altres de la zona, va ser dessecat a mitjan  a fi d'aprofitar les terres per al conreu.

El poble és travessat pel rec del Molí que avui dia s'aprofita per regar però que, antigament, servia per proporcionar energia hidràulica als diversos molins de la zona i, en particular, al de Bellcaire.

Llocs i activitats d'interès 
 Castell dels Comtes d'Empúries, fortalesa situada en la part alta del poble, avui en dia és utilitzat per l'Ajuntament i l'església parroquial.
 Església de Sant Joan de Bellcaire, temple romànic del  i amb elements posteriors dels segles  i .
 Bandera de Catalunya és una actuació que es fa anualment a Bellcaire de l'Empordà, on actors i actrius d'arreu de Catalunya representen la història de la senyera i de Catalunya durant els segles XII-XIV.

Demografia

Personatges destacats 
 Montserrat Darnaculleta i Poch (1930-2023) historiadora i mestra
 Josep Torrent i Alabau (1956) policia i escriptor
 Francesc Vilanova i Bayó, conegut popularment com a Tito Vilanova (1968-2014): jugador i entrenador de futbol del FC Barcelona.

Referències

Enllaços externs 

 Web oficial de l'Ajuntament 
 Web de l'espectacle medieval Bandera de Catalunya
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Mapa de Bellcaire d'Empordà
Ullà

Ullà és un municipi de la comarca del Baix Empordà. Pels seus terrenys corre el riu Ter i amb un sector muntanyós pel Massís del Montgrí.

Un sector al nord-est del municipi forma part del Parc Natural del Montgrí, les Illes Medes i el Baix Ter.

Geografia 
 Llista de topònims d'Ullà (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Va pertànyer als comtes d'Empúries i després va passar al bisbat de Girona. En el seus carrers conserva antics edificis gòtics i renaixentistes del seu passat medieval.

L'església de Santa Maria és neoclàssica sobre una altra edificació anterior romànica de 1362, amb l'advocació de Sant Andreu, de la qual es conserva una petita part de l'absis. En el seu interior es pot venerar la talla policromada de la Verge de la Fossa, romànica provinent de l'antic monestir de Santa Maria d'Ullà.
Prop d'Ullà es troba l'Ermita de Santa Caterina (Torroella de Montgrí), que va ésser començada l'any 1392.

Economia 
Conreu de cereals, hortalisses i arbres fruiters, sobretot de pomers i presseguers que ha fet fundar en la població la Cooperativa dels Fructicultores de la Costa Brava.

Demografia

Festes locals 
 A mitjans de juliol, Festa Major
 10 setembre, Festa Major Petita
 El tercer diumenge d'octubre. la Festa de la Poma

Geografia 
 Ullà: és el nucli antic del municipi format pel raval de dalt i el raval de baix.
 La Roqueta: consta de la part més nova d'Ullà i la més propera a Torroella de Montgrí.

Entitats 
 El Club Futur Esport és un club esportiu d'Ullà fundat el 2010 que, tot i que neix d'un conjunt d'aficionats al ciclisme, el club vol promoure una activitat esportiva de base i amb un caràcter multidisciplinari. El club té una marcada vocació formativa, centrant la seva activitat en l'Escola Esportiva Futur Esport, mirant d'oferir una formació esportiva integral als nens i nenes, tot aprofitant el potencial de l'esport per la transmissió de valors positius. La vocació docent del club queda reflectida en l'organització d'activitats com ara la Primera jornada formativa de ciclisme infantil.

Serveis 
 Té una casa rural i restaurant amb piscina anomenada Can Junqué, que fou construïda l'any 1609.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Ermita de Santa Caterina (Torroella de Montgrí)

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 web de turisme de la Unió de Pagesos de Catalunya
Vall-llobrega

Vall-llobrega és un municipi de la comarca del Baix Empordà, situat als contraforts més orientals del massís de les Gavarres i drenat per la riera de Vall-llobrega.

Història 
El 1992, es localitzaren les restes d'una vil·la romana al paratge Vilarenys, a prop del polígon industrial del municipi, pels treballs duts a terme s'ha datat del  i va estar habitada fins al . S'han descobert forns i unes tombes així com restes de murs.

Geografia 
 Llista de topònims de Vall-llobrega (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Està situat als contraforts més orientals del massís de les Gavarres i drenat per la riera de Vall-llobrega, afluent de l'Aubi, al qual desemboca prop del Figuerar (Palamós). El punt més alt del municipi és Montagut amb 263 m d'altura.

Els límits del terme municipal són al nord amb Forallac i Mont-ras, a l'est amb Mont-ras i Palamós, al sud i a l'oest amb Palamós.

Economia 
És un poble eminentment agrícola, els seus conreus són de secà amb un petit sector dedicat al regadiu, amb ramaderia bovina, porcina i aviram. S'han desenvolupat activitats relacionades amb el turisme per la proximitat a la Costa Brava.

Llocs d'interès 
 Can Menció. Casal del .
 Dolmen de Montagut
 Església parroquial de Sant Mateu de Vall-llobrega. Segle XVII amb campanar d'espadanya de dos arcs.
 Església vella de Sant Mateu. Romànic del .
 Olivera del Mas Genesta

Demografia

Enllaços externs 

 Lloc web oficial de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Jonquera

Jonquera o jonc, planta de l'ordre dels poals present a zones humides
 Jonquera o canyissar, lloc poblat de joncs o altres canyes
 La Jonquera, municipi de la comarca de l'Alt Empordà
 La Jonquera (Amer), masia d'Amer (Selva) 
 Carrer de la Jonquera (Figueres), carrer a la ciutat de Figueres (Alt Empordà) 
 Unió Esportiva La Jonquera, club de futbol del poble de la Jonquera, a l'Alt Empordà
Colúbrids

Els colúbrids (Colubridae) són una família de serps no verinoses denominades popularment colobres, per diferenciar-les dels escurçons, que sí que ho són.

És una ampla agrupació de serps que inclou força més de la meitat de totes les espècies de serp que hi ha a la Terra. Els colúbrids no són verinosos (o bé el seu verí no és perillós per als éssers humans, excepte la mossegada del Dyspholidus typus) i normalment són inofensius, tot i que alguns poden fer fortes mossegades. Posseeixen grans plaques al cap. L'ull és de pupil·la rodona i té contacte amb les escates labials. La cua és relativament llarga. El musell és arrodonit. Tenen costums molt diversos, i se solen alimentar de petits mamífers, amfibis o rèptils.

Espècies ibèriques 
A la península Ibèrica hi ha unes 10 espècies, que viuen generalment en els llocs àrids:

 Colobra verda i groga (Coluber viridiflavus)
 Colobra de ferradura (Coluber hippocrepis)
 Colobra d'Esculapi (Elaphe longissima)
 Colobra escalonada (Elaphe scalaris)
 Colobra llisa (Coronella austriaca)
 Colobra bordelesa (Coronella girondica)
 Colobra de collar (Natrix natrix)
 Colobra escurçonera (Natrix maura)
 Colobra de caputxó (Macroprotodon cucullatus)
 Colobra de Montpeller (Malpolon monspessulanus)

Gèneres 

 Ahaetulla
 Arizona
 Bogertophis

 Cemophora
 Chilomeniscus
 Chironius
 Coelognathus
 Coluber
 Coronella
 Crotaphopeltis
 Cyclophiops
 Dasypeltis
 Dendrelaphis
 
 Drymarchon
 Eirenis
 Elaphe
 Euprepiophis
 Gastropyxis
 Gonyosoma
 Hapsidophrys
 Hierophis
 Lampropeltis
 Lycodon
 Lytorhynchus
 Masticophis
 Mastigodryas
 Oligodon
 Oocatochus
 Opheodrys
 Oreophis
 Orthriophis
 Oxybelis
 Pantherophis
 Philothamnus
 Phyllorhynchus
 Prosymna
 Pseudelaphe
 Ptyas
 Rhinechis
 Rhinobothryum
 Rhinocheilus
 Rhynchophis
 Salvadora
 Senticolis
 Sonora
 Spilotes
 Stilosoma

 Thelotornis
 Thrasops
 Toxicodryas
 Zamenis

Referències

Bibliografia 

 Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 73. Desembre del 1988, Barcelona .

Vegeu també 
 Nerodia sipedon
WYSIWYG

WYSIWYG és l'acrònim de la frase anglesa What You See Is What You Get ('el que veus és el que obtens'). En l'àmbit de la programació i el disseny es refereix a la tecnologia informàtica que permet que el que es veu durant l'edició o programació es correspongui més o menys acuradament amb el resultat final (imprès o en pantalla).

Els processadors de textos, actualment, utilitzen aquesta tecnologia, i són minoritaris els que no; en el cas dels editors d'HTML, els programes s'ocupen d'escriure el codi, i l'usuari només ha d'editar una pàgina semblant a la d'un editor de text. Una altra filosofia semblant és WYSIWYM: "What You See Is What You Mean", utilitzada en els processadors de text de l'estil de LaTeX, com per exemple LyX.

Referències

Vegeu també 
 Autoedició
 GNU TeXmacs

Tipografia digital