alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kilo-

Kilo-, o quilo-, (símbol k) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 103, o 1000.

Com a tal, forma part de diversos mots catalans, com ara quilogram, quilolitre, quilòmetre o quilowatt.

Per exemple:
 1 quilòmetre = 1 km = 1000 metres
 1 quilogram = 1 kg = 1000 grams
 1 quilolitre = 1 kl = 1000 litres
 1 quilowatt = 1 kW = 1000 watts

Adoptat el 1795, kilo prové del grec χίλιοι (khílioi), que significa mil.

El terme quilo és molt usat com a abreviació de quilogram.
En el món tècnic, a vegades s'usa la lletra k per a indicar milers. Per exemple efecte 2k per a referir-se a lefecte 2000.

En informàtica, kilo- no sempre significa exactament 1000, sinó que sovint equival a 1024 (2¹⁰), sobretot en el camp de l'emmagatzemament.
Per exemple, un kilobyte és 1024 bytes, i no 1000 bytes.
Una excepció destacada és el camp dels discs durs, on el valor més petit s'utilitza en especificacions tècniques i en la publicitat.
Igualment succeeix quan es parla de velocitat de transferència de dades.
Per exemple, 56 kilobits per segon és 56 000 bits per segon, i no 57 344 bits per segon.

Per tal d'evitar aquesta discordança, s'ha introduït el prefix kibi- (símbol Ki) per a "1024", però no és gaire utilitzat.
Una convenció errònia però usada sovint és utilitzar el símbol k per 1000 i K per 1024.

Prefixos del SI
Kazakh

El kazakh és una llengua turquesa de la branca kiptxak, amb una forta relació amb el kirguís o el nogai, parlada per uns 8.300.000 kazakhs, especialment al Kazakhstan i també als països veïns. Fins a la independència s'escrivia amb caràcters ciríl·lics, tot i que ara s'intenta introduir l'alfabet llatí.

Escriptura 
Avui dia, el kazakh és escrit en ciríl·lic al Kazakhstan i a Mongòlia, mentre que a la regió xinesa de Xinjiang se sol escriure en alfabet àrab, per aquells acostumats a l'uigur.

A l'octubre del 2006, el president del Kazakhstan, Nursultan Nazarbàiev, es pronuncià a favor de llatinitzar l'escriptura del kazakh, en un període d'uns 10 o 12 anys, per un cost de 300 milions de dòlars. No obstant això, prengué la decisió de no avançar-se, i deixar-ho per a més endavant.

Exemples 
Exemple de kazakh amb traducció al català:

1 бап
Барлық адамдар тумысынан азат және қадір-қасиеті мен кұқықтары тең болып дүниеге келеді. Адамдарға ақыл-парасат, ар-ождан берілген, сондықтан олар бір-бірімен туыстық, бауырмалдық қарым-қатынас жасаулары тиіс.

Article 1
Tots els éssers humans neixen lliures i iguals en dignitat i en drets. Són dotats de raó i de consciència, i han de comportar-se fraternalment els uns amb els altres.

Referències

Enllaços externs 

 Qazaq Tili - L'idioma kazak

Llengües turqueses
Ostiac

L'ostiac, també conegut com a khanti, és una llengua uraliana parlada per unes 12.000 persones a l'Okrug de Khanti-Mansi, a Iamàlia i als districtes d'Alexandrovsky i Kargosoksky de la Província de Tomsk (Rússia). S'escriu amb alfabet ciríl·lic.

Dialectes 
El kanti tenia set dialectes segons Karjalainen: 

 Irtish (als margs del riu Irtish, Demjanka, Salym i Obi, entre Samarovo i Salym)
 Kondinski (a l'Obi entre Samarvo i Berezov)
 Berezov (al llarg del Kazym, Vogulka i a lp'Ob entre Berezov i Muzha)
 Obdorski (al llarg de l'Obi i afluents al Nord del Muzh)
 Sugutic (a les boques del Salym, vora Surgut, i als afluents Pym, Jugan, Agan i Tremjugan).
 Vach (entre els rius Vach i Obi)
 Vasjugan (Entre l'Obi i Lumpokol, vora Tomsk).

Característiques 
Es caracteritza lingüísticament per:

 Transformar *s protofínica en l, x, t o i
 Conjugació objectiva i subjectiva
 El meridional t, d responen a l, ll

Alfabet 

Llengües úgriques
Llengües de Rússia
Llengües amenaçades d'Europa
Karl Koch

Karl Koch, també conegut pel sobrenom «Hagbard», (Hannover, 22 de juliol de 1965 - Ohof, Baixa Saxònia, Alemanya Occidental, 23 de maig de 1989) fou un furoner alemany, considerat per molts com l'inventor dels «cavalls de Troia». Va estar involucrat en un incident d'espionatge durant la Guerra freda.

Koch era addicte a la cocaïna i va desenvolupar una personalitat paranoide, convençut que lluitava contra una organització secreta (els illuminati). Va confessar haver venut informació militar dels Estats Units al KGB.

El seu cos cremat i carbonitzat es va trobar en un bosc. La seva mort es va considerar suïcidi. S'ha fet una pel·lícula sobre la seva vida (23, que ha estat durament criticada per alguns testimonis).

Enllaços externs 
 23, pel·lícula basada en la seva vida  
 Pàgina en memòria de Karl Koch 

Informàtics alemanys
Furoners
Morts a la Baixa Saxònia
Científics de Hannover
Activistes alemanys
Naixements del 1965
Morts el 1989
Kernel

Informàtica: kernel o nucli del sistema operatiu
 microkernel, model de kernel de sistema operatiu que consisteix a distribuir porcions de codi modulars i senzilles les operacions necessàries per construir una màquina virtual sobre el maquinari d'un sistema de còmput
 Matemàtiques: Nucli (matemàtiques) o kernel d'un homomorfisme, sovint abreujat ker.
Llenguatge informàtic

Un llenguatge informàtic és un sistema de comunicació estandarditzat que s'utilitza per a comunicar-se amb un ordinador o per a comunicar ordinadors entre si. En aquest darrer cas es coneixen també com a protocols de comunicació.

Com la informàtica, definida com a processament d'informació, existeixen llenguatges que estan més orientats als processament o a la informació. Dels primers, en destacaríem els llenguatges de programació i dels segons, en destacaríem els llenguatges de representació d'informació (o de presentació d'informació), com el HTML o el XML.

Classificació dels principals llenguatges informàtics 
 Llenguatges de programació
 Llenguatges de descodificació
 Codi binari
 Codi hexadecimal
 Codi simbòlic
 Llenguatges de representació d'informació
 Llenguatges de marcatge
 HTML
 XML
 Llenguatges de consulta
 SQL
 XQuery

Vegeu també 
 Serialització
 Processament de llenguatge natural
 Llista de llenguatges de programació

Referències
Loto-Ericetum multiflorae

Loto-Ericetum multiflorae és una associació (o sigui, una unitat de classificació de les comunitats vegetals) anomenada a partir de les seves espècies típiques Lotus tetraphyllus (territjol) i Erica multiflora (bruc d'hivern). Pertany a l'aliança Rosmarino-Ericion. Es troba a Menorca i Mallorca.

Destaca de resta de comunitats de l'aliança per la gran riquesa de teròfits, però com a la resta d'associacions del grup, Erica multiflora i Rosmarinus officinalis són les dominants principals del Loto-Ericetum. Pinus halepensis pot formar un estrat superior poc dens (pineda de pi blanc). És un estadi de successió secundària de la vegetació cap a la clímax, que a Menorca pot ser l'alzinar o bé l'ullastrar. Es desenvolupa en ambients assolellats (desproveïts doncs de bosc dens) i calcícoles, tant en el Trias de Tramuntana com en el marès miocè de Migjorn. S'hi poden distingir tres sub-associacions:
 Subass. amb Cistus incanus: Planta tirrènica present a Menorca el límit occidental de distribució (no hi és doncs a la resta de les Balears). Aquesta espècie és la característica territorial de l'associació, i és molt sovint dominant. Curiosament, Lotus tetraphyllus és aquí absent. Aquest grup colonitza dunes fòssils de la costa Nord-oest de l'illa, i només s'endinsa cap a l'interior seguint les llenques sorrenques d'aquests antics arenals.
 Subass. amb Teucrium marum subsp. marum: Endemisme tirrènica que constitueix les brolles més típiques i abundants del Loto-Ericetum. S'hi poden observar les següents variants:
 Var. amb Globularia alypum (foixarda): Present en indrets particularment secs i assolellats
 Var. amb Lotus tetraphyllus (territjol): Constitueix formacions prou denses en sòls en condicions mitjanes.
 Var. amb Arisarum vulgare: És la variant que dona lloc al pas cap a l'ullastrar (Oleo-Ceratonion). S'hi troben fàcies amb Pinus halepensis (pi blanc)
 Subass. amb Schoenus nigricans: Sobre sòls una mica humits, on l'acompanyen també altres plantes amants de la humitat (Carex flacca, Myrtus communis).

Referències 

Associacions vegetals de les Illes Balears
Natura de Menorca
Articles de les Balears que necessiten una foto
Labialització vocàlica

La labialització en les vocals és el grau d'avançament dels llavis, que adopten una forma d'embut més o menys pronunciada.
En català hi ha quatre graus de labialització:
Vocals de labialització nul·la: i [i], e tancada [e], e oberta [ε], vocal neutra [ə].
Vocal lleugerament labialitzada: o oberta.
Vocal mitjanament labialitzada: o tancada [o].
Vocal molt labialitzada: u [u].

Vegeu també 
 Labialització

Vocals
Fenòmens fonètics
Llista de lingüistes catalans

Aquesta és una llista de lingüistes catalans i de lingüistes estrangers que han estudiat la llengua catalana, classificats per ordre cronològic de la data de naixement.

Nascuts abans de 1800 
 Josep Pau Ballot
 Llorenç Cendrós
 Joan Esteve
 Antoni Febrer i Cardona
 Antoni Font
 Pere Lacavalleria
 Joan Lacavalleria i Dulach
 Joan Petit i Aguilar
 Josep Ullastre i Llopis

1800-1900 
 Paul Aebischer
 Marian Aguiló i Fuster
 Julià-Bernat Alart
 Mossèn Alcover
 Joan Josep Amengual
 Josep Balari i Jovany
 Pere Barnils
 Antoni de Bofarull i de Brocà
 Antoni Bulbena
 Delfí Dalmau i Gener
 Pompeu Fabra i Poch
 Tomàs Forteza i Cortès
 Pere Fouché
 Raimon Foulché-Delbosc
 Lluís Fullana i Mira
 Samuel Gili Gaya
 Antoni Griera i Gaja
 Pere Labèrnia
 Wilhelm Meyer-Lübke
 Manuel Milà i Fontanals
 Francesc de Borja Moll
 Alfred Morel-Fatio
 Josep Nebot 
 Joan Palomba
 Anfós Par i Tusquets
 Vicent Salvà i Pérez
 Carles Salvador i Gimeno
 Jean-Joseph Saroïhandy
 Bernhard Schädel
 Leo Spitzer
 Emili Vallès i Vidal

1900-1950 
 Ramon Amigó i Anglès
 Marià Bassols de Climent
 Joan Bastardas
 Lluís Creixell
 Antoni Maria Badia i Margarit
 Sebastià Bonet Espriu
 Jordi Bruguera i Talleda
 Maria Teresa Cabré i Castellví
 Ramon Cerdà i Massó
 Germà Colón i Domènech
 Joan Coromines
 Gabriel Ferrater i Soler
 Francesc Ferrer Pastor
 Josep Giner i Marco
 Enric Guiter
 Joseph Gulsoy
 Albert Jané
 Joaquim Mallafrè i Gavaldà
 Joan Mascaró i Altimiras
 Josep Miracle
 Joaquim Rafel i Fontanals
 Daniel Recasens i Vives
 Gemma Rigau i Oliver
 Josep Roca i Pons
 Josep Ruaix i Vinyet
 Manuel Sanchis i Guarner
 Abelard Saragossà
 Mila Segarra Neira
 Joan Solà i Cortassa
 Jesús Tuson Valls
 Eduard Valentí i Fiol
 Jaume Vallcorba i Rocosa
 Enric Valor
 Joan Veny i Clar
 Pere Verdaguer
 Max Woodfield Wheeler
 Alan Yates

1950-avui 
 Gabriel Bibiloni
 Eulàlia Bonet
 Jaume Corbera Pou
 Maria Josep Cuenca Ordinyana
 Jordi Ginebra i Serrabou
 Maria Carme Junyent Figueras
 Josep Lacreu
 Maria-Rosa Lloret Romañach
 Anna Montserrat i Ciurana
 Víctor Pàmies i Riudor
 Manuel Pérez Saldanya
 Manel Riera i Riera
 Xavier Rull

Referències

Enllaços externs 
 Les gramàtiques de la llengua catalana abans de la Reforma Ortogràfica

 
Linguistes
La

Lingüística: 
 Música:  
 La (nota), sisena de les notes musicals
 La bemoll major, tonalitat que té l'escala major a partir de la nota la♭
 La bemoll menor, tonalitat que té l'escala menor a partir de la nota la♭ 
 La major, tonalitat que té l'escala major a partir de la nota la
 La menor, tonalitat que té l'escala menor natural a partir de la nota la
 La sostingut menor, tonalitat que té l'escala major a partir de la nota la♭
 Química: La, símbol de l'element químic lantani
 Toponímia:
 LA abreviació usada per la ciutat de Los Angeles
 LA és l'abreviació de l'estat de Louisiana
 Taxonomia: La (arna), gènere d'arnes
Lingüística general

La lingüística general és la part de la lingüística que se centra en l'estudi dels conceptes generals d'aquesta ciència de manera genèrica, sense basar-los a cap llengua en concret (mirant tendències a diversos idiomes), o analitzant el que es denomina universal lingüístic, present a totes les llengües.

 Gramàtica
Fonètica i Fonologia
Morfosintaxi
Lèxic i Semàntica
Onomàstica
 Variació Lingüística
 Sociolingüística
 Crítica Literària
 Filologia

Alguns termes de lingüística general

Fonètica i fonologia 
 Accent
 Consonant
 Diftong
 Fonema
 Síl·laba
 So de la parla
 Vocal

Morfosintaxi 
 Adjectiu
 Adverbi
 Cas gramatical
 Conjugació
 Conjunció
 Determinant
 Frase
 Gènere (gramàtica)
 Interjecció
 Nom
 Preposició
 Pronom
 Verb

Semàntica i Pragmàtica 
 Antònim
 Context
 Dialecte
 Etimologia
 Significat
 Sinònim

Vegeu també 
 Història de la Lingüística
 Lingüística catalana
 Llengües antigues i actuals

General
Llegenda

Una llegenda és un relat sobre fets extraordinaris que és narrat d'acord amb un pacte comunicatiu de versemblança i que suscita entre els interlocutors actituds d'aprovació, dubte, escepticisme o negació.

Tipus 
Com a gènere del folklore comprèn relats variats pel que fa a la temàtica i els seus protagonistes. Es pot parlar de llegenda contemporània, d'ànimes, de tresors, demònica, màgica, sacra, satànica, sobre personatges i fets històrics. També ha tingut un tractament des de la historiografia i la literatura culta.

Llegenda contemporània 
Llegenda que tracta sobre temes actuals i serveix per gestionar les pors i inseguretats humanes.

Llegenda d'ànimes 
Llegenda que protagonitzen ànimes en pena i ànimes condemnades que volen redimir-se per descansar en pau, com per exemple la del Comte Arnau.

Llegenda de tresors 
Llegenda sobre l'obtenció de tresors amagats que poden estar custodiats per éssers extraordinaris.

Llegenda demònica 
Una llegenda demònica està protagonitzada per personatges que intermedien entre el món real i el món sobrenatural com són les encantades, les dones d'aigua, els follets, els menairons, els dimonis boiets o altres.

Llegenda màgica 
Llegenda sobre la confrontació entre personatges humans, en què un dels quals té un poder sobrenatural.

Llegenda sacra 
Llegenda protagonitzada per un personatge de la religió oficial amb capacitat per a realitzar miracles i resoldre així els conflictes dels humans.

Llegenda satànica 
Llegenda on un personatge humà s'enfronta al Diable.

Llegenda sobre personatges i fets històrics 
Llegenda sobre un personatge històric que posa de manifest la seva valentia i el seu coratge a través de fets extraordinaris.

Vegeu també 
 Llegenda de l'Encantada.
 Festival de Llegendes de Catalunya.

Referències

Enllaços externs 

 Festa.cat: Històries i llegendes de Catalunya
Gran Taca Vermella

La Gran Taca Vermella és una zona de tempestes de Júpiter. És un remolí de gas d’enormes dimensions, d’uns dos cops i mig el diàmetre de la Terra. Segons la hipòtesi més acceptada a l’actualitat, es tracta d’una tempesta fortíssima, que dura des de fa 300 anys i provoca vents de 400 km/h.

Història 
Aquesta Gran Taca Vermella va ser enregistrada pel científic anglès Robert Hooke. No obstant això, no pareixen haver-hi informes posteriors de l'observació de tal fenomen fins al . En tot cas, varia molt tant de color com d'intensitat. Les imatges obtingudes per l'observatori Yerkes a finals del  mostren una taca roja allargada ocupant el mateix rang de latituds, però amb el doble d'extensió longitudinal.

Inicialment es va pensar que la Gran Taca Vermella era el cim d'una muntanya gegantina o un altiplà que sortia per damunt dels núvols, però des que se l'ha vist descriure gairebé un terç de la volta a Júpiter, s'ha abandonat aquesta idea. Aquesta idea també va ser rebutjada al  en constatar-se, per mitjà de l'espectroscòpia, la composició d'hidrogen i heli de l'atmosfera de Júpiter i determinar-se que es tractava d'un planeta fluid.

Característiques 
La taca és de forma ovalada i es troba al sud de l'equador de Júpiter. Varia molt tant de color com d'intensitat. De vegades, és d'un color roig fort, i realment molt notable, i en altres ocasions empal·lideix fins a fer-se insignificant. És més freda que els núvols que la rodegen, i una possible explicació és que sigui un cicló tropical de molt llarga durada i gran dimensió.

Meteorològicament, la Gran Taca Vermella és un enorme anticicló molt estable en el temps. Els vents en la perifèria del vèrtex tenen una intensitat pròxima als 400 km/h.

Vegeu també 
 Impacte astronòmic
 Impactes sobre Júpiter
 Júpiter

Referències 

Júpiter
Llei

Dret: legislació, regla social que estableix quins comportaments són permesos, i els càstigs que cal imposar als transgressors.
 Llei ordinària
 Llei orgànica

 Ètica: precepte moral.
 Ciència: llei experimental, relació matemàtica entre observables físics que descriuen l'estat i propietats de la matèria.
 Orfebreria: metall de llei, proporció en pes de metall fi que entra en un aliatge.
Llengües altaiques

Les llengües altaiques són una macrofamília lingüística hipotètica que s'estén des dels Balcans fins a la Sibèria oriental, amb 105 milions de parlants. Es consideren originàries de la serralada de l'Altai, entre Rússia i Mongòlia. L'existència d'una vertadera família altaica és discutible; mentre que la hipòtesi altaica ha tingut molts defensors, encara no és considerada satisfactòriament provada, i per això és incorrecte usar el terme "família" en referència a les llengües altaiques.

Branques 
Se'n distingeixen cinc branques:
 Turquesa
 Mongòlica
 Manxú-tungús
 Llengües japòniques
 Coreà

Aquest grup de llengües forma part de les anomenades aglutinants, en contrast amb les monosil·làbics com el xinès o les flexives com el llatí. L'aglutinació vol dir que, per formar paraules, indicar complements o per conjugar els verbs, s'afegeixen preposicions o posposicions a les paraules sense modificar-les: per exemple, en tàtar de Qazan "kül" significa 'llac', però per a dir "del llac" o "des del llac" s'hi afegeix la posposició "-ní", per tant seria "külní"

Encara hi ha una certa confusió entre els lingüistes a l'hora de classificar aquestes llengües i no d'altres (com el coreà, el japonès o l'ainu) en aquest grup. Això és perquè se'n desconeixen els estadis més antics: pràcticament, no hi ha texts altaics anteriors al , i hi ha llengües que no es van escriure fins al .

Llengües 
Llengües principals, famílies i subfamílies o branques:
 família turquesa:
 branca búlgara
 txuvaix
 branca meridional
 àzeri
 gagaús
 tàtar de Crimea
 turc
 turcman
 branca occidental
 baixkir
 caraïta
 karakalpak
 kazakh
 tàtar
 branca oriental
 uigur
 uzbek
 branca septentrional
 altai
 iacut
 khakassià
 família mongòlica
 calmuc
 buriat
 mongol
 família manxú-tungús
 even
 evenki
 oroqen
 manxú
 xibe

Vegeu també 
 Txulim

Referències 

 
Altaica
Llautó

El llautó és un aliatge de coure i zinc. Quan té un origen natural és considerat un mineral de la classe dels elements natius, també conegut com a α-llautó.

Característiques 
La seva fórmula química és Cu₃Zn, i cristal·litza en el sistema isomètric. És més dur que el coure, és dúctil i es pot forjar en planxes fines.

Segons la classificació de Nickel-Strunz, el llautó pertany a «01.AB - Metalls i aliatges de metalls, família zinc-coure» juntament amb els següents minerals: cadmi, reni, zinc, titani, danbaïta, zhanghengita, α-llautó, tongxinita i zinccopperita, així com de tres espècies més encara sense nom definitiu.

Llautó artificial 
L'aliatge actual es va començar a utilitzar cap al . Antigament s'anomenava llautó qualsevol aliatge de coure, especialment aquell realitzat amb estany. És possible que el llautó dels temps antics estigués fet amb coure i estany, el que coneixem avui per bronze.

La seva mal·leabilitat varia segons la seva composició i la temperatura, i es pot barrejar amb altres substàncies, fins i tot en quantitats mínimes. Alguns tipus de llautó són mal·leables només en fred, altres només en calent, i alguns no ho són a cap temperatura. Tots els tipus d'aquest aliatge es tornen trencadissos quan s'escalfen a una temperatura pròxima al punt de fusió.

Obtenció 
Per a obtenir llautó es barreja zinc amb coure en gresols o en un forn de reverber o de cubilot. Els lingots es laminen en fred. Les barres o planxes es poden laminar en barretes o tallar-se en tires susceptibles d'estirar-se per fabricar filferro.

Tipus 
N'hi ha de molts tipus, puix que, segons la utilització a què estigui destinat, el llautó té una composició química diferent. Alguns exemples són els següents:
 Llautó (Cu63/Zn37): 63% de Coure + 37% de Zinc
 Llautó (Cu70/Zn30): 70% de Coure + 30% de Zinc
 Llautó de forja:
Cu (Coure): 58,0 - 61,0%
Pb (Plom): 1,5 - 2,5%
Fe (Ferro): 0,30% (màx.)
Altres conjuntament: 0,50% (màx.)
Zn (Zinc): la resta
 Llautó per a mecanitzat:
Cu (Coure): 57,0 - 59,0%
Pb (Plom): 2,5 - 3,5%
Fe (Ferro): 0,5% (màx.)
Sn (Estany): 0,4% (màx.)
Ni (Níquel): 0,5% (màx.)
Al (Alumini): 0,1% (màx.)
Altres conjuntament: 0,2% (màx.)
Zn (Zinc): la resta

Vegeu també 
 Plata alemanya, un llautó amb níquel usat a bijuteria, instruments musicals i altres coses

Referències 

Aliatges de coure
Aliatges
Zinc
Aliatges de metalls
Minerals de coure
Minerals de zinc
Enric Lluch i Girbés

Enric Lluch i Girbés (Algemesí, Ribera Alta, 1 de gener de 1949) és un escriptor valencià dedicat bàsicament a la literatura infantil i juvenil.

És llicenciat en Història, pertany a l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, al PEN Club i és un dels patrons de la Fundació Bromera per al Foment de la Lectura. La seua obra conta de més de 100 obres dirigides al públic jove, i ha estat traduïda a l'anglés, al francés, al portugués, a l'alemany, al xinés, al grec, al polonés, al japonés, al turc, a totes les llengües oficials de l'Estat espanyol i ha estat transcrit al sistema Braille, havent rebut nombrosos premis. Fins al 2019 va formar part del Consell Valencià de Cultura.

Premis 
 1992 Premi Samaruc, per El rei Panxut redola i el rei Primal s'envola
 1996 Premi Joan Amades de Literatura Infantil per Contes de les coses que pengen del cel
 1996 Premi Vicent Silvestre per L'àngel propulsat i el dimoni emplomat
 1998 Premi Samaruc per Eugeni, un geni mal geni
 1999 Premi a la Creació Literària en la modalitat de Narrativa Infantil per En quin cap cap? atorgat per l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana
 2002 Premi a la Creació Literària en la modalitat de Narrativa Infantil per Si la gran deessa ho vol
 2006 Premi 10 de l'Editorial Alfaguara, amb Quatre soques fan un pont.
 2006 Premi Enric Valor de Narrativa juvenil per La Germanor del camí.
 2007 Premi Far de Cullera de narrativa històrica juvenil per Temps de conquesta
 2007 Premi Ciutat de Torrent de narrativa juvenil per El servidor de l'alquimista.
 2010 Guardó d'or de la ciutat d'Algemesí.
 2010 Premi Literaris ciutat de Sagunt per Després del silenci
 2011 Premi de teatre infantil Xaro Vidal de Carcaixent per Tres nobles en un grapat i un soldat enamorat
 2013 Premi Carmesina de narrativa infantil per Els xiquets de la gorra
 2014 Porrot d'Honor de la Ciutat de Silla.
 2015 Premi de Narrativa Infantil Vicent Silvestre per Mònica, Tonet i l'home que fabricava flautes de canya.
 2015 Premi Ciutat de Torrent de Narrativa per L'estranya dona mexicana
 2018 Premi de narrativa Ciutat de Carlet per El mundial de la Patagònia.
 2019 Premi de Literatura Infanfil de Meliana per El món de Valèria.
 2020 Premi 25 d'abril de narrativa Vila de Benissa per Negocis de guerra.

Referències 

Escriptors valencians de literatura infantil i juvenil en català
Escriptors algemesinencs
Premi Enric Valor
Premis Literaris Ciutat d'Alzira
Alumnes de la Universitat de València
Escriptors espanyols de literatura infantil i juvenil
Naixements del 1949
La Vall d'en Bas

La Vall d'en Bas és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les Comarques Gironines. És a la capçalera del riu Fluvià, voltat per les serres del Corb, de Sant Miquel, de Llancers i pel Puigsacalm (1.515 m). Castanyers, roures, alzines i fagedes són els principals arbres que es troben en el seu territori. L'economia de la Vall d'en Bas és l'agricultura majorment de secà i especialment de blat de moro, el regadiu consta de fruites i hortalisses. Ramaderia bovina, ovina i porcina amb indústria relacionada d'embotits. Té un gran turisme residencial.

Geografia 
 Llista de topònims de la Vall d'en Bas (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Indrets d'interès 

 Vila del Mallol. Catalogada de conjunt històric artístic.
 Nucli dels Hostalets d'en Bas. Catalogat de conjunt històric artístic.
 Església de Sant Pere de Falgars. Segle XI.
 Església de Sant Esteve d'en Bas. Segle XII.
 Església de Sant Privat. Any 1017.
 Església de Santa Maria de la Pinya. Segle X, consagrada per l'abat Oliba en l'any 1022.
 Església Sant Romà de Joanetes. Segle XII.
 Església de Sant Joan dels Balbs. Segle X.
 Antic monestir de Santa Maria de Puigpardines. Segle XII.
 Ermita de Sant Quintí d'en Bas. Finals del .
 Ermita de Sant Miquel de Castelló.

Demografia 

El primer cens és del 1970 després de la fusió de Sant Esteve d'en Bas, Joanetes, Sant Privat d'en Bas i la Pinya. Les dades anteriors són la suma dels antics municipis.

Educació 
Llar d'Infants (0-3 anys)
 Llar d'infants municipal "els Gínjols".
Llar d'Infants (3-6 anys)
 Parvulari de Sant Esteve d'en Bas
 Escola Verntallat
Primària
 Escola Verntallat

Ciutadans il·lustres 
 Francesc de Verntallat
 Josep Estartús i Aiguabella
 Francesc Gay i Coll (1887-1936), rector de La Pinya
 Mercè Bayona i Codina (1903-1972), poetessa

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Pàgina web de BAS Ràdio 107.9 F.M.
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Llambilles

Llambilles és un municipi de la comarca del Gironès, regat pels rius del Bugantó i del Corb. La part oriental, boscosa i accidentada pertany al Massís de les Gavarres, la part occidental a la plana fèrtil dels afluents de l'Onyar. El 2013 tenia 713 habitants, un creixement de 45% en una dècada.

El primer esment escrit «Lambiliolas» data de l'any 999. L'etimologia del nom és desconeguda i probablement preromana. Ara com antany, la principal activitat econòmica és el sector primari: contreu de cereals a la plana i explotació del bosc per a la indústria del suro al massís. Durant el segle XX la població va estancar-se a l'entorn dels 400. Des de la fi del segle, el desenvolupament de noves urbanitzacions va fer créixer. Hi ha un polígon industrial «les Conques» on van establir-se principalment empreses de distribució i una fàbrica paperera.

Asl veïnat d'Erols hi ha una antiga ermita dedicada a Santa Maria. S'hi deien misses per les quatre festes: Nativitat, Anunciació, Purificació i Assumpció. És documentada ja al Segle XII.

Geografia 
 Llista de topònims de Llambilles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 La Torre de Llambilles amb el Mas Robert
 Ermita de Sant Cristòfol del Bosc
 Església Parroquial de Sant Cristòfol (no confondre amb l'anterior)

 Ermita de Santa Maria d'Erols 
 El sender per a vianants lents i l'antiga estació a la Ruta del Carrilet, el ferrocarril de via estreta que va connectar el poble amb Girona i Sant Feliu de Guíxols des de la fi del  fins a 1969.
 Serra d'en Biosca

Referències

Vegeu també 
 Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
La vaca cega

La vaca cega és un poema compost per l'escriptor català Joan Maragall l'any 1893 a Sant Joan de les Abadesses que forma part de la sèrie Pirinenques. L'autor hi explica els moviments d'una vaca, cega d'un cop de roc d'un vailet de can Covilar de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès); gairebé la personifica, i li dona un aire de noble tragèdia i de fatalitat, bastit en un clima d'elements morals i lírics. Es tracta, segurament, d'un dels poemes més coneguts de Maragall.

En una carta al seu amic Soler i Miquel que inclou el poema, Maragall descriu aquest com una «flor de salut ociosa». Segons l'estudiós de l'obra de Maragall Arthur Terry, el que vol dir és que només en un estat de salut, d'equilibri físic i mental, una persona és capaç de sentir compassió.

La seva reacció de la visió de l'espectacle de l'animal arriba a transmetre alguna cosa de la força vitalitzadora que ve de la compassió.

La vaca cega va ser traduït al castellà per Miguel de Unamuno i a l'esperanto per Vicente Inglada Ors. També el dibuixant Junceda en va fer una recreació pictòrica.

Poema 
Topant de cap en una i altra soca,
avançant d'esma pel camí de l'aigua,
se'n ve la vaca tota sola. És cega.
D'un cop de roc llançat amb massa traça,
el vailet va buidar-li un ull, i en l'altre
se li ha posat un tel: la vaca és cega.
Ve a abeurar-se a la font com ans solia,
mes no amb el ferm posat d'altres vegades
ni amb ses companyes, no: ve tota sola.
Ses companyes, pels cingles, per les comes,
pel silenci dels prats i en la ribera,
fan dringar l'esquellot mentre pasturen
l'herba fresca a l'atzar, ella cauria!
Topa de morro en l'esmolada pica
i recula afrontada... Però torna,
i abaixa el cap a l'aigua, i beu calmosa.
Beu poc, sens gaire set. Després aixeca
al cel, enorme, l'embanyada testa
amb un gran gesto tràgic; parpelleja
damunt les mortes nines, i se'n torna
orfe de llum sota el sol que crema,
vacil·lant pels camins inoblidables,
brandant llànguidament la llarga cua.

(Poesies, 1895)

Referències

Enllaços externs 

 Digitalització al portal MDC (Memòria Digital de Catalunya)
 Traducció  de Miguel de Unamuno al castellà
 Traducció de Vicente Inglada Ors a l'esperanto

Obres poètiques de Joan Maragall
Les Preses

Les Preses és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les Comarques Gironines.

Limita al nord amb la serra de Corb, on es troba el puig Rodó (936 metres), que és el punt més elevat del terme, el qual s'estén per la plana de Bas des de la capçalera del riu Fluvià, enclavat dintre del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa.

Va pertànyer dins del vescomtat de Bas al monestir de Bages. La llegenda del poble diu que hi havia un gran llac que ocupava tota la plana de Bas.

Té una economia basada en l'agricultura i la ramaderia de bestiar boví i porcí. Posseeix indústries d'embotits, plàstics i material de construcció. Turisme important, atret per la Reserva Natural del Volcà Racó, amb un cràter circular de 140 metres de diàmetre, i les àrees del Corb i del bosc de Tosca, amb formacions de lava porosa.

Geografia 
 Llista de topònims de les Preses (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Llocs d'interès 
 Església de Sant Pere. Neoclàssica. Segle XVIII.
 Església de Sant Miquel del Corb. Romànica.
 Església de Sant Martí. Romànica.

Demografia

Educació 
Educació Infantil (0-3 anys)
 Llar d'Infants El Rajolet de les Preses
Llar d'Infants (3-6 anys)
 Escola La Bòbila
Primària
 Escola La Bòbila

Presencs destacats 
 Teràpia de shock

Vegeu també 
 Ésdansa
 Gegants de les Preses

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Les Planes d'Hostoles

Les Planes d'Hostoles és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les comarques Gironines.

Situat en les valls de Cogolls i d'Hostoles, està envoltat pels riscos del Far (1.150 m), de la Salut (1.020 m), la serra dels Medes (887,3 m) on es troba el volcà Puig Rodó i banyat pel riu Brugent. Forma part del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa.

Geografia 
 Llista de topònims de les Planes d'Hostoles (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
La població va pertànyer al castell d'Hostoles, propietat del comtat de Besalú i documentat des de l'any 1021.

Segles més tard, el castell tindria un gran paper en la guerra dels Remences, en l'any 1462, revolta dels camperols comandats per Francesc de Verntallat que els va dirigir des del dit castell. En 1474 el rei Joan II, li va concedir el terme i la fortalesa a Verntallat amb el nom de vescomte d'Hostoles.

Mitjans de comunicació 
 Ràdio les Planes

Llocs d'interès 

 Església de Santa Maria de les Encies. Romànic. Any 1155.
 Església de Sant Cristòfol de Cogolls. Romànic. Any 986.
 Església de Sant Pere. Documentada des de l'any 1207.
 Ermita de Sant Pelegrí. Any 1862.
 Restes del castell d'Hostoles.
 Restes del castell de Puig-Alder.
 Gorgues de Santa Margarida
 Gorgues del Molí dels Murris.

Altres indrets 
Volcà del Traiter (749 m) 

Cova de l'Avellaner. Està situada en una cornisa travertínica a la vora esquerra de la riera de Cogolls, uns 30 metres per damunt del seu llit actual, i per sobre del camí carreter que duu a la serra de les Medes.

Cases i masos: la Carrera; el Llober; El Jonquer.

Església, de la Mare de Déu de Núria (abandonada) A tocar de l'església abandonada de la Mare de Déu de Núria hi ha l’antic Hostal del Fang, a mig camí de les Planes d’Hostoles i de la vila d’Amer.

Demografia 

En el cens del 1787 s'incorpora a Sant Feliu de Pallerols i es desagrega el 1872.

Educació

Llar d'Infants (0-3 anys) 
 Llar d'Infants El Melic
 Llar d'Infants Municipal

Llar d'Infants (3-6 anys) 
 Escola Sant Cristòfol

Primària 
 Escola Sant Cristòfol

Nyerros il·lustres 
 Ramon Noguer i Fàbrega, poeta (1920)
 Rosa Maria Noguer i Carbonés, poeta (1954)
 Francesc Arnau i Grabulosa, futbolista (1975)

Vegeu també 
 Gegants de les Planes d'Hostoles

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Diferentes pàgines d'entitats del poble
 Emisora Municipal
 LesPlanes.info Portal Les Planes d'Hostòles
Llanars

Llanars és un municipi de la comarca del Ripollès, centrat per un petit sector de la vall del Ter a l'aiguabarreig amb la Ribera de Faitús. S'allarga entre Camprodon i Vilallonga. Està situat al nord-est de la regió de l'Alt Ter.

Geografia 
 Llista de topònims de Llanars (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Al nord arriba fins al puig Sistra (1.988 m alt), límit ja amb Setcases i Molló, on neix la Ribera de Faitús, afluent per l'esquerra del Ter, flanquejat per la serra de Faitús a ponent i la de la Fembra Morta a llevant. Al sud s'allarga fins a la Serra Cavallera, als vessants septentrionals de la qual es forma la riera d'Espinauga afluent per la dreta del Ter. L'església parroquial és l'església romànica de Sant Esteve de Llanars.

Història 
El lloc és esmentat ja el 1027 (Lanars o Landaris als segles  i ) i sembla derivat del de l'antiga vall landarense, nom genèric de la vall de Camprodon. El 1130 Ramon Berenguer III donà al monestir de Ripoll els delmes i altres drets senyorials del terme. Però el domini ripollès no feu variar l'alt domini del terme, que continuà essent reial, i la seva jurisdicció era exercida pel veguer de Camprodon.

El duc de Noailles i militar francès hi va establir el seu quarter general el 1689, quan va assetjar i prendre Camprodon.

Per decret del 16 de juny 1965 cedí 0,36 km² a Camprodon, que formaven part del nucli urbà de la vila de Camprodon, al sector del passeig de Maristany). Encara ara es pot veure l'antic senyal divisori en el mur de l'antiga fàbrica de galetes Birba.

Demografia

Anècdotes i curiositats 

El 27 de juliol del 1944 es va estavellar al puig de les Agudes un avió bimotor de les forces aèries nord-americanes. Els dos pilots Harry E. Sharp i William J. Barrons van ser enterrats al cementiri municipal. Hi van romandre fins que, un cop acabada la Segona Guerra Mundial, l'agost de 1946, van ser exhumats i retornats als representants dels Estats Units. El 25 de juliol de 2004 l'Associació Centre d'Estudis «La Retirada» va posar una placa commemorativa al lloc de l'impacte prop del veïnat de Faitús.

Llanars pot presumir, molt possiblement, de la primera emissora municipal, que es deia Radio Llanás i va començar a emetre el 1955.

Referències

Enllaços externs 

 
 
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Les Llosses

Les Llosses és un municipi català de la comarca del Ripollès, està situat al centre-oest de la regió de l'Alt Ter. L'any 2019 tenia 218 habitants.

Geografia 
 Llista de topònims de les Llosses (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
És el municipi de més extensió de la comarca. Està situat al sud-oest de Ripoll, entre la riera de Merlès i el riu Ter. El terme municipal inclou la colònia de la Farga de Bebié i els antics municipis de Palmerola i Viladonja, annexionats el 1991 i el 1974, respectivament. A sud-oest hi ha l'enclavament de la Rovira de Baix (3,31 km²) que és dins del terme de Borredà, al Berguedà i la província de Barcelona.

El poblament és disseminat. L'únic nucli agrupat és la colònia de la Farga de Bebié que és compartit amb Montesquiu, a la comarca d'Osona.

Demografia

Economia 
L'economia es basa en el sector primari i terciari. Antigament l'economia del municipi es basava en l'agricultura i ramaderia. Actualment el sector primari està centrat en la producció ramadera, en concret a la producció de bestiar boví, oví i porcí. Com a conseqüència la major part del terreny agrícola és utilitzat com a pastura o cultiu de ferratge els quals ocupa més d'una cinquena part del municipi. Més recentment, a finals del  i principis dels segle XXI el sector serveis ha esdevingut un sector a l'alça, amb l'establiment de diversos establiments de turisme rural, hotels i un càmping.

Política 
Des de l'any 2007 el municipi és governat per Esquerra Republicana - Acord Municipal. David Serrat fou alcalde durant el període 2007 - 2019. Des de l'any 2019 n'és alcalde Andreu Llimós.

Notes

Pluviometria 

Dades recollides a Can Jan Bonic

Referències

Vegeu també 
 Boixos de Santa Eulàlia
 Serrat de l'Auró
 Turó dels Escorpits

Bibliografia

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació i fotografies 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Litologia

La litologia és la part de la geologia que s'ocupa de l'estudi de l'estructura (interna i externa), les propietats i l'origen de les roques. Les investiga i classifica segons la seva grandària de gra, la grandària de les partícules i les seves característiques físiques i químiques. La litologia d'una unitat de roca és la descripció de les seves característiques físiques visibles o una mostra del seu nucli o bé amb un microscopi de pocs augments, aquestes característiques poden ser el color, la textura, la mida del gra o la composició. Pot haver-hi una detallada descripció d'aquestes característiques o bé un resum dels caràcters més evidents de la roca. La litologia és la base per subdividir les seqüències de roques en unitats litostratigràfiques per a cartografia geològica i correlació entre les zones. En certes aplicacions, com la litologia d'investigació in situ es descriu amb una terminologia estàndard com l'europea Eurocode 7.

Roques 
Entenem per roca una massa de matèria mineral coherent, consolidada i compacta. Es pot classificar per la seva edat, la seva duresa o la seva gènesi (ígnies, sedimentàries i metamòrfiques).

Quan existeixen roques massives d'un sol tipus, o amb una estructura similar, la naturalesa de les roques pot condicionar el relleu. Els tipus de relleu per causes litològiques més significatius són: el relleu càrstic, el relleu sobre roques metamòrfiques i el relleu volcànic.

Vegeu també 
 Petrologia, que tracta de l'estudi de les roques i la seva formació.

Referències 

Petrologia
Geografia física
L

La L és la dotzena lletra de l'alfabet català i novena de les consonants. El seu nom és ela, el o ele.

Història 
La lletra L deriva del semític i va ser adaptada pels semites d'un símbol egipci. La lletra grega lambda (Λ, λ) i les seves equivalents etrusca i llatina, representen el mateix so que el de la lletra semítica.

El seu origen gràfic el trobem a l'alfabet fenici, on designava una lletra el nom de la qual era bastó (representat invertidament al llarg dels anys).

Fonètica 
En català representa el so lateral aproximant alveolar velaritzada de l'alfabet fonètic internacional , encara que hi ha tendència a substituir-la per castellanització per una lateral aproximant alveolar sonora .

Quan n'hi ha dues de seguides, llavors fa el dígraf ll que representa el so lateral aproximant palatal sonor. Antigament també podia representar aquest últim so si anava sola a començament de mot.

Per a distingir el so lateral palatal del dígraf ll [ʎ] del so de la ela geminada [ɫ.ɫ] (p.ex; «cella» i «cel·la»), s'escriu un punt alçat, o volat, entre les dues eles.

Significats de la lletra L 
 Bioquímica: en majúscula símbol de la leucina.
 Física: en majúscula símbol del nombre leptònic
 Matemàtiques: en els nombres romans té el valor de 50. Sol indicar la longitud
 Unitats: en minúscula és el símbol del litre, unitat de volum.
 Vehicles: Si és de color blanc sobre fons verd indica que un conductor és novell; sobre fons blau indica vehicle en pràctiques a través d'una escola; en fons vermell, en pràctiques en un vehicle privat. A les matrícules, indica procedència de Luxemburg i, abans, de Lleida
 Al tèxtil indica talla gran
 És el nom d'un llenguatge de programació

Lletres similars i símbols relacionats 
 LL, dígraf usat en català i altres llengües
 L·L, ela geminada, usada en català.
 Ŀ, ela amb punt volat, usada en català (obsoleta).
 Ĺ, ela amb accent agut, usada en l'eslovac.
 Ł, ela barrada usada en polonès.
 Ļ, ela amb ogonek, usada en letó
 Ľ, ela amb anticircumflex, usada en eslovac.
 Ḷ, ela amb punt inferior, usada en asturlleonès.
 Ɫ, ela amb titlla al mig, usada en l'alfabet AFI
 Л, ela de l'alfabet ciríl·lic.
 ל, lletra làmed de l'alfabet hebreu.
 Λ, lletra lambda de l'alfabet grec.
 £, símbol de la lliura esterlina.
 ₤, símbol de la lira italiana, usat abans de l'euro.

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Li

Símbol del liti, element químic

 Li (unitat), antiga unitat de longitud de la Xina
 Li (ètnia), una de les ètnies de la Xina 
 Li (confucianisme), concepte del pensament xinès
 Li (neoconfucianisme), concepte del pensament xinès tardà
 Li (mitologia), drac marí en la mitologia xinesa
 Li Yixiang, actor
Lu

Luteci, element químic de nombre atòmic 71.
Geografia:
 Lu (Itàlia), municipi italià de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont.
 Lü, localitat suïssa.
 Lu (estat), antic estat de la Xina.
 Lü (estat), un altre antic estat de la Xina.
 Lu Shan, muntanya de la Xina.
 Lu (estil de cant tibetà)
Altres:
 .lu, domini de primer nivell territorial (ccTLD) de Luxemburg.
Luxemburguès

El luxemburguès o luxemburgués és la llengua germànica pròpia de Luxemburg. Fins fa poc de temps, era una llengua reclosa en el si de la llar sense cap presència oficial i un desconeixement forà de la seva existència. El 24 de febrer del 1984, va esdevenir llengua oficial del país mitjançant una llei específica. Avui en dia, ja és llengua oficial en un país que en té tres: l'alemany, el francès i el luxemburguès.

No ha estat gairebé a cap moment una llengua literària, encara que es conserven documents escrits que van fer possible ja fa alguns centenars d'anys la seva identificació com a llengua independent de l'alemany.

Existeix actualment un fort moviment a Luxemburg en pro de la llengua, que ha aconseguit a introduir-la en l'ensenyament, la ràdio i la televisió. La principal demanda és l'eliminació de l'alemany com a llengua "franca" del país i la seva substitució pel luxemburguès. El luxemburguès, tot i la seva llarga travessia pel desert, és entès i parlat per prop de 100% de la població, que la té com a llengua materna. Els principals autors en llengua luxemburguesa són: Guy Rewenig, Roger Mandercheid, Nico Helminger i Josy Braun.

Nombre de parlants 
Uns 280.000 com a primera llengua o llengua materna i uns 110.000 com a segona llengua. D'aquests, uns 350.000 viuen al Gran Ducat de Luxemburg. Hi ha una comunitat de luxemburguesoparlants a Bèlgica estimada en uns 30.000. Tradicionalment, a França, els miners de carbó de la vall del riu Mosel·la, vora la frontera entre Luxemburg i Alemanya, han parlat el luxemburguès en una varietat anomenada fràncic (frankesch) o platt. No hi ha estimacions del nombre de parlants. A Alemanya hi ha petites comunitats frontereres que parlen luxemburguès, sense estimacions fiables.

Filiació 
Llengua indoeuropea, germànica, germànica occidental.

Lèxic 
 Bon dia - moien
 Adeu - addi
 Si us plau - wann ech gelifft

 1 eent
 2 zwee
 3 dräi
 4 véier
 5 fënnef
 6 sechs
 7 siwen
 8 aacht
 9 néng
 10 zéng

Vegeu també 
 Codex Mariendalensis
 Literatura de Luxemburg.
 Braille luxemburguès.

Referències

Enllaços externs 

 Diccionari en cinc llengües (luxemburguès, francès, alemany, portuguès i anglès)
 Linguistica Luxemburgensia Web dedicada a l'estudi científic del luxemburguès
 RTL.lu Radio-Télé Lëtzebuerg 
 Luxembourgish - English Dictionary
 Introducció a la gramàtica luxemburguesa
Llorenç del Penedès

Llorenç del Penedès és una vila i municipi de la comarca del Baix Penedès. Està situat gairebé al mig de la comarca, i envoltat pels termes de La Bisbal del Penedès, Sant Jaume dels Domenys i Banyeres del Penedès.

La superfície municipal és relativament petita, només té 4,64 km². El poble reuneix tota la població del municipi, llevat d'unes quantes cases de la urbanització "Priorat de Banyeres".

El nom del poble no prové del seu patronímic, encara que l'església el porti. Prové del terme botànic llor (llorer). Hi ha escrits antics com el Cartulari de Sant Cugat del Vallès on es pot llegir Laurentio. Així el nom llorers, per deformació dialectal de pronunciació hauria passat a llorens i darrerament Llorenç per identificació amb el sant patró de la parròquia.

Geografia 
 Llista de topònims de Llorenç del Penedès (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El terreny és bastant planer, tan sols hi ha algun turó i petites depressions i collades de poca importància. Podem citar el Coll de la Sitja, petita eminència soldonenca traspassada pel camí de Cal Prosset i que té uns 15 metres més que la resta dels terrenys. La depressió més significativa és la de les Cometes, que dona nom a l'escola del poble, que es troba al seu costat. Una altra depressió es forma a l'esquerra anant cap a Cal Prosset, a dret del Bosc del Mas, que s'anomena Clot de l'Estrella, per continuar com a Clot de Sabartés o de Cal Bil·ló, passant pel parc infantil del nucli del Priorat (El Pouet); Clot del Ticu i Clot del Mata, ja a ponent de Saifores (Banyeres del Penedès).

Hidrografia 
El terme és travessat per dos torrents, un a ponent, el torrent de Cal Figueres, provenint de la Vall de Sant Marc i que va a desguassar a Tomoví, a la Riera de la Bisbal; i l'altre a llevant, el torrent de Llorenç, que ve de Sant Jaume arreplegant les aigües d'Aiguaviva i desguassa a Sant Salvador.

Demografia

Política

Eleccions municipals del 2023

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2021

Vistes del poble

Vegeu també 
 Patrimoni
Església de Sant Llorenç (Llorenç del Penedès)
 Ermita de l'Estrella
 Celler cooperatiu de Llorenç del Penedès
 Castell de Llorenç
 Casa el Mas (Llorenç del Penedès)
 Cal Garcia (Llorenç del Penedès)
 Masia l'Estrella
 Cal Murgades (Llorenç del Penedès)
 Rec de Cal Garcia
 Mates del Jardí d'Oriol Martorell
 Entitats
Societat Cultural i Recreativa La Cumprativa
Societat Recreativa El Centre

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Eleccions Locals 2015, resultats i composició del Ple Municipal amb regidors i regidores
Leucojum-Viticetum

En fitosociologia Leucojum-Viticetum és una associació de Vitex agnus-castus (aloc) i Leucojum aestivum (assa), que pertany a l'aliança Rubo-Nerion oleandri.

És la vegetació permanent dels indrets humits i fons de valls, una mica retirada de la mar.

Presenta com a altres tàxons destacats:
 Tamarix africana
 Tamarix canariensis
 Allium triquetrum
 Rumex crispus

A les zones més salabroses i properes a maresmes s'hi troba l'associació Tamaricetum canariensis vicietosum.

Referències 

Fitosociologia