alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Hathor

Athor o Hathor (en egipci antic: ḥwt-ḥr, que vol dir casa d'Horus) és a la mitologia egípcia deessa de l'amor, la joia i la música. Habitualment identificada amb Afrodita i Venus, oferia libacions als morts. El seu culte original es relacionava amb el zel i els cels.

Història 
Va esser la mare del déu Horus, encara que algunes fonts suggereixen que hi havia un matrimoni sagrat amb Horus com a part del festival anual a Luxor. Junts van venjar la mort del pare d'Horus, el déu Osiris. També se la considera l'encarnació de la lluna.

Com a deessa de la fertilitat tenia una associació especial amb els naixements reials i era vista simbòlicament com la mare de cada faraó, qui de vegades era representat bevent llet de la deessa Athor en reafirmació del seu dret diví a regir Egipte.

Representacions 
Es representava amb el disc solar i la cornamenta de vaca i el seu atribut era el sistre que li servia per a allunyar les influències malignes. Athor apareixia representada en diferents formes, de figura humana, de vaca, com a deessa de la fertilitat, de lleona, quan representava a Sekhmet, de serp i fins i tot d'arbre de sicòmor.

Hi ha teories que defensen que el vedell d'or esmentat en la Bíblia podria ser una imatge del culte a Athor (Èxode 32:4-6).

Noms alternatius: Hathor, Hwt-Hert, Het-Heru, Het-hert.

Referències 

Déus de la mitologia egípcia
Ixtar

Ixtar (Ištar) era, en la mitologia babilònica i a la religió hitita, la deessa de l'amor i la guerra, de la vida, del sexe i la libido, de la fertilitat i de la natura, atorgadora de fecunditat als éssers humans, animals i plantes. També va ser coneguda pel nom dAstarte pels fenicis, Sausga pels hitites i Inanna pels sumeris. És l'antecessora de Venus. S'associa a un estel de cinc puntes o pentacle. És considerada com una deessa «vagina», és a dir, destructora alhora que atraient, (un arquetip present en totes les cultures, similar al de Kali, entre d'altres).

A Babilònia, va rebre el nom dAnnunitum, que derivava d'Inanna-annunitum (Ixtar Annunitum, Ixtar la Barallosa). Els reis d'Accàdia la invocaven en les seves inscripcions; després, el qualificatiu va significar una deïtat separada i es va convertir en una dea guerrera en l'èpica de Naram-Sin d'Accàdia. Va tenir un temple a Kisurra, però el seu culte principal es va establir a Sippar (d'on en va ser la deïtat tutelar), a Nippur, a Uruk i a Ur. En aquesta darrera ciutat, va tenir un temple anomenat E-ulmash i se la coneixia amb el nom coneguda dUlmasitum.

El seu culte incloïa la prostitució ritual, especialment a Nínive, i va ser un dels més estesos per la zona, amb multitud de santuaris i documents que en parlen. Els reis representaven anualment un ritu que simulava el seu matrimoni sagrat amb la deessa. Es creu que els diàlegs d'aquesta cerimònia van inspirar el Càntic dels Càntics de la Bíblia. Alguns dels símbols iconogràfics que l'acompanyaven són l'estel (sovint de vuit puntes), la roseta, els coloms i els lleons.

Va descendir a l'inframón a la recerca de la seva germana, en un altre motiu arquetípic model de Persèfone. El seu amant predilecte era Dumuzi (Tammuz), amb qui s'havia de casar, però aquest amor, segons lEpopeia de Guilgameix, va provocar la mort del déu. Va tenir molts amants, i un personatge la va refusar, l'heroi Guilgameix.

Carl Gustav Jung la va triar com a símbol del procés final d'individuació.

Referències

Enllaços externs 

 A Dictionary of Ancient Near Eastern Mythology  

Personatges de la mitologia babilònica
Déus de la mitologia mesopotàmica
Hitites
Catàbasis
Déus de la mitologia accàdia
Kokopelli

Kokopelli (en catalá: penyoflautes [pēńofłª'ūtæs], cat. occ. [pąńo'ffłãūt3s]) és conegut com el déu de la fertilitat, entremaliat, remeier i explicador de contes, Kokopelli ha estat font de sorpresa durant els segles i en diferents països. Kokopelli encarna l'autèntic sud-oest americà, d'on data fa al votant de 3000 anys d'antiguitat, quan els primers petròglifs van ser tallats.

Encara que els seus autèntics orígens són desconeguts, aquest flautista i viatger "casanova" és una figura sagrada per a molts nadius del sud-oest americà. La seva figura flautista geperuda ha estat trobada en pintures i gravats en murs de roca i pedres per tot el sud-oest americà.

Hi ha molts mites sobre el famós Kokopelli. Un dels quals és que viatjava de llogaret en llogaret portant el canvi d'hivern a primavera, fonent les neus i portant la pluja per propiciar les collites. Es diu també que la gepa de la seva esquena representava els sacs de llavors i les cançons que portava.

La llegenda també conta que el so de la seva flauta simbolitzava aquest pas d'hivern a primavera. Es deia que la flauta de canya de Kokopelli es podia escoltar en la brisa de primavera, mentre obstaculitza la calidesa estival.

També s'explica que Kokopelli era la font de la concepció humana. La llegenda diu que tot el món ballaria i cantaria durant tota la nit quan escoltessin la Quena de Kokopelli. L'endemà al matí fins i tot les donzelles verges estarien embarassades.

Qualsevol que sigui el veritable significat de Kokopelli, ha estat font d'inspiració musical i dansa, i ha repartit alegria als quals li envoltaven. Fins i tot avui, Kokopelli, amb la seva gepa i la seva flauta, és sempre benvingut en les nostres cases.

Kokopelli és a més un antic déu dels indis hopi de la comunicació poderosa i la fertilitat.

Referències

Bibliografia 

 

Déus de la mitologia americana
Cihuacoatl

En la mitologia asteca, Cihuacoatl ('serp femella') és una deessa meitat serp i meitat dona. Va ser la primera dona a donar a llum, considerada per aquest motiu protectora dels parts i de les dones que moren donant a llum.

Déus de la mitologia asteca
Inti

En la mitologia inca Inti era el déu Sol.

Els quítxues de l'Imperi Inca tenien el Déu Sol al primer esglaó de l'escalafó celeste, amb el nom sagrat d'Inti, encara que més tard va anar evolucionant cap a una personalitat més complexa i universal, que va acabar per absorbir la divinitat sense nom de la creació, per donar pas a Viracocha, una abreviatura al nom complet del Déu Apu-Kon-Tiki-Uira-Cotxa, que és, per antonomàsia, la definició total del seu poder omnímode, ja que aquest nom no és sinó l'enumeració dels seus poders (suprem ésser de l'aigua, la terra i el foc) sobre els tres elements en què es va basar la creació de l'Univers.

Aquest nou i molt més poderós Déu del Sol no estava sol al seu regne, l'acompanyava la seva esposa -i germana, com correspon a un inca-, la Lluna, en igualtat de rang en la cort celestial, sota el nom de Mama Quilla.

Al Sol se'l representava amb la forma d'un el·lipsoide d'or en el qual també podien aparèixer els llamps com un altre dels seus atributs de poder, i la Lluna tenia la forma ritual d'un disc de plata.

Inti, com a creador, era adorat i era reverenciat, però a ell també s'acudia a la recerca del seu favor i de la seva ajuda, per a resoldre els problemes i alleugerir les necessitats, ja que només ell podia fer néixer les collites, guarir la malaltia i donar la seguretat que l'ésser humà anhela.

A Mama Quilla estava adscrit el fervor religiós de les dones i eren elles les qui formaven el nucli de les seves fidels seguidores, ja que ningú millor que Quilla podia comprendre llurs desitjos y temors, i donar-les l'empara cercada.

Bibliografia 
 Ritos y Fábulas de los Incas de Julio Calvo y Henrique Urbano. Universidad de San Martín de Porres, Perú.

Déus del Sol
Mitologia inca
Mama Quilla

Mama Quilla (del quítxua mama "mare" i killa "lluna) era la germana i l'esposa del déu Inti (déu del sol) en la mitologia inca. Aquesta deessa, representada per la Lluna, va ser generalment la tercera divinitat en la cort celestial inca, després d'Inti i Illapu (déu del tro), tot i que algunes comunitats costeres entre les quals s'incloïen la civilització chimú, van considerar-la en igualtat de rang.

Es creia que regulava el cicle menstrual de les dones, que es calculava a partir de la lluna creixent i minvant, i a partir d'aquests cicles es fixaven els períodes per a les festes inques.

Reproduïda com a dona, s'acompanyava d'una lluna representada amb la forma ritual d'un disc de plata i així apareixien els llamps com un altre dels seus atributs de poder. Era la mare del firmament, d'ella es tenia una estàtua en el Temple del Sol, en el qual un orde de sacerdotesses li retia culte. A Cusco, capital de l'imperi, hi havia un temple propi atès igualment per sacerdotesses. Naturalment, a la deessa Mama Quilla estava adscrit el fervor religiós de les dones, i elles eren qui formaven el nucli de les seves fidels seguidores, ja que ningú millor que la deessa Mama Quilla podia comprendre els seus desigs i temors, i donar-los l'empara cercada.

Referències 

Déus de la mitologia americana
Mitologia inca
Aditi

Aditi (en sànscrit: अदिति, La que no té límits) és, dins del vedisme, la deessa-mare (Devamātri, mare dels déus). Representa el concepte de l'origen primordial, de l'expansió infinita creadora de totes les coses.

En la mitologia hindú, Aditi donà a llum els aditya, divinitats (deva) que personifiquen els dotze mesos de l'any i els signes del zodíac.

Representa l'amplitud, l'extensió, la llibertat. És la deessa que permet el floriment, allibera de tot el que restringeix, fa desaparèixer tot rastre de pecat, d'impuresa, de malaltia. Dona la bona salut. És la mare per excel·lència i les dones, durant el seu embaràs, llueixen l'amulet "que Aditi portava quan desitjava un fill". Per això és protectora dels parts.

Se la representa com una dona jove que retorça els seus cabells amb les dues mans. Dels seus cabells surt el riu, font de totes les riqueses.

Déus de l'hinduisme
Amala

Amala és un gegant de la mitologia tsimshian que subjecta el pal sobre el qual gira el món. Amala jeu sobre la seva esquena mentre el sosté i la seva força es renova cada any a base de fregues de greix d'ànec a l'esquena, que cada vegada és més escàs. Quan aquest s'acabi, Amala morirà i el món arribarà a la seva fi.

Referències 

Éssers mitològics
Personatges de la mitologia americana
Asa

Llista de personatges, objectes i llocs de la mitologia germànica
 Aasáx, llengua cuixítica
 Poble assa, viu a Tanzània
 Edições ASA
Nyame

Nyame (o Onyamekopon) és el déu del cel omniscient i omnipotent dels àkans, un grup ètnic de l'Àfrica occidental. La seva muller és Asase Ya i tenen dos fills, Bia i Anansi.

Referències 

Mitologia africana
Anansi

En la mitologia Aixanti, Anansi és un dels déus més importants i famosos de saber popular. És un heroi de cultura, que actua en benefici de Nyame (el seu pare, el déu de cel) i porta a la pluja a aturar focs i actuar segons obligacions semblannts. Finalment, Anansi va ser canviat per un camaleó.

En algunes creences, Anansi creava el sol, estrelles i la lluna. Creava el primer home, però Nyame de fet el feia venir a vida. Ensenyava agricultura a la humanitat.

Noms alternatius: Ananse, Kwaku Anansi (Akan)

Mitologia africana
Bumba

Bumba,també anomenat MBombo és el déu suprem en la mitologia bushongo a Kuba. És un esser gegant i blanc el qual va vomitar el sol, la lluna, la terra, les plantes, els animals, i en acabat la humanitat del no-res

Història 
La llegenda conta que, a l'inici Bumba estava sol a l'univers i l'obscuritat i l'aigua cobrien la Terra. Mbombo va començar a sentir un mal intens a l'estómac i va vomitar les estrel.les,el Sol i la Lluna. La calor del Sol va fer evaporar l'aigua de la Terra i es varen produir els núvols i,després les colines seques varen emergir de l'aigua.

Després, Bumba va tornar a regurgitar, aquest cop eixiren 9 animals:

 El lleopard, Koy Bumba
 L'àguila,Ponga Bumba
 El cocodril,Ganda Bumba
 El peix, Yo Bumba
 La tortuga, Kono Bumba
 La pantera, Tsetse Bumba
 La garsa blanca, Nyanyi Bumba
 L'escarabat
 I una cabra anomenada Budi
 Humans, un d'ells, anomenat, Loko Yima, blanc com Bumba.

Aquestos animals varen crear a la resta de criatures. La garsa va crear les aus i el cocodril les serps i iguanes. La cabra, Budi, va produir tots els animals banyuts, l'escarabat tots els insectes i Yo Bumba, tots els peixos.

Tres dels fills de Mbombo van dir llavors que acabarien de crear el món. El primer a intentar-ho, Nyonye Ngana, va vomitar formigues blanques, però va morir després. Per honorar-lo, les formigues es van endinsar a la terra per buscar terra fosca que l'enterrés i van transformar les arenes ermes a la superfície terrestre. La segona, Chonganda, va crear la primera planta, que al seu torn va donar lloc a tots els arbres, herbes i flors. I Chedi Bumba, el tercer fill, va fer l'últim ocell, l'estel.

Tsetse Bumba va causar problemes a la terra, de manera que Mbombo la va perseguir cap al cel on es va convertir en el llampec. Això va deixar a la gent sense foc, de manera que Mbombo els va mostrar com fer-ho a partir dels arbres. Un cop la creació va ser completa i pacífica, Mbombo la va lliurar a la humanitat i es va retirar als cels, deixant a Loko Yima per servir com a "déu sobre la terra".

La dona de les aigües, Nchienge, vivia a l'Est, i el seu fill, Woto, es va convertir en el primer rei dels Kuba.

Vegeu també 
 Àfrica
 Mitologia

Referències

Bibliografia 
 
 
 
Mitologia africana
Déus de la creació
Robert Burns

Robert Burns (Alloway, 25 de gener de 1759-Dumfries, 21 de juliol de 1796) fou un poeta escocès, considerat el més important en llengua escocesa. El seu poema Auld Lang Syne es canta tradicionalment per Cap d'Any en molts països de cultura anglosaxona, o com a comiat. Se n'ha popularitzat una versió en català, amb el nom de L'hora dels adéus.

Biografia 
Va néixer a Alloway, Ayrshire (Escòcia), en una família de grangers humils. De ben jove va començar a fer poesia, utilitzant el dialecte escocès de la seva regió. Tot i la popularitat de la seva obra, que va començar a publicar el 1786, no va arribar mai a fer prou diners per abandonar la feina a la granja. De fet, el 1789, va haver d'agafar una feina com a funcionari del servei de duanes.

Es va morir als 37 anys, per problemes de cor, agreujats per les dures condicions de treball al camp. Ben aviat, es van recollir diners des de tot Escòcia per mantenir la seva vídua i els seus fills.

La seva poesia tracta sobretot temes quotidians o de cultura popular, feta sempre des del punt de vista de les classes populars, cosa que va contribuir a la seva popularització. La seva ideologia republicana, radical i progressista per a l'època es pot palpar en la inclusió de temàtiques com ara el patriotisme escocès, l'anticlericalisme, les desigualtats de classe, els rols de gènere, crítiques a l'Església d'Escòcia (Scottish Kirk) d'aquella època, la identitat cultural escocesa, la pobresa, la sexualitat i els aspectes beneficiosos de la socialització popular (que es poden identificar en gran manera amb el whisky, les cançons populars...); en aquest sentit, es troben molts paral·lels amb la ideologia i la temàtica de la poesia de William Blake.

Avui en dia, tot i que la llengua escocesa tal com es parlava en la seva època ha desaparegut en la major part de la societat, la seva poesia continua sent popular. De fet, cada any, el 25 de gener se celebra amb un sopar l'aniversari del seu naixement arreu d'Escòcia, i en molts llocs del món ho fan també persones amb ascendència escocesa. Aquesta celebració, anomenada Burns Supper ('sopar de Burns'), es basa en el haggis (una espècie d'embotit escocès) i la lectura de diversos poemes seus.

Referències

Vegeu també 
 Estrofa de Burns.
 When Johnny Comes Marching Home.

Enllaços externs 
 Robert Burns Country: pàgina "oficial" sobre Robert Burns.
 Les cartes de Robert Burns, cortesia del  Projecte Gutenberg.

Poetes escocesos
Morts a Escòcia
Autodidactes
Sleipnir

En la mitologia escandinava Sleipnir és el cavall d'Odín el més fidel dels corsers i també el més ràpid, ja que té vuit potes. Pot anar per terra, mar i aire. És fill de Loki amb el cavall d'un gegant a qui li va robar per no perdre una juguesca. Els estudiosos de la mitologia nòrdica li atribueixen propietats xamàniques. Les vuit potes podrien venir dels funerals medievals, on dos cavalls portaven el cos del difunt.

Mitologia germànica
Cavalls mitològics
Aker

En la mitologia egípcia, Aker era un déu de la terra i dels morts. És el guardià de la porta de l'inframón. És simbolitzat sovint per una peça petita de terra, un extrem del qual és el cap d'un humà, i l'altre un lleó; també és simbolitzat per un parell de lleons que miren en direccions oposades.

Va ser un dels primers déus a aparèixer, sembla que com a personificació de l'horitzó. El seu nom significa "el que s'inclina". Aquest horitzó era tant la frontera entre el món dels vius i dels morts (d'aquí el seu paper de guardià) com entre el dia i la nit (era qui deixava passar Ra cada dia per il·luminar el cel i aturava Apep). Fins i tot alguns afirmen que els seus dos rostres miren cap a l'ahir i el demà.

Sovint es posava una estàtua d'Aker a les tombes per protegir el difunt dels mals esperits, tradició que va continuar durant l'època clàssica grecollatina i que s'ha perpetuat en els animals i monstres que vigilen els grans mausoleus romàntics. També s'invocava Aker en ser mossegat per una serp.

És assistit per un grup de déus anomenats els Akeru.

Enllaços externs 

Déus de la mitologia egípcia
Antroponímia

Lantroponímia és la part de l'onomàstica que estudia els antropònims o noms propis de persones. Es pot tractar de noms oficials i de no oficials. Dintre del primer grup hi ha el prenom, el nom del mig, el cognom i el postnom. Dintre del segon grup hi tenim l'hipocorístic, el renom (que pot ser un nom de casa o sobrenom o un malnom o mot), l'àlies i el pseudònim.

Cognoms de dones i fills 
En el sistema tradicional de la península ibèrica, Portugal, Països Catalans i Espanya, el nom d'una persona consta d'un nom donat (simple o compost), seguit de dos llinatges. A l'Estat Espanyol, el primer sol ser el primer cognom del pare, i el segon el primer de la mare. Des del 1999, es prescindeix de la prevalença històrica del cognom patern davant del matern i es permet que els dos progenitors siguin els que decideixin l'ordre dels cognoms, si així ho desitgen. En cas que els progenitors no arribin a cap acord, els cognoms es posaran seguint l'ordre alfabètic. Si per contra, els pares no s'interessen per l'ordre dels cognoms, l'ordre per defecte segueix sent el tradicional, amb el cognom del pare davant del cognom de la mare. En tot cas, el sistema de l'herència del llinatge segueix sent patriarcal en general. A Portugal, el sistema tradicional és que el cognom de la mare s'anteposa al cognom del pare, tot i que l'herència del llinatge segueix sent patriarcal i no matriarcal.

En tot cas, s'ha de dir que el sistema tradicional dels dos cognoms als Països Catalans, Espanya i Portugal permet a la dona casada que tingui fills d'existir per dues generacions, enlloc de la mitja generació per dones casades en la majoria d'altres sistemes tradicionals, on la dona perd el seu cognom per adoptar el del seu marit i així el seu llinatge propi "desapareix" en la seva vida.

Sovint, la pràctica és utilitzar el nom donat i només el primer cognom, amb el nom complet que s'utilitza en qüestions formals, documentals i legals, o per a la desambiguació quan el primer cognom és molt comú (per exemple, Antoni Soler), però també depèn de l'ús per a gent coneguda - es cristal·litza en una manera típica de referir-s'hi, ja sigui amb un sol cognom o els dos.

En molts països d'Occident, les lleis han canviat per eliminar la tradicional preponderància del patronim i donen la llibertat als pares de triar el cognom dels seus fills. A Bèlgica, per exemple, des del juny 2014 es pot triar el cognom d'un dels pares, o una combinació dels dos amb guionet.

Fixació, traducció i canvi d'antropònims 
Abans del , no hi havia cap fixació oficial dels antropònims, es seguia les tradicions de cada regió.  Moltes persones traduïen nom i cognom, quan migraven. Rogier de la Pasture esdevé Rogier van der Weyden quan migra de Tournai cap a Brussel·les. Cristòfor Colom té un nom diferent en gairebé cada llengua europea. Des de la darreria del , per la reforma administrativa de l'administració i la creació d'un registre civil el antropònims es van fixar de manera definitiva. La llei va dificultar el canvi de noms i cognoms, per facilitar el seguiment de la persona.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs
Inca (Mallorca)

Inca és un municipi de Mallorca, capital de la comarca del Raiguer. Situat, aproximadament, al centre de l'illa, limita amb els municipis de Binissalem, Lloseta, Selva, Búger, Sa Pobla, Llubí, Sineu, Costitx i Campanet. Segons l'INE, va acabar l'any 2018 amb una població de 32.137 habitants.

Dia 30 de juliol se celebren les festes del poble en honor dels seus patrons, sant Abdon i sant Senén.

L'origen del nom és desconegut. Segons Antoni Maria Alcover és possible que pugui provenir de l'àrab hinka (galta, coster), però se'n desconeix la pèrdua de la h inicial. També és possible que sigui un nom preromà d'origen desconegut.

Malgrat que les seves dimensions són les d'un poble de mida gran, posseeix el títol de Ciutat d'ençà que, l'any 1900, li fou concedit per la Reina regent Maria Cristina:

És coneguda per la seva indústria del calçat, amb marques com ara Camper, Farrutx, Yanko, George's i Lottuse. El seu mercat setmanal se celebra els dijous, i ha tengut de sempre molta fama al Raiguer. Una vegada a l'any se celebra el Dijous Bo, una fira-mercat que atrau mallorquins d'arreu de l'illa i en el qual moltes empreses aprofiten per a exposar-hi els seus productes. El vespre anterior es duen a terme moltes activitats culturals, concerts i altres esdeveniments festius. És tan gran l'acceptació d'aquests actes que la revetla del Dijous Bo ja es coneix popularment com el Dimecres Bo.

Llocs d'interès

Persones 
 Gabriel Llompart i Jaume (1862-1928), religiós mallorquí, que va ésser bisbe de Tenerife, Girona i Mallorca, successivament.
 Gabriel Buades i Pons (1903-1938), sabater, publicista, anarcosindicalista

Vegeu també 
 Museu del Calçat i de la Indústria

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de les Illes Balears
 Guia de Mallorca: Inca
Zoonímia

La zoonímia és la part de l'onomàstica que estudia els noms propis d'animals, com podrien ser el del goril·la Floquet de Neu, el de l'ovella Dolly o el de la gossa Laika.

Referències

Vegeu també 
 Onomàstica
 Nom propi
 Antroponímia
 Fitonímia

Onomàstica
Nom del mig

El nom del mig (o segon prenom) és una porció del nom propi, situat entre el prenom i el cognom.

És típic als Estats Units d'Amèrica, on se l'anomena "The Middle Name", però també es pot considerar nom del mig el segon prenom dels eslaus i dels brasilers. És un nom que va entre el prenom i el cognom i s'utilitza només en situacions formals, de manera semblant a com fem nosaltres amb el segon cognom; a vegades en situacions col·loquials se substitueix per la lletra inicial.

Als Estats Units algunes persones no en duen, i en alguns països eslaus s'obté a partir del prenom del pare, amb uns sufixos que en rus són –itx, -èvitx o –òvitx per als hòmens (el fill d'un "Serguei Ílitx Pàvlov" es dirà, posem per cas, "Borís Serguéievitx Pàvlov") i –evna per a les dones (la filla d'un "Serguei Ílitx Pàvlov" es dirà, per exemple, "Marina Serguéievna Pàvlova"). Exemples de persones reals: John Fitzgerald Kennedy, Elvis Aaron Presley, Piotr Ilitx Txaikovski, Anna Matvéievna Pàvlova o Rivaldo Vítor Borba.

El segon element dels prenoms compostos, habituals en moltes cultures, com la catalana, té una gran semblança amb el nom del mig. Però se'n diferencia en el fet que –en general- no se'n prescindeix: si algú es diu "Josep Maria" o "Josep Lluís", rarament la gent l'anomenarà simplement "Josep"; per tant, com que forma una unitat amb el primer element, per això parlem d'un prenom compost.

Antroponímia
Renom

Els renoms són noms no oficials que no ha inventat ni l'interessat ni la seva família, per motius afectuosos. N'hi ha de dos tipus: el nom de casa o sobrenom i el malnom, mot, o motiu.

Referències 

Antroponímia
Nom de casa

Els noms de casa, també anomenats sobrenoms, són renoms que funcionen com una espècie de cognom no oficial, determinat per la pertinença a una determinada família ("Bargalló", "Crac", "Cerdanyès", etc.).

De fet, els cognoms es van originar com a noms de casa que més endavant van oficialitzar-se, és a dir, que els actuals cognoms antigament van ser noms de casa. En general, són ben acceptats per les persones a les quals s'apliquen. Sovint se'ls fa precedir de l'expressió "de cal" o "de ca la" ("de ca la Pia") o només de la preposició "de" ("de la Rita"). Solen provenir d'un malnom, d'un prenom, d'un hipocorístic o d'un cognom -ara desaparegut- d'un avantpassat de la família.

Vegeu també 
 Malnom
 Epítet
 Onomàstica

Antroponímia
Cultura popular
Malnom

Els malnoms, també anomenats motius, són renoms que funcionen com a noms no oficials que equivalen a un prenom, és a dir, s'apliquen a una sola persona, i no pas per motius de pertinença a una determinada família (com passava amb el nom de casa); és a dir, que s'han tret per a un individu en concret. En general, són mal acceptats per l'interessat, a vegades fins i tot pot passar que es consideri insultat si se li diu a la cara, i és per això que el malnom només es fa servir quan no hi és: algunes persones no arriben a saber mai que se'ls aplica un determinat malnom. Hi ha casos en què el malnom es transmet als fills, i esdevé, aleshores, un nom de casa.

Vegeu també 
 Sobrenom.
 Epítet.
 Agnomen.

Referències 

Antroponímia
Tradicions
Àlies

L'àlies és un nom fictici que utilitzen els activistes polítics en règims autoritaris, els delinqüents, els agents secrets i altra gent que en té necessitat per algun motiu. En el cas dels polítics, s'anomena també nom de guerra.

Normalment se l'inventa el mateix interessat. Alguns polítics el van conservar, com a sobrenom, després d'aconseguir el poder (Lenin, Stalin, Tito…). També és un àlies el prenom no oficial que a algunes persones sos pares els van començar a dir de petits (i amb el qual tothom els coneix) perquè no els agradava el prenom que els van atorgar legalment. Hi podia haver diferents motius pels quals no es posava a l'infant el nom desitjat pels pares: no ser un prenom del santoral, imposar-lo el padrí en contra del parer dels pares, etc.

Àlies, en l'entorn Mac OS, és el nom que rep un tipus especial de fitxer informàtic que fa referència a un altre fitxer que es troba en una ubicació diferent (a l'entorn Windows seria una drecera); a Unix és una manera abreujada definida per l'usuari de cridar un comandament.

L'àlies també pot ser un pseudònim utilitzat per un internauta o un grup d'internautes en tertúlies, adreces electròniques, grups de discussió, etc.

Vegeu també 

 Sockpuppet, identitat falsa en una comunitat d'internet

Alies
Alies
Nom no oficial

Els noms propis no oficials són els noms propis dels quals les institucions públiques no tenen cap constància.

En el cas dels antropònims, no es fan constar al registre civil ni en cap altra documentació.

Hi ha diferents noms propis no oficials de persona: l'hipocorístic, el renom (que pot ser un nom de casa o sobrenom o un malnom o mot), l'àlies i el pseudònim.

En els topònims, la distinció entre nom oficial i nom no oficial no és tan pertinent com en els antropònims, ja que les institucions públiques només donen el caràcter d'oficial als topònims majors, entre els quals hi ha, alguna vegada, duplicitat de topònim per a referir-nos al mateix element geogràfic: un d'oficial -reconegut per les institucions públiques- i un altre de no oficial que no compta amb aquest reconeixement.

Vet aquí els exemples més coneguts d'aquest fet; el topònim que apareix en primer lloc és l'oficial i l'altre el no oficial:
 l'Ametlla de Mar / la Cala
 Caldes d'Estrac / Caldetes
 Palau-solità i Plegamans / Palau de Plegamans
 Santa Maria de Corcó / l'Esquirol
 Santa Perpètua de Mogoda / Santa Perpètua de la Moguda

Toponímia
Antroponímia
Llengües bàltiques

Les llengües bàltiques són una branca de les llengües indoeuropees parlades actualment al sud-est del Mar Bàltic, d'on reben el nom.

Hom les classifica habitualment en dues branques, l'oriental i l'occidental, aquesta darrera ja extinta:

 Llengües bàltiques orientals:
Letó
Lituà
Curonià†
Selià†
Zemgalià†

 Llengües bàltiques occidentals:
Galindià †
Iatvingià †
Prussià †

Comparteixen certes característiques morfosintàctiques i fins i tot lèxiques amb les llengües eslaves, raó per la qual a vegades hom engloba les dues branques lingüístiques en una família comuna: les llengües balto-eslaves.

En general presenten un marcat arcaisme que les fa particularment interessants als lingüistes interessats en l'estudi del protoindoeuropeu.
Caterina Albert de Pallars

Caterina Albert de Pallars (?,  - ? ) fou comtessa de Pallars. Resistí el setge de la vila de València d'Àneu entre el 1488 i el 1491.

Biografia 
Caterina era filla del cavaller rossellonès Felip Albert, i de Violant de Cardona i estava casada amb el darrer comte de Pallars, Hug Roger III de Pallars Sobirà. Aquest encapçalà el bàndol de la Generalitat de Catalunya, enfrontat a Joan II durant la Guerra Civil catalana. Va ser exclòs de la Capitulació de Pedralbes i va refugiar-se al Pallars on va poder resistir fins que, el 1484, Ferran II el Catòlic va encarregar al comte de Cardona Joan Ramon Folc III de Cardona la conquesta del Pallars.

El 1488 Hug Roger va haver de fugir a França i deixà la defensa de la vila de València d'Àneu a la seva esposa Caterina Albert. Caterina va resistir el setge i defensà vila i terres durant tres anys, esperant fins a l'últim moment que arribés, des de l'exili, el seu marit amb reforços fins a la capitulació del dia 29 de juny de 1491, i es va veure obligada a rendir-se i a marxar a l'exili. La Host dels Cardona estava formada per 1000 homes, 150 genets i bombardes, per tal de derrocar les muralles, defensades solament per una trentena d'homes. A la capitulació, Caterina imposà com a condicions la impunitat de la gent del Pallars, que passaria a ser territori dels Cardona i hagué de lliurar la seva filla, Elisabet de Pallars Sobirà, com a ostatge als seus invasors.

Es conserven les cartes que li va adreçar el seu espòs des de l'exili, cartes que reflecteixen una estimació i admiració profundes i sinceres, expressen els sentiments d'amor i el dolor d'estar privat de la seva presència. Ella també li escrivia, malauradament només hem trobat una de les seves cartes, just d'aquell any en què, assetjada i amb manca de blat, contestava les cartes d'amor del comte parlant de treballosa absència. Després de tres anys de resistència, Caterina i el seu marit Hug Roger són condemnats en rebel·lia a pena de mort i confiscació de les seves terres. El comtat de Pallars fou atorgat a Joan Ramon Folc IV de Cardona.

Referències

Bibliografia complementària 
 Sobrequés, Santiago. La guerra civil catalana al . Barcelona: Edicions 62, 1973.
 Sobrequés, Jaume; Sarobe, Ramon (2008). Hug Roger III. Epistolari de guerra i exili del darrer comte de Pallars (1451-1500). Editorial Base Històrica, Barcelona.
 Vinyoles, Teresa; Martín, Susana; Chalaux, Lydia (2003). «La rueca y la espada. Las mujeres medievales, la guerra y la paz» a: Nash, M.; Tavera, S. (Eds.), Las mujeres y las guerras. El papel de las mujeres en las guerras de la Edad Antigua a la Contemporánea. Barcelona: Icaria Editorial.
 Vinyoles, Teresa. « La pau per nosaltres, dones, és molt delitosa» a Mediacions femenines en els conflictes dels temps feudals. En premsa

Comtes de Pallars Sobirà
Ament (nomós)

Ament (Occident) fou el nomós III del Baix Egipte. És un dels pocs nomós que no fou conegut en grec pel nom de la seva capital: aquest nomós fou anomenat pels grecs com Lybia. El nom del nomós a l'Imperi nou s'ha perdut.

La capital fou Imu (el seu nom grec fou Marea o Mareotis i avui Kom al-Hisn). Dins aquest nomós es trobava Naucratis, la colònia grega. Al papir d'Abidos s'anomena Amu al nomós i la capital. Els autors grecs o romans li donen diversos noms: Estrabó parla de la ciutat de Momemphis i de Nitriotis; Plini esmenta les ciutats de Mareotis i Naucratis; i Claudi Ptolemeu dona al territori el nom de Lybia, i esmenta les ciutats de Mareia, Naukratis, Alexandreia (Alexandria) i Nitriotai.

Limitava al sud amb el nomós de Khensu, i la seva capital era cap a la part sud (sud-est del nomós). El seu territori s'estenia des de Khensu cap al nord-oest seguint el curs de la branca occidental del delta del Nil. Metelis, en posició central, no fou part del seu territori, sinó que fou capital del nomós de Wa-imnty, que era el seu veí a l'est; finalment arribava a la costa on els macedonis van edificar Alexandria que va esdevenir la principal ciutat d'Egipte; a diferència d'altre nomós, tenia força territori i s'estenia una mitjana d'uns 50 km des del riu cap a l'oest.

El déu principal era Hator que tenia un temple dedicat a Imu.

Referències 

Nomós d'Egipte
Ammut

En la mitologia egípcia, Ammut ('Devorador', coneguda com la "devoradora dels morts") era una diablessa, en part lleona, hipopòtam i cocodril.

Ammut vivia sota les balances de justícia, a Duat, l'inframón. Thoth comparava el cor d'una persona amb una ploma, el símbol de Ma'at, la dea de la veritat. Si el cor es considerava impur, Ammut el devorava i a la persona que sofria judici no se li permetia d'entrar al paradís etern, Aaru.

Noms alternatius: Ammit, Ahemait.

Mitologia egípcia
Nemzeti dal

Nemzeti dal ('Cant nacional') és un dels poemes més importants i que més influència han tingut en la literatura hongaresa. Escrit per Sándor Petőfi dos dies abans del 15 de març de 1848, és una crida als magiars a recuperar la independència que havien perdut, primer sota l'Imperi Otomà i després sota l'Imperi Austríac. Segons la llegenda, va ser recitat pel mateix Petőfi dirigint-se a la multitud revoltada des de l'escalinata del Nemzeti Múzeum de Pest; el cert és que el va llegir per primera vegada al café Pilvax, on Petőfi solia reunir-se amb els seus amics, i tot seguit es difongué en milers de còpies impreses repartides per tota la ciutat.

La composició fou concebuda com un diàleg entre el poeta i els seus destinataris, que responen repetint el mateix refrany després de cada una de les sis estrofes de què consta, en les quals es confronta el record de les glòries passades dels hongaresos a la vergonyosa submissió del moment, i se'ls incita a conquerir la llibertat i recuperar la dignitat nacional.

Referències

Enllaços externs 

  El primer exemplar imprès del "Nemzeti dal", amb anotacions a mà de Sándor Petőfi. (Biblioteca Nacional Széchényi).
 Una versió poètica completa en català del "Cant nacional".

Literatura hongaresa
Poemes
Andjety

Andjety és un déu funerari de la mitologia egípcia. Igual que Osiris, Andjety decideix el renaixement del difunt al més enllà. El seu principal lloc de culte era Busiris, la capital del novè Nomós del Baix Egipte. Va ser representat a l'ensenya fetitxe del nom en la forma (probable) d'un rei que tenia el ceptre Heka i el flagel Nekhekh, amb una corona similar a la corona Atef d'Osiris: banyes de carner superades per un con emmarcat per dues plomes subjectades per una llarga cinta que cau per l'esquena.

El seu nom probablement significa " El d'Andjet», Sent Andjet el nom egipci de Busiris. Alguns autors veuen en andjety un rei dinàstic del Delta del Nil que va ser divinitzat després de la seva mort, tot i que el déu s'esmenta que des de la V dinastia dels Textos de les Piràmides, presidint les prefectures d'Orient.

Al Nou Regne, estava representat al temple de Séthi I. a Abidos. Tanmateix, Osiris, que li havia manllevat els seus atributs, el va acabar suplantant, de la mateixa manera que Busiris va ser suplantat per la ciutat santa d'Abidos.

Referències 

Déus de la mitologia egípcia
Aten

Atèn o Aton és el déu del sol en mitologia egípcia antiga, i és representat pel disc del sol. La seva adoració va ser instituïda com la base per a la religió en base monoteista per Amenhotep IV (després anomenat Akhenaton, el que agrada a Aton). El fenomen s'anomenaria Atenisme o l'heretgia d'Amarna.

Veure a Aten com un déu d'Akhenaten és realment una simplificació. Aten és el nom donat al disc solar, mentre que el títol complet del déu d'Akhenaten era el Ra-Horus, qui sorgeix en l'horitzó de la llum que és el disc del sol. (Aquest és el nom del títol del déu, ja que apareix a les nombroses esteles que foren col·locades per marcar els límits de la nova capital d'Akhenaten a Tell al-Amarna.)

Aquest nom tan llarg va ser sovint escurçat al de Ra-Horus-Aten a Aten just en molts textos, però el déu que Akhenaten havia creat com a suprem estava fet d'una síntesi d'idees molt antigues vistes d'una altra manera. En detall, no fou representat en forma antropomorfa, sinó com els rajos de la llum que s'estenien del disc del sol. A més, el nom del déu va ser escrit dintre d'un cartutx, junt amb els títols donats normalment a un faraó, una altra ruptura amb la tradició antiga.

Aten primer apareix en els textos que daten de la dotzena dinastia, en la història de Sinuhe. Ra-Horus és una síntesi de dos altres déus, que es troben des molt antic. Durant el període d'Amarna, aquesta síntesi fou considerada com la font invisible de l'energia del déu del sol, de qui la manifestació visible era Aten, el disc solar.

Així Ra-Horus-Aten era un desenvolupament de les antigues idees que varen venir gradualment. El veritable canvi és l'abandó evident de la resta dels déus a l'adveniment d'Akhenaten. Això és realment evident en el gen himne a Aten.

Aquest nou déu es comunicava directament amb el faraó, per tant la classe sacerdotal no era ja necessària. I a poc a poc, el mateix faraó va acabar amb els altres deus, prohibint el seu culte i eliminant els temples, fins que Aten esdevingué l'únic déu. La classe dirigent va adoptar per convicció o per la força la nova religió però es creu que no es va estendre al poble.

La religió es va acabar a la mort del faraó vers el 1345/1335 aC, amb una ràpida reversió a la situació anterior amb predomini del déu Ammon, i amb molts déus, i una classe sacerdotal molt important i poderosa.

Referències 

Déus de la mitologia egípcia
Déus del Sol
Babi

Babi Personatge de la mitologia egípcia
 Babis, seguidor de les doctrina del Bab, Sayyid Alí Muhàmmad
Bastet

En la mitologia egípcia, Bast era una deessa solar benefactora de la fertilitat, protectora de les dones prenyades, i protectora de la llar. Era considerada per alguns com un altre vessant de Sekhmet, la deessa lleona. La deessa gata hauria estat tan sols la forma pacífica de la deessa lleona.

El seu culte estava centrat a Bubastis, al Baix Egipte. Després del període de civilització hel·lènica, Bast va ser considerada la filla d'Isis i Osiris i va ser associada amb Hathor. Era la muller de Ptah, amb qui havia tingut Nefertum i Mihos.

Se la representa com una gata, animal sagrat i lligat al foc. Els seus títols inclouen el d'Ull de Ra. Amb el temps, va ser assignada com a deessa dels perfums, ja que el seu nom era un homòfon de «gerreta fragant» i va perdre la seva ferocitat inicial. Els seus seguidors usualment portaven robes verdes, com els ulls dels gats.

Noms alternatius 
 Bast (sembla la forma original).
 Ailuros.

Deesses de la mitologia egípcia
Bes

En la mitologia egípcia, Bes o Bisu era un déu nan horriblement lleig que protegia contra els esperits i la mala sort. Era el protector dels faraons i el deu de la mainada, de les dones enfeinades (ajudava Taweret), del plaer de la música i de la dansa, en definitiva, de les coses bones de la vida (les seves virtuts consistien a allunyar el mal).

Beset pot ser una forma tardana d'aquest déu o la seva contrapart femenina, segons les versions usades. D'altres, fins i tot, suggereixen que és una importació de Núbia, on es pot identificar amb diverses divinitats, ja que el seu nom és la paraula nubiana per designar "gat". En art, mostrava el fal·lus amb una llarga llengua, cames arquejades i algunes parts felines, trets que reforçarien aquesta hipòtesi. L'absència de temples o sacerdots específics en dificulten el seguiment.

S'han conservat màscares amb la seva efígie que es portaven als festivals. Amb ajuda d'un tambor, allunyava els animals que portaven verí. També en predominen els amulets protectors. El seu culte va passar als fenicis i es va estendre per tota la Mediterrània. Se n'han trobat amulets i terracotes a Eivissa, que podria deure el seu nom a aquesta divinitat. Filològicament i epigràfica, la llegenda ’ybs*m en caràcters púnics que apareix en algunes de les sèries monetàries ha de ser traduïda com "illes del deu Bes", denominació que incloïa les illes d'Eivissa i Formentera, com ja es va fer amb el nom grec de Pityussai, i com queda corroborat amb el nom en plural, Insulae Augustae, que apareix a les monedes púnicoromanes bilingües de la seca d'Eivissa. Una possible explicació d'aquesta associació de Bes amb Eivissa caldria cercar-la en el fet que els seus colonitzadors relacionessin l'absència d'animals verinosos amb l'acció protectora de Bes. La creença, en l'antiguitat, que la terra ebusitana posseïa propietats benefactores, quedà confirmada en diversos textos clàssics (Plini, Pomponi Mela, etc.), que afirmaven que feia fugir o matava les serps i els animals verinosos. No hi ha dubte que Bes tenia a Eivissa un culte important i que, amb tota probabilitat, hagué de tenir un temple o un santuari que fins avui encara no han estat trobats.

Referències 

Déus de la mitologia egípcia
Buto

Buto (egipci antic: Per-Uadjet; àrab: Tell al-Farain; ; ) és el nom grec d'una ciutat de l'antic Egipte situada a la part occidental del delta. Un llogaret proper a la ciutat actual àrab encara es diu Buto. Es creu que es va formar per la unió de les ciutats de Pe i de Dep que tenien per déu Horus (deu falcó) i Uadjet (dea cobra) respectivament, i van donar origen a Per-Uadjet.

Va exercir l'hegemonia durant el període de la cultura de Maadi, que a Buto encara continuava el 3500 aC, mentre que a la resta del delta ja estava quasi acabat. Vers el 3150 aC, se suposa que encapçalava el Baix Egipte contra l'hegemonia de l'Alt Egipte, i encara conservava trets característics propis. A partir d'aquesta data, es produeix una unificació cultural i política i Buto passa a ser ciutat de segon ordre, dins el nomós VI (Muntanya del Brau) o del VII (Arpó de l'oest), però encara conserva importància almenys fins a la tercera dinastia, i tenia un palau reial anomenat Hwt Pe Hor, construït durant la primera dinastia. A l'Imperi mitjà i a l'Imperi nou, fou només una vila de tercer ordre, si bé sembla haver estat un centre religiós que fou famós durant el període persa pels seus oracles. Encara estava habitada durant el període romà.

Fou identificada com l'antiga Buto pel Flinders Petrie el 1888 i va ser excavada el 1904 i als anys seixanta i vuitanta.

Avui només en queden unes ruïnes amb les restes de dues ciutats i un temple.

Referències 

Baix Egipte
Ciutats de l'antic Egipte
Geografia de l'Egipte predinàstic
Uto

és una ciutat de la prefectura de Kumamoto, al Japó.

El 2015 tenia una població estimada de 38.071 habitants. Té una àrea total de 74,17 km².

Geografia 
Uto fou fundada l'1 d'octubre de 1958.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'ajuntament d'Uto 

Ciutats de la prefectura de Kumamoto
Mashya i Mashyoi

En la mitologia persa Mashya i Mashyoi són el primer humà i la primera humana respectivament nascuts de la llavor de Gayomart quan va ser tocat per la pluja que Ahura Mazda va enviar per apaivagar la sequera que Ahriman havia provocat.

Primer veneraven la figura d'Ahura Mazda extasiats per la seva creació, però després s'enfosquiren i veneraren Ahriman com si fos el seu creador. Llavors Ahura Mazda, en la seva bondat, va permetre que els homes tinguessin llibertat per triar si triaven la via del bé o del mal. Tot i així, sempre són més ben aventurats els que han triat el bé.

Mitologia persa
Mites de la creació
Beset

En la mitologia egípcia, Beset era una deessa que protegia la humanitat de les serps i altres animals, éssers i dimonis malvats així com de la mala sort. Era una deessa del plaer, de la música, de la dansa i de les altres arts. Normalment es representava amb una llengua llarga, cames deformades i algunes (cua, crinera i oïdes) parts de lleó.

Era masculinitzada com a Bes. Segons altres teories, Beset és només una transcripció tardana de Bes (els jeroglífics tendien a fer perdre algunes pronúncies i els escribes ho van resoldre afegint sufixos).

Deesses de la mitologia egípcia
Mitologia inca

Localitzada al Cusco, al Perú, la mitologia inca estava formada per una sèrie de llegendes i mites de la religió politeista de l'Imperi Inca.

Als seus déus, el poble inca els retia culte i sacrificis, de la mateixa manera que en altres mitologies. Alguns noms de déus es repetien o es deien igual a diferents províncies del poble inca. Més endavant, tots aquests noms s'unificaren i formaren el que s'anomena panteó inca de divinitats.

Els inques feien servir la ciència de la cosmologia juntament amb els seus rituals i, pel que s'ha descobert, havien desenvolupat mètodes molt avançats d'observació de les estrelles, períodes temporals, etc.

Principals déus inques 
 Viracocha: Déu creador
 Inti: Déu del sol
 Mama Quilla: Deessa de la Lluna, protectora de les dones.
 Pacha Mama: Deessa de la terra i de la fertilitat agrícola
 Mama Sara: Deessa de l'aliment.
 Pachacamac: Déu creador a la costa.
 Mama Cocha: Deessa del mar.
 Illapa: Déu del llamp i el llampec.
Khnum

Khnum, Chnum o Khnemu és un déu egipci representat com un home amb cap de xai. Es considera el creador dels éssers humans, els quals modela amb argila vinguda del Nil, riu que en depèn per les seves crescudes. És per això que se'l representa sovint amb un nen que surt d'una roda de terrissaire. La paraula ba podia significar alhora xai i ànima, d'aquí l'associació d'aquestes imatges amb el mateix déu.

Comparteix funcions amb Ra i Aton, ja que és també un déu del sol i del renaixement. Amb el pas dels segles, va relacionar-se també amb Min. Estava casat amb Menhit (alternativament, Heget) i amb ella fou pare d'Hike.

L'adoraven a l'illa Elefantina juntament amb Anuket i Satis, i allí era considerat el guardià de les fonts del Nil. Era el déu de la ciutat d'Esna, on encara hi ha restes d'un temple dedicat a Khnum, construït pels Ptolomeus al  aC.

Vegeu també 
 Temple de Khnum (Elefantina).

Referències 

Déus de la mitologia egípcia
Dedun

En la mitologia egípcia Dedun era un déu lleó del blat i la prosperitat adorat a l'Alt Egipte i a Núbia.

És esmentat als texts de les piràmides nubianes com Dedwen, senyor de Núbia i la deïtat està associada amb la reialesa a la que aporta encens als naixements. Temples a aquesta deïtat foren construïts per Tuthmosis III a Uronarti i Al-Lessiya.

No hi ha constància de culte a aquest deu més al nord d'Assuan.

Noms alternatius: Dedwen i Deduen
Déus de la mitologia egípcia
Seb

Pel déu de la mitologia egípcia vegeu Geb.
Seb fou un faraó de la dinastia XIII que va governar vers el 1750 aC, esmentat a la llista de reis del Papir de Torí. El va succeir Kay. Fora del seu nom, és completament desconegut. Va regnar al voltant d'un any.

Referències 

Faraons de la dinastia XIII
Hapy

En la mitologia egípcia, Hapy ("corredor") era una deïtat solar egípcia i la simbolització de la crescuda anual del riu Nil, cosa que permetia als egipcis tenir les seves collites. Vivia en una cova amb un grup de déus cocodrils i un harem de dees granota.

Hapy és generalment representat com un humà, sovint de color blau, i porta pits femenins caiguts i un barret fet amb plantes de riu.

Déus de la mitologia egípcia
Heka

Mitologia egípcia: Heka era un nom que tant es va aplicar a dos déus
Heget, deessa de la mort i del part.
Hike, déu de la màgia.
 Astronomia:
Heka (λ Orionis) de la constel·lació d'Orió.
Mesti

Mesti (en àrab مستي, Mastī; en amazic ⵎⵙⵜⵉ) és una comuna rural de la província de Sidi Ifni, a la regió de Guelmim-Oued Noun, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 2.931 persones.

Referències 

Comunes rurals del Marroc
Mesta

Concejo de la Mesta, organització ramadera de la Corona de Castella.
 El riu Mesta, antigament conegut com a Nestos.
 La Mesta, pedania d'Alcaraz (Albacete)
 Déu egipci, també conegut com a Imset.
 Mesta: població del municipi de Bansko (Bulgària).