Llengües turqueses

Les llengües turqueses són una família lingüística. Alguns les consideren una divisió de les llengües altaiques, una família hipotètica que encara no es considera provada. Es parlen en una extensa zona d'Àsia, que va des de Turquia i l'Azerbaidjan fins a Sibèria, passant per les estepes de l'Àsia Central (Iran, el Kazakhstan, Kirguizstan, Turkmenistan, Uzbekistan, Afganistan, Rússia i la Xina), per uns 150 milions de persones cap a començaments del 2000.

Les llengües turques estan presents en fonts escrites a partir del segle VIII, i en aquell moment, les llengües uigur, oghuz, kipchak i búlgar ja estaven diferenciades. En els segles següents, des de les estepes eurasiàtiques, els grups de parla turca van penetrar en altres regions: els uigurs van emigrar cap al Turquestan oriental, els kiptxaks cap a les estepes pòntiques i els oghuzs principalment cap al sud-est, cap a Iran i Anatòlia, etc.; i amb la seva expansió, van experimentar més divergències.

Classificació 

 Turquès occidental
 Grup búlgar o ogúric
 txuvaix
 khàzar (extingit)
 búlgar del Volga (extingit)
 Grup oguz
 àzeri
 cumà
 gagaús
 tàtar de Crimea
 turc
 turcman
 afxar
 urum
 qaixqai
 turc de Khorasan
 salar
 petxeneg (extingit)
 turc otomà (extingit) 
 Grup kiptxak
 Kiptxak-búlgar
 baixkir
 baraba
 tàtar
 Kiptxak-cumà
 karatxai-balkar
 kumyk
 karaïm
 krimtxak
 kiptxak (extingit)
 Kiptxak-nogai
 nogai
 karakalpak
 kazakh
 Grup karluk
 uigur
 uzbek
 lop
 turc d'Ili
 txagatai (extingit)
 Turquès oriental
 Grup kirguís-kiptxak
 kirguís
 altai
 Grup siberià
 iacut
 khakàs
 tuvinià
 shor
 fuyü gïrgïs (kirguís manxú)
 txulim
 tofa
 dolgan
 iugur occidental (uigur groc de l'oest)
 altai septentrional
 Grup argu
 khalaj

Característiques 
Les llengües turqueses comparteixen una sèrie de característiques comunes: 
 Són llengües aglutinants, amb una estructura composta per l'arrel més els afixos. Les arrels són extraordinàriament estables en totes les llengües i en llargs períodes.
 Hi ha harmonia vocàlica consistent en la correspondència entre vocals frontals i posteriors en unitats lingüístiques.
 Hi ha una total absència de gèneres gramaticals.
 El determinat precedeix el determinant. En particular, l'adjectiu precedeix al nom que determina i l'adverbi sempre precedeix al predicat.
La composició de noms es fa posant el nom principal en segon lloc amb una marca de possessiu de tercera persona (per exemple, en tàtar: Tatarstan uramı, 'carrer Tatarstan', en què uram és 'carrer' i ı és el sufix possessiu de tercera persona).
 Es prefereix la posposició a la preposició.
 El verb se situa al final i es construeix sobre un joc d'arrels (present, futur, aorist, condicional, necessitatiu, subjuntiu i dos temps passats), al qual ha d'afegir-se una sèrie d'afixos que marquen les distincions de manera o temps per a formar formes finites. El turc distingeix entre un passat evidencial, usat quan el parlant informa d'un succés de comú coneixement, d'un passat inferencial, quan el succés del qual es parla és de coneixement del parlant.
Algunes concordances de vocabulari entre les llengües turqueses:

Escriptura 
L'alfabet àrab s'usa per al uigur, kazakh i kirguís. No hi ha escriptura a la Xina per al salar o yugur, i es fa servir l'escriptura xinesa per a propòsits administratius i educatius. L'uzbek i el tàtar van ser escrits a la Xina en àrab, però no hi ha publicacions d'aquestes llengües en aquesta nació. La instrucció en les escoles és en uigur i kazakh, que són usats àmpliament pels uzbeks i els tàtars.

A Turquia, l'1 de novembre de 1928 s'imposà l'alfabet turc com a pas vital en la vida cultural de les reformes d'Atatürk, substituint així l'antic alfabet otomà. Fou creat com una versió ampliada de l'alfabet llatí, i els 29 caràcters de l'alfabet turc foren establerts per la Llei sobre l'adopció i aplicació de l'alfabet turc núm. 13532. La reforma de l'alfabet, combinada amb la creació de l'Associació de la Llengua Turca el 1932, amb les campanyes del Ministeri d'Ensenyament, com l'obertura de centres d'ensenyament públic pertot el país, i amb la promoció activa de les persones properes a Atatürk cap a zones rurals, van aconseguir un augment important en la taxa d'alfabetització de la població. A les antigues repúbliques soviètiques turques (Azerbaidjan, Kazakhstan, Uzbekistan i Kirguizstan), a les quals es va imposar el 1939 l'alfabet ciríl·lic, després de la independència s'ha recuperat l'ús dels caràcters llatins. A l'Afganistan i l'Iran segueixen emprant l'alfabet àrab.

Referències

Bibliografia 
 Johanson, L. & Csató, E. Á. (editors) 1998. The Turkic Languages. Routledge: London. .
 Deny J. et al. 1959. Philologiae Turcicae Fundamenta. Wiesbaden.
 Schönig, C. 1997/1998. A new attempt to classify the Turkic languages (1-3). Turkic Languages 1/2.
 Clauson, G. 1972. An Etymological Dictionary of Pre-thirteenth-century Turkish. Oxford.

Vegeu també 
 Llista de grups turquesos.

Enllaços externs 
 Mapa de les llengües turqueses .
 Classificació de les llengües turqueses .
 Online Uyghur-English Dictionary .

 
Turquesa