El gabinet del Dr. Caligari

El gabinet del Dr. Caligari (títol original en alemany: Das Cabinet des Dr. Caligari) és una avantguardista pel·lícula muda alemanya de 1920 dirigida per Robert Wiene i protagonitzada per Werner Krauß (Doctor Caligari), Conrad Veidt (Cesare), Friedrich Feher (Francis), Lil Dagover (Jane) i Hans Heinrich von Twardowski (Alan). La seva productora fou Decla. Va ser una de les primeres pel·lícules produïdes als estudis alemanys UFA (Universum Film AG). El director Robert Wiene va fer-hi una tasca excel·lent amb les emocions dels personatges, els moviments de càmera i la presència dels personatges. Els intertítols han estat traduïts al català.

Argument 
Inspirada en un cas real, narra una sèrie de crims sexuals ocorreguts a Hamburg, Alemanya. Narrava els escruixidors crims que cometia Cesare, sota les ordres hipnòtiques del seu propietari el doctor Caligari, que recorria les fires de les ciutats alemanyes exhibint el seu somnàmbul. La idea dels guionistes era la de denunciar l'actuació de l'Estat alemany durant la guerra. El guió original de la pel·lícula, de Hans Janowitz i Carl Mayer, va ser modificat i Wiene, segurament pressionat per la productora i aquesta per les autoritats alemanyes, va afegir una escena inicial i una altra final que trastocaven el sentit de la història, quedant convertides en el relat d'un boig.

Temes i interpretacions

Autoritat 
En la pel·lícula es tematitza l'autoritat brutal i irracional aconseguint així que l'antagonista, el doctor Caligari, es mostre com una persona violenta i insana. La figura del doctor es pot observar com una representació del govern de guerra alemany. Açò es deu al fet que la principal ambició del doctor Caligari és tindre un control absolut i una autoritat il·limitada sobre els seus pacients. Aquest control que viola tots els drets humans, es mostra a la figura del sonàmbul Cesare. Hans Janowitz descriu a Cesare com la representació de "l'home comú d'obediència incondicional". Per altra banda, Siegfried Kracauer, al seu llibre De Caligari a Hitler (1947), defineix al doctor Caligari com una figura autoritària i tirana premonitòria del dictador Adolf Hitler. Sent així la figura de Caligari la del dictador que exerceix control sobre la voluntat del dèbils convertint-los en titelles per aconseguir els seus propòsits.

Per altra part, el film mostra alguna de les neurosi prevalents en Alemanya i la República de Weimar quan aquest va ser fet, particularment en l'ombra de la Primera Guerra Mundial (1914-1918), quan l'extremisme estava molt present, els reaccionaris encara controlaven les institucions alemanyes i els ciutadans tenien por de l'impacte del Tractat de Versalles sobre l'economia i estaven traumatitzats per tot el que havia suposat la guerra.

Percepció de la realitat 
Com la pel·lícula es veu des del punt de vista d'un malalt mental, l'argument perd veracitat i l'espectador no pot acceptar res com a real del que es narra. Deixant així en dubte si els fets narrats van ocòrrer realment o no i atribuint-li una sensació de desassossec i incògnita a tot el llargmetratge. A més, per a que els espectadors no puguen distingir la realitat de la imaginació, els elements visuals són iguals tant en la història principal, com en l'epíleg i el pròleg.

Estil 
Durant la fase de rodatge una revista alemanya escrivia "l'expresionisme ha ingressat en l'art del cinema". Acord en la trama de la pel·lícula, els escenaris pareixen extrets de la ment d'un dement. Configurats per formes rocambolesques i irreals, transmetent sensacions de confusió a l'espectador. L'expresionisme es l'estètica fonamental d'aquest llargmetratge. Una estètica basada en l'estrafolari i el sinuós dins d'un ambient fosc. Les formes predominants que configuren l'escenari són les corves, les oblicues i les puntes, creant paisatges que es pleguen i es doblen en ànguls inusuals.

Tot açò es deu al fet que els escenaris no eren construccions, més bé eren pintats sobre llenç. Inclús les ombres i els raigs de llum foren pintats directament en el set. Fent-ho d'aquesta manera s'aconseguia distorsionar la perspectiva i la tridimensionalitat de l'escenari. El que afavoria a la transmissió d'una sensació d'insertesa i terror.

La producció d'aquest decorat va anar a càrrec de Hermann Wárm, Walter Reimann i Walter Rohrig.

Repartiment 
 Werner Krauß: Dr. Caligari
 Conrad Veidt: Cesare
 Friedrich Fehér: Francis
 Lil Dagover: Jane Olsen
 Hans Heinrich von Twardowski: Alan
 Rudolf Lettinger: Dr. Olsen
 Rudolf Klein-Rogge: Criminal (no surt als crèdits)

Al voltant de la pel·lícula 
El productor, Erich Pommer, de la Decla-Bioscop, volia que fos Fritz Lang qui dirigís la pel·lícula, però Lang tenia altres compromisos en aquell moment, de manera que al final va ser Wiene qui la va dirigir.

La cinta és considerada com el primer film expressionista de la història, i destaquen els decorats distorsionats que creen una atmosfera amenaçadora. Els responsables de l'escenografia van ser Walter Rörig, Walter Reimann i Hermann Warm, membres del grup Strum. L'expressionisme va ser una edat daurada del cinema, de la qual els majors representants van ser Fritz Lang, George Wilhelm Pabst i F.W. Murnau, Paul Wegener.

L'expressionisme en aquest film es basa en la interpretació subjectiva del món dels personatges, que es troben sota el món real. S'enfronten en els personatges dos conceptes diferents: la imaginació i l'oníric davant el realisme. Un personatge acaba com volent dir que tot va ser producte de la imaginació de la persona, que no existeix el somnàmbul ni el doctor Caligari.

La pel·lícula es caracteritza per l'estilització dels decorats, la forma exagerada d'actuar, els efectes lluminosos, que alguns són puntuals i forts per a fer ressaltar-los de la resta del conjunt de l'escena. També es mostren potents i peculiars usos d'angulació de la càmera, com un enquadrament inclinat.

Els decorats estan distorsionats, ja que es representen com si fossin una maqueta o cartons pintats superposats per a crear il·lusions, d'aquesta manera els decorats són molt expressius i els actors també. S'emfatitzen ombres fosques i contrasts, com en el seu començament, en aparèixer la noia que ressalta del fons. Es nota que hi ha un ús de llums artificials. L'expressionisme va influir després, per exemple a Alfred Hitchcock.

Referències

Enllaços externs 

 El gabinet del Dr. Caligari a Internet Archive 
 El doctor Caligari sigue dando miedo un siglo después de su estreno a El Salto, 26/2/2020 

Pel·lícules d'Alemanya de la dècada del 1920
Pel·lícules del 1920
Pel·lícules amb intertítols traduïts al català
Pel·lícules expressionistes d'Alemanya
Thrillers d'Alemanya
Pel·lícules de terror d'Alemanya
Pel·lícules d'Alemanya en blanc i negre
Pel·lícules sobre el circ