alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Podarcis lilfordi fenni

Podarcis lilfordi fenni és una subespècie de la sargantana gimnèsia que habita l'illa des Porros, a l'extrem Nord de Menorca. Les seves dimensions són més reduïdes que en altres subespècies. Presenta el dors de color verd, amb taques negres o blaves. El cap, els costats i les extremitats són de color marró, mentre que la cua presenta una tonalitat més clara. El ventre és de color roig, amb taques laterals violeta. El nombre d'escates és elevat.

Aquesta supespècie assoleix densitats de població molt elevades al seu illot d'origen: fins a 12.000 exemplars per hectàrea. Es tracta de al densitat més elevada documentada en rèptils en tot el món. Presenten una dieta omnívora, alimentant-se de petits invertebrats i matèria vegetal. El pol·len i el nèctar del fonoll marí constitueixen una part important de la seva dieta durant l'època de floració d'aquesta planta. Els seus depredadors més importants són el xoriguer comú i el gavià de potes grogues.

Referències 

fenni
Podarcis lilfordi brauni

Podarcis lilfordi brauni és una subespècie verd-blavosa de la sargantana gimnèsia que habita l'illa d'en Colom, front a la costa nord-est de Menorca. És de talla mitjana, dors verd oliva, blau en mascles vells, amb ratlles negres; cua verd malaquita; membres amb taques clares; ventre gris clar metàl·lic; alt nombre d'escates (Mayol, 1985).

Està protegida pel Reial Decret 439/1990, per la Directiva Hàbitat i pel Conveni de Berna. La mida de la població és força gran. El seu hàbitat no pateix amenaces, fora dels mesos d'estiu on la freqüentació elevada d'embarcacions recreatives i desembarcaments no tutelats d'exploració de l'illa pels turistes pot passar factura.

És una sargantana sobre la qual encara es tenen dubtes taxonòmics: Blanco i González (1992) no consideren a aquesta subespècie.

brauni
Podarcis lilfordi carbonerae

Podarcis lilfordi carbonerae és una subespècie de la sargantana gimnèsia que habita l'illa des Carbó de la costa Nord de Menorca. És un illot situat a l'entrada del Port d'Addaia, al nord-est de Punta de Mongofre i al sud-oest de l'illa Addaia Gran. En realitat, és una parella d'illots molt propers, el més petit dels quals és es Carbonet i el de majors dimensions es Carbó. La profunditat màxima que separa els illots de la costa és d'uns dos metres, cosa que
indica un recent aïllament. La superfície amb vegetació des Carbó no supera els 2000 m². En un informe elaborat per la
Direcció General d'Ordenació del Territori i Medi Ambient de la Conselleria d'Obres Públiques i Ordenació del Territori del Govern
Balear sobre els illots costaners de les Balears apareix una descripció des Carbó i de l'illot adjacent i fragmentat en dos, als que es denomina genèricament com Llosa de Na Macaret o Illes des Carbó. En dit informe no es fa esment de l'existència de Podarcis lilfordi!

És de mida mitjana; coloració marronosa (a diferència de les de la veïna illa d'Addaia Gran). La regió ventral és gris uniforme
o gris barrejat amb tons salmonats, tant en mascles com en femelles. Així mateix, la zona gular és majoritàriament grisa, pigallada
amb taques negrenques irregulars i, en molts casos, amb tons rosats o ferruginosos. Coll més ample que el cap. Elevat nombre d'escates dorsals, gulars, collars, i ventrals.

Estat de conservació 
Està protegida pel Reial Decret 439/1990, per la Directiva Hàbitat i pel Conveni de Berna. Malgrat això, és una espècie que es troba en situació de perill d'extinció: viu en un hàbitat molt reduït i molt hostil (tot i la protecció d'Addaia Gran, la seva baixa alçada la fa molt vulnerable als temporals de tramuntana que poden acabar definitivament amb la població) i tot i la protecció genèrica que gaudeix el desconeixement del seu hàbitat per part dels organismes competents locals la fa totalment vulnerable al furtivisme dels col·leccionistes científics (que sí que saben on trobar-la).

Consideracions sistemàtiques/taxonòmiques 
Exemplars típics etiquetats per Pérez-Mellado i Salvador (1988) com de l'illa Carbonera (Menorca) topònim de localització incerta fins que en l'any 2002 s'ha descobert que corresponien de la població de sargantanes que hi ha a l'illa des Carbó. Una publicació recent explica aquest redescobriment.

Referències 
 Valentín Pérez Mellado, Gloria Cortázar, Claudia Corti, Anna Perera. Redescubrimiento d'una población de Lagartija balear "Podarcis lilfordi" (Squamata, Lacertidae) en Menorca (Islas Baleares. Bolletí de la Societat d'Història Natural de les Balears, ISSN 0212-260X, Nº. 45, 2002, pags. 45-50

carbonerae
Parsec

El parsec (abreviat pc) és una unitat de longitud usada en astronomia. Significa "paral·laxi d'un arc de segon". Es basa en el mètode de la paral·laxi trigonomètrica, el mètode més antic i estàndard de determinar les distàncies estel·lars. L'angle que subtendeix una estrella al radi mitjà de l'òrbita terrestre (al voltant del Sol) s'anomena paral·laxi. El parsec es defineix com la distància de la Terra a un estel que té una paral·laxi d'1 segon d'arc (sexagesimal). Alternativament, el parsec és la distància a la qual 2 objectes, separats per 1 unitat astronòmica, semblen estar separats per un angle d'1 segon d'arc. Llavors 360×60×60/2π AU = ~2,0626480625×105 AU =~ 3,085 677 580 666 31×10¹⁶ m=~ 3,26 anys llum. La mesura de distàncies de cossos celestials de la Terra en parsecs és un aspecte clau de l'astronomia.

Per raons històriques, els astrònoms normalment expressen distàncies a objectes astronòmics en unitats de parsecs, en lloc d'anys-llum. Les primeres mesures directes d'un objecte a distàncies interestel·lars (de l'estel 61 Cygni, per Friedrich Wilhelm Bessel el 1838) es van fer per trigonometria usant l'amplada de l'òrbita terrestre com a base. El parsec es dedueix naturalment d'aquest mètode.

No existeix cap estrella amb una paral·laxi d'1 segon d'arc. Com més gran sigui la paral·laxi d'un estel més proper és a la Terra, i, per tant, menor és la seva distància en parsecs. Així, l'estel més proper a la Terra tindrà la paral·laxi més gran. Aquest estel és Pròxima Centauri, amb una paral·laxi de 0,762 segons d'arc, a una distància aproximada de 4,28 anys-llum, o 1,3 parsecs, de distància.

Per raó de l'escala extremadament petita de les paral·laxis, els mètodes terrestres (mesurant sobre la Terra) donen mesures fiables de distàncies estel·lars de no més de 325 anys-llum, o aproximadament 100 parsecs, que correspon a les paral·laxis superiors a 1/100 d'1 segon, o 10 mil·lisegons d'arc.

Entre 1989 i 1993, el satèl·lit Hipparcos, llançat per l'Agència Espacial Europea (ESA) el 1989, va mesurar les paral·laxis d'aproximadament 100.000 estels, amb una precisió aproximada de 0,97 mil·lisegons d'arc, i va obtenir mesures acurades per a distàncies estel·lars d'aproximadament 1000 parsecs.

El satèl·lit GAIA de l'ESA, llançat el 19 de desembre del 2013, té una precisió suficient per a mesurar distàncies estel·lars amb un 10% de precisió cap al cor de la Galàxia (aproximadament a 8 kpc de distància en la direcció de la Constel·lació del Sagitari).

Càlcul del valor d'un parsec 

A l'esquema del costat (a escala molt reduïda i sense respectar els valors angulars), S és el Sol, T la Terra i P un objecte situat a un parsec del Sol: per definició, l'angle  és igual a un segon d'arc (1") i la distància  val una unitat astronòmica (1 ua). Amb les regles de la trigonometria és possible de calcular :

com que una unitat astronòmica mesura exactament 1,495 978 706 91 x 1011 m, tenim que:

Equivalències 

Múltiples:
 kiloparsec: 103 parsecs
 megaparsec: 10⁶ parsecs
 gigaparsec: 109 parsecs

Referències 

Astrometria
Unitats de longitud
Unitats de mesura astronòmiques
Pregària salat

La salat (; plural ṣalawāt) és la pregària o oració canònica de la religió islàmica, i constitueix el segon dels cinc pilars de l'islam. En principi es feia tres vegades al dia, però es va augmentar a cinc, a unes hores fixes determinades per la posició del sol: a l'aurora, al migdia, a mitja tarda, després de la caiguda del sol i a la matinada.

Les hores de pregària s'anuncien de forma pública per un muetzí des del minaret de la mesquita.

La pregària es pot fer a qualsevol lloc que no sigui impur, que se sacralitza simbòlicament amb el traçat d'una línia, normalment amb una catifa.

Durant l'oració el que resa ha d'estar orientat cap a la Meca.

Després de la neteja ritual, anomenada ablucions, el musulmà realitza un seguit de moviments corporals i recita diverses oracions.

Els moviments corporals són un conjunt de quatre postures: drets, inclinats, postrats i asseguts. Aquestes postures es porten a terme en un cicle regular que cada musulmà aprèn des de nen.

L'oració acaba cada vegada de la mateixa manera. Girant-se a la dreta i a l'esquerra, cada fidel desitja a la persona que està al seu costat, la pau i la benedicció de Déu. Aquesta és una manera per la qual els musulmans afirmen que tots són membres d'una mateixa comunitat i que comparteixen la mateixa fe en un sol Déu.

L'oració preferida és coneguda com Al-Fàtiha, i consisteix a recitar els primers versicles de l'Alcorà: 

Pilars de l'islam
Argument ontològic

Largument ontològic per a l'existència de Déu va ser proposat per primer cop pel filòsof medieval sant Anselm de Canterbury.

Anselm no proposà exactament una metodologia ontològica, és a dir, preocupat per la natura de l'ésser, però la seva argumentació pren com a referència la distinció entre éssers necessaris -coses que no poden no existir- i éssers contingents -coses que poden no existir. L'argument ontològic per a l'existència de Déu en totes les seves interpretacions i formes acaba en una afirmació similar a "Déu existeix, ja que és un ésser necessari".

Una versió molt col·loquial de la conclusió d'Anselm és que "Déu no pot no existir". Òbviament, això és una afirmació controvertida, i l'argument ontològic té una llarga història de detractors i defensors.

Argument original d'Anselm de Canterbury 
Anselm presenta l'argument ontològic com una part de la pregària adreçada a Déu. Comença amb una definició de Déu, o una suposició necessària sobre la natura de Déu, o potser tot alhora.

 "Creiem que Nostre Senyor és una cosa sobre la qual no podem imaginar res més gran."

Llavors, Anselm fa la gran pregunta: Déu existeix?

Per respondre, primer intenta demostrar que "Déu existeix 'en l'enteniment':

 "L'impiu dirà que una cosa és existir en l'enteniment (ell diu entendre la idea de "Déu), però això no vol dir que existeixi en realitat"

Anselm justifica la seva suposició, usant l'analogia d'un pintor:

 "Quan un pintor imagina el que farà, té a la ment el que encara no ha fet, però encara no és a la realitat. Però quan ho ha pintat, existeix a la realitat i també al seu enteniment".
 Així, fins i tot l'impiu ha de reconèixer que a l'enteniment hi existeix quelcom sobre el qual no es pot imaginar res més gran, ja que quan ho sent ho entén, i tot el que s'entén és a l'enteniment."

Ara Anselm introdueix una altra suposició:

 "I certament que una cosa sobre la qual no es pot imaginar res de més gran no pot existir només a l'enteniment: també es pot imaginar a la realitat, que és més gran i complet."

Exemple: la major part de la gent preferiria uns 100 € reals a uns 100 € imaginaris.

 "Així, si allò sobre el qual no es pot imaginar res més gran, només existeix a l'enteniment, es pot imaginar una cosa més gran (aquella que compleix totes les qualitats de la primera i a més existeix). Però això és impossible."

Anselm creu que això és una contradicció. D'aquí, n'extreu la seva conclusió:

 "Existeix, llavors, allò sobre què no es pot imaginar res més gran, tant en l'enteniment com a la realitat."

Vegeu també 
 Demostració ontològica de Gödel

Referències

Enllaços externs 
 Ontological arguments, a la Stanford Encyclopedia of Philosophy. 

Teologia
Filosofia de l'edat mitjana
Conceptes filosòfics
Pingüins

Els pingüins són un grup d'espècies d'ocells no voladors que habiten l'hemisferi sud. Contràriament a la creença popular, els pingüins no habiten únicament en climes freds. Moltes espècies de pingüins habiten fins a les Illes Galàpagos. La majoria dels pingüins s'alimenten de krill, peix, calamars i altres criatures marines que capturen en les seves immersions submarines.

L'espècie més grossa és el pingüí emperador: els adults tenen una alçada mitjana d'1,1 metres, i pesen 30 o més quilograms. L'espècie més petita és el pingüí blau nan, el qual té típicament una alçada d'entre 35 i 40 centímetres i pesen al voltant d'1 quilogram. Generalment els pingüins més grossos retenen millor la calor i per tant habiten en regions més fredes, mentre que les espècies més petites es troben en climes temperats i fins i tot tropicals.

Taxonomia 
Tradicionalment s'ha considerat que els pingüins formen per ells mateixos la família dels esfeníscids (Spheniscidae) i l'ordre dels esfenisciformes (Sphenisciformes). En la classificació de Sibley-Ahlquist, s'inclou la família Spheniscidae en l'ordre Ciconiiformes. Classificat en 6 gèneres i 18 espècies, no sense controvèrsia, ja que alguns autors consideren fins a 20 espècies, totes en la subfamília dels esfeniscins (Spheniscinae).
 Gènere Aptenodytes 
Pingüí reial (Aptenodytes patagonicus)
 Pingüí emperador (Aptenodytes forsteri)
 Gènere Pygoscelis
Pingüí d'Adèlia (Pygoscelis adeliae)
 Pingüí de corona blanca (Pygoscelis papua)
 Pingüí carablanc (Pygoscelis antarcticus) 
 Gènere Megadyptes
Pingüí ullgroc (Megadyptes antipodes)
 Gènere Eudyptula
Pingüí petit (Eudyptula minor). Alguns autors consideren la subespècie E. m. albosignata com una espècie diferent (E. albosignata).
 Gènere Spheniscus
Pingüí del Cap (Spheniscus demersus)
 Pingüí de Humboldt (Spheniscus humboldti)
 Pingüí de les Galápagos (Spheniscus mendiculus) 
 Pingüí de Magallanes (Spheniscus magellanicus)
 Gènere Eudyptes
Pingüí de Fiordland (Eudyptes pachyrhynchus)
 Pingüí de Sclater (Eudyptes sclateri)
 Pingüí crestadaurat (Eudyptes chrysolophus) 
 Pingüí de Schlegel (Eudyptes schlegeli). Alguns autors han considerat aquesta espècie només com una varietat de color del pingüí de cresta daurada.
 Pingüí salta-roques meridional (Eudyptes chrysocome).
 Pingüí salta-roques septentrional (Eudyptes moseleyi)
 Pingüí de les Snares (Eudyptes robustus)

Pingüins cèlebres 
 El sistema operatiu Linux ha agafat com a mascota oficial la imatge d'un pingüí (Tux), com el protagonista de Penguin Adventure va esdevenir la mascota de MSX.
 Pingu, protagonista d'una sèrie infantil d'animació amb plastilina.
 Els pinguïns de la pel·lícula d'animació Madagascar i la seva seqüela Els pingüins de Madagascar.
 El pingüí Gunter de la seria d'animació Hora d'aventures.
 Nils Olav, mascota i coronel en cap de la Guàrdia Reial de Noruega. Viu al zoològic d'Edimburg, Escòcia.

Referències

Vegeu també 
 Icadyptes salasi
 Anthropornis
Parazous

Els parazous (Parazoa, gr. παρα-, para, "al costat de", i ζωα, zoa, "animal") són un taxó amb categoria de subreí que se situa a la base de l'arbre filogenètic del regne animal en oposició al subreí Eumetazoa ; agrupa les formes més primitives, caracteritzades per no posseir teixits pròpiament dits o que, en tot cas, aquests teixits estan només parcialment diferenciats. En general agrupa un únic tall, Porifera, que no tenen músculs, nervis i òrgans interns, cosa que els assembla en molts casos a una colònia cel·lular més que a un organisme multicel·lular pròpiament dit. Tots els altres animals són eumetazoos, que sí que posseeixen teixits diferenciats.

De vegades, Parazoa reuneix Porifera amb Archaeocyatha, un grup d'esponges extintes de vegades considerades un tall a part. En altres casos s'inclou Placozoa, depenent dels autors.

Descripció 
Els parazous es diferencien dels seus ancestres, els coanoflagel·lats, en què no són microscòpics i tenen diferenciació cel·lular. No obstant això, són un grup a part de l'arbre filogenètic dels animals, donat que no tenen veritables teixits. Els únics parazous vivents són les esponges, les quals pertanyen a l'embrancament dels porífers, i els placozous (amb només quatre espècies descrites).

Els parazous són asimètrics, a diferència de tots els altres grups d'animals, que presenten alguna mena de simetria. Actualment hi ha unes 5.000 espècies, 150 de les quals són d'aigua dolça. Les larves formen part del plàncton, mentre que els adults estan fixats a alguna mena de substrat sòlid.

Cladística 
S'estima que la divisió entre parazous i eumetazous es va produir fa uns 940 milions d'anys.

Actualment es considera que els parazous són un grup parafilètic. No se l'inclou en la majoria d'anàlisis cladístiques. Quan se'n fa referència, de vegades se'l considera equivalent a l'embrancament dels porífers.

Alguns autors inclouen els placozous, un embrancament format per una única espècie, Trichoplax adhaerens, dins els parazous, encara que de vegades també els situen en el subregne dels agnotozous.

Referències

Enllaços externs 
 Parazoa: The Sponges
Porta dels Països Catalans

La Porta dels Països Catalans, obra de l'escultor Emili Armengol, marca l'inici dels Països Catalans en el terme comunal de Salses (Catalunya del Nord).

Està situada molt a la vora de l'autopista La catalana, però no pròpiament al lloc que correspondria, sinó quasi 4 quilòmetres terres catalanes endins.

Després de més de 20 anys d'haver-se'n iniciat el projecte, la Porta dels Països Catalans (iniciativa militant i ciutadana; no gaire ajudada o oficialment frenada –o prohibida– segons els anys i les persones), que es pot veure passant per l'autopista, es va inaugurar el diumenge 28 de setembre del 2003, al nord de Salses. La seua concepció i execució va ser obra de la Unió per una Regió Catalana, impulsada per Armand Samsó.

La visió aèria del monument recorda una falç, al·ludint clarament al cant dels Segadors.

El característic portal de la masia catalana, representat per una gran arcada d'acer Corten, és la idea general d'aquest volum. És travessat per quatre talls verticals disposats com l'aire entre els dits d'una mà, al·legoria de les quatre barres de la senyera catalana. Aquestes incisions, o portes, realitzades en acer inoxidable, estan orientades de tal manera que permeten el pas de qualsevol direcció de la Rosa dels Vents «per a simbolitzar la nostra actitud respectuosa i d'acolliment a persones i cultures de tot arreu».

Referències

Enllaços externs 

 Associació de la Porta dels Països Catalans 

Edificis de Salses (Rosselló)
Monuments de la Catalunya del Nord
Plana litoral

Una plana litoral o plana costanera és qualsevol regió plana i baixa que va vorejant un mar o oceà i que, normalment, continua mar endins constituint el que es coneix com a plataforma continental.

Geològicament, la plana litoral és una extensió del continent i, sovint, és el resultat de l'acumulació de terres d'al·luvió i/o l'acció humana. Als Estats Units el terme s'aplica a la primitiva plataforma continental que ha donat lloc a les extenses planes continentals atlàntiques i del Golf, que s'han enfonsat i han emergit del mar en diverses ocasions des de l'Era Mesozoica, com demostra el tipus de dipòsits sedimentaris, bé per un descens del nivell del mar, o bé per una elevació de la terra. Durant l'últim període glacial, quan el nivell del mar era molt més baix, les planes litorals tenien més amplada i les línies de platja se situaven mar endins en respecte a la seva situació actual. La plana litoral dels Estats Units és la més gran del món, ja que té una amplada de 160 a 500 km i s'estén 3000 km al llarg de la costa de l'Atlàntic.

A Catalunya la plana de l'Empordà i el delta de l'Ebre són dues planes litorals formades pels dipòsits de terra que arrosseguen els rius que hi desemboquen. El delta de l'Ebre és una plana formada al llarg dels segles pel riu Ebre, a mesura que ha anat dipositant a la seva desembocadura els sediments (sorres, argiles i llims) transportats per les seves aigües. La desforestació, a partir de l'edat mitjana, de les terres de la conca de l'Ebre van provocar un augment dels sediments, que van començar a formar a poc a poc el delta. Actualment, la construcció dels embassaments ha reduït dràsticament l'aportació de sediments i el delta ha començat a retrocedir en alguns punts.

Referències 

Geografia física
PSC

Partit dels Socialistes de Catalunya
 Partit Social Cristià-Christelijke Volkspartij (Bèlgica)
 Partit Social Cristià: escissió de parla francès del partit unitari
PPC (desambiguació)

Política Pesquera Comuna, política pesquera de la Unió Europea que quotes per limitar la quantitat de peix que es pot pescar
 Peercoin, també conegut com a PPCoin, mena de criptodivisa 
 Partits polítics:
 Partit Popular de Cambodja, partit del Regne de Cambodja 
 Partit Popular Català, delegació del Partit Popular espanyol a Catalunya
 Partit Progressista de Chūgoku, partit polític del Japó fundat l'any 1894, ja desaparegut
 Partit pel Progrés i la Concòrdia, partit polític de Ruanda
Presbícia

La presbícia, vista cansada o presbiopia és una ametropia en la qual hi ha una disminució de la capacitat d'acomodació de l'ull per veure-hi de prop, a causa d'una pèrdua d'elasticitat del cristal·lí que és la lent interna de l'ull que enfoca els objectes.El terme presbícia prové de la unió dels termes grecs presby (vell) i tes (propi de). Fa referència a que la presbícia es una afecció que habitualment no afecta als joves.

La vista cansada es presenta cap als 40-45 anys en la persona sense graduació amb un ull normal, és a dir, aquell que no precisa cap correcció per veure-hi bé de lluny. Quan existeix cansament visual en llegir abans d'aquesta edat, es tracta normalment d'una hipermetropia o un astigmatisme que no s'han corregit. Gairebé tothom arriba a presentar presbícia, malgrat que existeix alguna persona excepcional que als 70 anys conserva una agudesa visual perfecta tant de lluny com de prop.

Mecanisme 
Existeixen diferents agents que intervenen en el procés d'acomodació: el cristal·lí, el múscul ciliar, la càpsula o les zònules; l'existència de canvis al llarg dels anys en algun d'ells podria explicar l'aparició de la presbícia. Històricament, han existit teories que han assenyalat com a responsables de la pèrdua de funció cada un d'aquests elements. També han existit teories que han apuntat que la responsabilitat en podria recaure sobre una combinació de diversos fenòmens.

Els estudis mostren que l'amplitud d'acomodació disminueix linealment amb l'edat, al voltant d'unes dues diòptries per dècada. El procés comença ja a la infantesa i culmina al voltant dels cinquanta anys amb la pèrdua completa de la capacitat d'acomodació. Alguns subjectes amb miopia i presbícia són capaços de llegir sense fer servir lents a causa de la compensació que es produeix entre ambdós fenòmens.

Punt pròxim 
En els principis de l'òptica ocular, es coneix com a punt pròxim o punt proper, el punt més proper en què un objecte pot ser enfocat per l'ull (portat al focus de l'ull). Normalment, en el disseny d'instruments òptics i en la caracterització de dispositius òptics com les lupes, se li dona al punt proper una distància estàndard de 25 cm.

A partir dels 40-50 anys, la compensació de la presbícia requereix l'ús de lents convergents per a tasques de visió propera. La gent amb algun defecte de visió previ sol canviar-se a lents bifocals o progressives. A més, l'èxit de les operacions de cataractes ha potenciat la investigació en lents intraoculars amb capacitat acomodativa.

Vegeu també 
 Lent progressiva.
 Ulleres.
 Lent bifocal.
 Profunditat de focus

Altres ametropies:
 Astigmatisme.
 Hipermetropia.
 Miopia.

Referències i notes

Enllaços externs 
 Presbícia (Portal informatiu d'un centre mèdic).

Trastorns de refracció i acomodació
Optometria
Pera de succió

La pera de succió és un aparell que s'utilitza en laboratoris amb la finalitat de succionar un líquid. Se sol utilitzar en les pipetes i en els comptagotes. Existeixen dos tipus de peres: les antigues, que són de goma tova en tota la seva composició, i les modernes, que són de plàstic i estan constituïdes per una roda, amb la qual se succiona el líquid, i una palanca amb la qual es vessa el líquid.

Material de laboratori
Pinça

Una pinça o, més sovint referit en plural com a pinces, és un estri proveït de dues parts mòbils que d'una manera o altra es poden moure per subjectar entremig a un altre objecte.

Les pinces són un cas específic de palanca de tercer tipus, en les que l'objectiu no és aplicar més força sinó tenir més precisió.

N'hi ha de diversos tipus segons allò que s'hagi de manipular.
 En un laboratori, per manipular els tubs d'assaig o portaobjectes prop del foc s'utilitzen unes pinces de fusta o de metall.
 També es fan servir per a agafar el pa, els pinyols de gel o per a depilar els cabells.
 A Orient s'utilitzen escuradents de bambú.
 Un avanç en l'evolució humana fou aconseguir fer la pinça amb l'índex i el polze.
 En orfebreria per recollir pedres petites s'utilitzen unes pinces grosses anomenades esbocelles.

També s'aplica el nom de pinça a altres tipus de palanques de primer tipus, com les pinces per a estendre la roba.

Es coneixen com a pinces els plecs construïts en certs pantalons de vestir.

Vegeu també 
 Palanca

Referències 

Material de laboratori
Higiene personal
Premi Nobel de Fisiologia o Medicina

El Premi Nobel de Fisiologia o Medicina, és un dels Premis Nobel que s'atorguen anualment. El guanyador el decideix l'Institut Karolinska, i el premi s'entrega a Estocolm (Suècia).

Referències

Vegeu també 
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel
 Llista de guardonats amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia

Enllaços externs 

  Pàgina del Premi Nobel de Medicina i Fisiologia de l'Institut Nobel

 
Nobel de Medicina
Medicina o Fisiologia
POUM

Acrònims:
 Partit Obrer d'Unificació Marxista 
 Pla d'ordenació urbanística municipal
 Poum (Nova Caledònia), municipi francès a Nova Caledònia 
 Poum, heroi d'un llibre de l'escriptor francès Victor Margueritte
Pare carabasser

El Pare Carabasser és un joc tradicional català de penyores.

Funcionament 
Un jugador fa de pare Carabasser. La resta es numeren.

Comença el pare Carabasser dient: 
 El pare Carabasser quan va morir va deixar tantes carbasses (un nombre no més gran que el de la resta de jugadors).
 El qui té aquest nombre dirà: 
 Què sis? (en cas que ell tingui el sis) Tantes! (un altre nombre)

I així anar seguint la cadena fins que un diu un nombre no existent o bada i no respon amb prou rapidesa. En aquest cas, paga penyora.

Referències 

Jocs infantils
Tradicions de Catalunya
Procés d'inestabilitat gravitatòria

El procés d'inestabilitat gravitatòria, en un sistema sotmès a l'acció d'una pressió interna, i de la gravetat, produeix una fluctuació de la densitat, d'una tossa característica, que comença a créixer per efecte de la seva pròpia gravetat.

Referències 

Gravetat
Punt triple

En termodinàmica, el punt triple és aquell en el qual conviuen en equilibri l'estat de la matèria sòlid, l'estat líquid i l'estat gasós d'una substància. Es defineix amb una temperatura i una pressió (no ambiental, sinó pressió de vapor). El punt triple de l'aigua, per exemple, se situa a 273,16 kèlvins (0,01 °C) i a una pressió de 611,73 Pa (4,59 mmHg o 0,006033 atm ITS90.

Punt triple de l'aigua 
L'única combinació de pressió i temperatura a la qual l'aigua, gel i vapor d'aigua poden coexistir en un equilibri estable es produeix exactament a una temperatura de 273.1598 K (0.0098 °C) i a una pressió parcial de vapor d'aigua de 611,73 pascals (6,1173 mil·libars, 0,0060373057 atm). En aquest moment, és possible canviar l'estat de tota la substància a gel, aigua o vapor arbitràriament fent petits canvis en la pressió i la temperatura. Cal tenir en compte que fins i tot si la pressió total d'un sistema està molt per sobre de 611,73 pascals (és a dir, un sistema amb una pressió atmosfèrica normal), si la pressió parcial del vapor d'aigua és 611,73 pascals, aleshores el sistema pot trobar encara al punt triple de l'aigua. Estrictament parlant, les superfícies que separen les diferents fases també han de ser perfectament planes, per evitar els efectes de les tensions de superfície.

L'aigua té un inusual i complex diagrama de fases (encara que això no afecta les consideracions generals exposades sobre el punt triple). A altes temperatures, incrementant la pressió, primer s'obté aigua líquida i, a continuació, aigua sòlida. Per sobre de 109 Pa aproximadament s'obté una forma cristal·lina de gel que és més dens que l'aigua líquida. A temperatures més baixes en virtut de la compressió, l'estat líquid deixa d'aparèixer, i l'aigua passa directament de sòlid a gas.

A pressions constants per sobre del punt triple, escalfar gel fa que es passi de sòlid a líquid i d'aquest a gas, o vapor. A pressions per sota del punt triple, com les trobades a l'espai exterior, on la pressió és propera a zero, l'aigua líquida no pot existir. En un procés conegut com a sublimació, el gel salta la fase líquida i es converteix directament en vapor quan s'escalfa.

La pressió del punt triple de l'aigua va ser utilitzada durant la missió Mariner 9 a Mart com un punt de referència per definir el nivell del mar. Missions més recents fan ús d'altimetria làser i gravimetria en lloc de la pressió atmosfèrica per mesurar l'elevació a Mart.

Taula de punts triples 
En aquesta taula s'inclouen els punts triples d'algunes substàncies comunes. Aquestes dades estan basades en els proporcionats per la National Bureau of Standards (ara NIST) dels Estats Units d'Amèrica.

Referències

Vegeu també 
 Diagrama de fases
 Punt crític

Bibliografia 
 Yunus A. Cengel, Robert H. Turner. Fundamentals of thermal-fluid sciences. McGraw-Hill, 2004, p. 78. 

Propietats químiques
Estats de la matèria
Peta-

Peta (símbol P) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 1015, o 1.000.000.000.000.000.

Adoptat el 1975, només difereix una lletra (tal com passa amb el prefix Tera) de la paraula grega πέντε, penta, que significa cinc, ja que és igual a 1000⁵.

Per exemple;
1 petàmetre = 1 Pm = 1015 metres
1 petagram = 1 Pg = 1015 grams
1 petasegon = 1 Ps = 1015 segons

En informàtica peta vol dir 1 125 899 906 842 624 (1024⁵ o 250), en lloc de 1 000 000 000 000 000, especialment quan és usat el prefix byte, obtenint un petabyte. Per a resoldre aquesta ambiguetat, s'ha proposat el terme pebibyte per al valor 250 bytes. Però la utilització d'aquest terme no està gaire estesa.

Prefixos del SI
Pico-

Pico (símbol p) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-12, o 1/1.000.000.000.000 o, cosa que és equivalent, 0,000 000 000 001.

Confirmat el 1960, el mot prové de l'italià piccolo, que significa petit.

Per exemple;
 1 picòmetre = 1 pm = 10-12 metres = 0,000 000 000 001 metres
 1 picogram = 1 pg = 10-12 grams = 0,000 000 000 000 001 grams 
 1 picosegon = 1 ps = 10-12 segons = 0,000 000 000 001 segons

Prefixos del SI
Expansió accelerada de l'Univers

L'Expansió accelerada de l'Univers es basa en observacions que mostren que l'expansió de l'univers s'està accelerant, de manera que la velocitat a la qual una galàxia llunyana s'allunya de l'observador augmenta contínuament amb el temps.

El 1998, dos equips d'astrònoms, Supernova Cosmology Project i High-Z Supernova Search Team, respectivament dirigits per Saul Perlmutter i Brian P. Schmidt/Adam Riess, observaren una acceleració de l'expansió de l'Univers mesurant les velocitats d'escapament de supernoves de tipus Ia per mesurar l'acceleració. La idea era que, com que les supernoves de tipus Ia tenen gairebé la mateixa brillantor intrínseca (una espelma estàndard), i com que els objectes que estan més lluny semblen més tènues, podem utilitzar la brillantor observada d'aquestes supernoves per mesurar la distància a ells. Aleshores, la distància es pot comparar amb el desplaçament al vermell cosmològic de les supernoves, que mesura quant s'ha expandit l'univers des que es va produir la supernova. El resultat inesperat va ser que els objectes de l'univers s'estan allunyant els uns dels altres a un ritme accelerat. Els cosmòlegs de l'època esperaven que la velocitat de recessió sempre es desacceleraria, a causa de l'atracció gravitatòria de la matèria a l'univers. El descobriment va ser premiat amb el Premi Nobel de Física el 2011 per als tres investigadors principals dels dos equips. S'han trobat proves confirmatòries en oscil·lacions acústiques bariòniques i en anàlisis de l'agrupament de galàxies.

Es creu que l'expansió accelerada de l'univers va començar des que l'univers va entrar en la seva era dominada per l'energia fosca fa aproximadament 4.000 milions d'anys.. En el marc de la relativitat general, una expansió accelerada es pot explicar per un valor positiu de la constant cosmològica Λ, equivalent a la presència d'una energia positiva del buit, anomenada "energia fosca". Tot i que hi ha possibles explicacions alternatives, la descripció que suposa energia fosca (Λ positiva) s'utilitza en el model estàndard actual de cosmologia, que també inclou matèria fosca freda (CDM) i es coneix com a model Lambda-CDM.

Aquesta observació, inesperada, implica una constant cosmològica positiva i l'existència de l'anomenada energia fosca a l'Univers. Mesures més recents del satèl·lit WMAP han confirmat aquesta acceleració i determinat més precisament la quantitat d'energia fosca.

L'acceleració es mesura pel paràmetre de desacceleració que indica el grau de frenada de l'expansió de l'Univers, provocada per l'atracció gravitatòria. Aquest paràmetre està relacionat amb la derivada segona del radi de l'Univers en funció del temps.

Inicialment, en l'Univers jove el paràmetre de desacceleració era positiu, és a dir, l'expansió de l'Univers es frenava. Però des de fa uns 6 mil milions d'anys l'energía fosca va invertir la situació i des de llavors el paràmetre de desacceleració es negatiu, (l'expansió de l'Univers s'està accelerant)

Notes

Referències 

Astronomia
Cosmologia
Principi cosmològic

El principi cosmològic és la suposició segons la qual ni la humanitat ni la Terra no estan situades a cap punt privilegiat de l'Univers i que qualsevol observador de l'Univers en té una visió aproximadament igual. Suposa que l'espai dit "exterior" (a la Terra) és homogeni a gran escala i isòtrop.

Referències 

Cosmologia
Q

La Q és la dissetena lletra de l'alfabet català i tretzena de les consonants. El seu nom és cu.

Fonètica 
En català aquesta consonant va seguida de la vocal u. Representa el so /k/ davant de /e/ (que, queixal, alqueria, aqueu...) o /i/ (qui, quist, alquímia, aquí...). En canvi si la segueixen les vocals a o o el dígraf qu es pronuncia /kw/ (quasi, quatre, quàsar, quòrum, aquós...). Per a /kw/ davant de /e/ o /i/ es posa una dièresi damunt de la u (qüestió, aqüicultor, aqüífug...). El motiu d'aquestes ortografies i normes és una convenció tradicional. En català antic a vegades s'utilitzava el dígraf qu davant d'altres mots (quauall per contres de cavall).

Significats de Q 
 Bioquímica: en majúscula és el símbol de la glutamina.
 Ciència-ficció: Un dels personatges de Star Trek amb poders omnipotents.
 Entreteniment: Designa la reina en la baralla de cartes francesa
 Física: Símbol de la càrrega magnètica. També a la física quàntica de partícules és la càrrega elèctrica.
 Matemàtiques: En majúscula i negreta (Q) representa als nombres racionals.Pot ser abreviatura de quilogram o de quintar).
 Símbol: Una Q sol desginar qualitat, per això apareix a molts logotips. Respresenta la conjunció completiva "que" en taquigrafia (tot i que avui dia s'està substituent per K)

Lletres de l'alfabet llatí
Quart

Quart és un municipi de la comarca del Gironès que forma part de l'àrea metropolitana de la ciutat de Girona. És un important referent de la ceràmica i la terrissa a Catalunya. Fa més de 700 anys que es té constància dels seus inicis. Durant forces anys es va portar a terme la Fira Mercat de la Terrissa Catalana de Quart molt reconeguda per la seva importància en el sector de la terrissa i de la ceràmica però que en aquests moments ja no es porta a terme. Hi ha documentats dos poblats ibèrics, el de la Creueta, situat al Puig d'en Rovira, i el de Castellar de la Selva.

Fills il·lustres 
 Lluís Sellés Romà (1922-1979), músic i fotògraf.

Geografia 
El nom de Quart és d'origen romà i significa que hi havia el quart mil·liari, és a dir, que es trobava a quatre milles de la ciutat de Girona.
 Llista de topònims de Quart (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Fira Mercat de la Terrissa Catalana de Quart 
La història de la terrissa de Quart té el seu inici durant la baixa edat mitjana, quan un grup d'artesans s'establiren en aquesta zona, rica en terres argiloses, per desenvolupar la seva labor.

Posteriorment, aquests artesans es van agrupar en la confraria de Santa Justa i Santa Rufina, i sota aquest gremi van viure entre els segles XVI i XIX una època d'esplendor econòmic, fins que l'aparició de nous materials i noves tecnologies feu entrar al sector en crisi, A partir d'aquest moment Quart s'especialitzà progressivament en la ceràmica decorativa i artística, i durant aquesta nova etapa el municipi viurà un període clau en la història de la ceràmica catalana, emparat en l'estètica Modernista i Noucentista i impulsat per artistes com Gustau Violet, Rafael Masó o Fidel Aguilar.

Referències

Vegeu també 
 Montigalar 466m. (Quart), muntanya.
 Celrè
 Museu de la Terrissa de Quart
 Santa Margarida de Quart
 Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Quilòmetre

Un quilòmetre o kilòmetre (símbol km) és una unitat de longitud equivalent a 1.000 metres.

1 km = 1.000 m = 103 m

Històricament, es defineix com la deumil·lèsima part de la distància entre el pol Nord terrestre i l'equador passant pel meridià de París (França). S'usa per expressar distàncies, sobretot a les carreteres (excepte Anglaterra i Estats Units).

La paraula «kilòmetre» està formada per les paraules gregues χίλια (khilia) = mil i μέτρο (metro) = compte/mesura.

Kilo és el prefix per a 1.000, definit en els prefixos del Sistema Internacional d'Unitats.

Equivalències amb altres unitats 
1 km = 0,621 milles = 0,540 milles nàutiques = 1.094 iardes = 3.821 peus

Referències 

Metre
Quantitat de moviment

La quantitat de moviment o moment lineal (p) d'un cos és el producte de la seva massa per la seva velocitat mesurades en un determinat sistema de referència. Les seves unitats són kg·m·s-1 o, equivelentment, N·s.

Es pot apreciar que un vaixell de gran tonatge pot tenir una gran quantitat de moviment encara que es mou a una velocitat petita, i pot ser igualat per una bala petita que surti a una gran velocitat.
També, un objecte molt gran que es mou a una gran velocitat tindrà una enorme quantitat de moviment, com per exemple un camió baixant sense frens un pendent, però el mateix camió en repòs no tindrà cap quantitat de moviment.

La definició matemàtica del moment lineal per un cos és:

on p i v són vectorials i:

p = moment lineal
m = massa
v = velocitat lineal

Per un sistema de N partícules de massa i velocitat el total de la quantitat de moviment s'expressa com:

i per a un sistema continu de masses es:

Si es deriva p respecte al temps i suposant que la massa és constant, es troba el producte de la massa per l'acceleració que, segons la segona Llei de Newton, és igual a la força:

on: 

F = força
m = massa
a = acceleració lineal

D'on es veu fàcilment que la força és igual a la variació del moment lineal respecte del temps.

La mateixa relació en forma integral és:

On es pot veure que una força sostinguda durant un llarg període produeix més canvi de quantitat de moviment que la mateixa força quan s'aplica un curt període.
Així, per canviar la quantitat de moviment d'un objecte, importa tant la magnitud de la força com el temps d'actuació.

Podrem definir l'impuls com el producte de la força per l'increment de temps.

on F és la força aplicada i ∆t l'increment de temps.

L'impuls canvia la quantitat de moviment de la mateixa manera que la força canvia la velocitat. Per la qual cosa, finalment, es defineix l'impuls rebut per un cos o partícula com la variació de la quantitat de moviment:

on pf és la quantitat de moviment final i p0 la inicial.

Referències

Bibliografia 
 

Física clàssica
Quaternió

Els quaternions són una generalització dels nombres complexos, de tal manera que si un nombre complex defineix dues dimensions afegint la component i (cal recordar que ), un quaternió defineix quatre dimensions afegint les components i,j,k, de manera que:

Es pot resumir en aquesta taula de multiplicació:

Un quaternió, doncs, és un nombre de la forma: z = a + bi + cj + dk, on els 4 nombres reals a, b, c i d defineixen únicament el quaternió z. El valor absolut del quaternió z es defineix com a:

La multiplicació de quaternions té les propietats associativa i distributiva però no la commutativa: el conjunt dels quaternions és, doncs, un cos  no abelià.

Van ser ideats per Sir William Rowan Hamilton, el 16 d'octubre de 1843 (un dilluns) després de pensar bastant de temps en com era possible multiplicar "triplets", ternes o trios de nombres (de fet, és impossible). Va ser mentre, caminant amb la seva dona, anava a presidir una reunió a l'Reial Acadèmia d'Irlanda; la idea li va venir de sobte i se'n va alegrar tant que va gravar la fórmula esmentada a un dels carreus d'un pont que hi havia al camí. Tot i així, ja havien estat estudiats uns anys abans (1840) de forma geomètrica pel matemàtic francès Olinde Rodrigues, malgrat que la seva obra va ser poc o gens coneguda.

Referències 

Nombres
Quercetea ilicis

Quercetea ilicis són els boscs perennifolis esclerofil·les, amb les màquies i les garrigues que s'hi relacionen.

Descripció 
El nom deriva de l'arbre dominant en aquests boscs, el roure; les varietats més abundants que s'hi poden trobar són: el Quercus lusitania (una varietat intermèdia entre el Quercus ilex i el Quercus pirenaica) i entre les plantes arbustives: la Quercetalia pubescentis, la Quercetalia robori-petraea i la Digitalis purpurea. Conviu de vegades amb arbres com ara l'Abies pinsapo i el Cedrus atlantica.A la part baixa dels arbres es poden trobar fanerògames

Les zones on es poden trobar aquests boscs són:
 la península Ibèrica
 les Illes Balears
 Sicília
 Nord del Marroc i d'Algèria

El tipus de terreny és el que està format per sòls aspres amb roques calcàries, i en un entorn de clima sec, com el de l'altiplà castellà.

Subdivisions 
El botànic Braun-Blanquet en va fer una subdivisió, amb diferent vegetació segons la humitat del clima:

Grup A 
Més fred i humit, amb les espècies següents:
 Fagus silvatica
 Ilex aquifolium
 Poa nemoralis
 Corylus avellana
 Taxus baccata

Grup B 
Terrenys silicis i no tan humits, amb les espècies següents:
 Sarothamnus scoparius
 Deschampsia rexuosa
 Teucrium scorodonia
 Lonicera peryclimenum
 Pteridium aquilium

Referències

Bibliografia 
 Salvador Rivas Goday, "Contribución al estudio de la Quercetea ilicis hispánica", publicat en: Anales del Instituto Botánica Cavanilles .
 Salvador Rivas Martinez, "La vegetación de la clase quercetea ilicis n España y Portugal", 1974,publicat en:Anales del Instituto Botánica Cavanilles .
 Flora i vegetació de ponent .
 G. Bartolo, S. Brullo, P. Minissale, G. Spampinato, "Contributo alla conoscenza del boschi a querus ilex della siilia", Màlaga,1990 .

Fitosociologia
Quintar

El quintar és una unitat de mesura de massa equivalent a un terç de la càrrega i que conté quatre arroves. Segons la zona equivalia entre quaranta-un quilograms i mig i quaranta-dos.

La paraula quintar prové de l'àrab, 'pes de cent', l'única definició que actualment encara es fa servir és el quintar mètric (amb el símbol: q), que equival a 100 kg o 0,1 tones. No forma part del SI però encara es fa servir en el rendiment en agricultura.

Bibliografia 
 Claudi ALSINA i CATALÀ; Gaspar FELIU i MONTFORT; Lluís MARQUET i FERIGLEː Pesos, mides i mesures dels Països Catalans. Barcelona, Curial, 1990

Unitats de massa
Unitats de mesura històriques
Quàntum

En física, el terme quàntum (en plural, quanta) s'utilitza per a referir-se a una unitat elemental i indivisible.

El descobriment de les lleis de la física quàntica a principi del  va revelar que algunes magnituds físiques, com ara l'energia, no poden prendre qualsevol valor sinó només certs valors concrets, múltiples d'una quantitat base. Aquesta quantitat base és el quàntum, que pot prendre diferents noms depenent de la magnitud de què estiguem parlant; així, per exemple, el quàntum de llum (o d'energia) és el fotó.

La quantificació (o quantització) fa referència a la reformulació d'una teoria clàssica en el formalisme de la física quàntica. Encara que la física clàssica és només una bona aproximació de la física quàntica per a fenòmens a escala macroscòpica, la construcció de la teoria quàntica es fa sovint en sentit contrari, començant a partir de la teoria clàssica existent, per derivar la seva rèplica més fonamental quàntica. Posem per cas, hom pot parlar de la quantificació del camp electromagnètic.

Tot el que podem dir sobre la teoria dels quanta es pot resumir en una clàusula molt simple:

L'acció mínima en la natura és, per a tots els sistemes, S≥ħ/2, 

en què ħ és el quàntum de moment angular i d'espín, i S és l'acció mínima en la natura.

Vegeu també 
 Quàntum elèctric.
 Constant de Planck.
 Unitats de Planck.

Referències 

Mecànica quàntica
Física teòrica
Refractari

El terme refractari es refereix a la qualitat de certs materials de resistir altes temperatures sense descompondre's. Els materials refractaris s'utilitzen per fer gresols i recobriments de forns i incineradores. No hi ha una frontera clara entre els materials refractaris i els que no ho són, però una de les característiques habituals que hom demana a un material per considerar-lo com a tal és que pugui suportar temperatures de més de 1100 °C sense estovar-se.

Materials refractaris 
Els materials refractaris han de mantenir la seva força i estructura a altes temperatures, resistir els xocs tèrmics, ser químicament inert, presentar una baixa conductivitat tèrmica i un baix coeficient de dilatació.

Els òxids de magnesi (Òxid de magnesi) i calci són els materials refractaris més importants, tot i que també s'utilitza molt la xamota. El diòxid de zirconi s'utilitza quan cal suportar temperatures extremadament grans. El carbur de silici és un altre del materials refractaris, força fort a altes temperatures però que crema en presència d'oxigen si la seva protecció de diòxid de silici desapareix.

Els materials s'han d'escollir en funció de les condicions d'utilització, per exemple, el carboni no pot ser utilitzat si ha d'estar en contacte amb l'oxigen perquè cremaria. El materials refractaris àcids no es poden utilitzar en presència d'una base química i viceversa atès que es produiria una corrosió. El zirconi, la xamota i el diòxid de silici són àcids, la dolomita i la magnesita són bàsiques, mentre que l'òxid d'alumini, la cromita, el carbur de silici o el carboni són neutres.

També són utilitzats metalls refractaris com el tungstè, el molibdè o el tàntal.

Referències 

Propietats químiques
Rem

Rem (objecte), peça llarga i prima de fusta o un altre material emprada per a remar
 Rem, individu del poble dels rems, poble de la Gàl·lia Belga que vivia a la vora del Sena
 Rem (esport), esport nàutic
 Rem (física), unitat de mesura de radiació ionitzant, dosi equivalent de radiació 
 Música: 
 Re m, notació musical europea per identificar la tonalitat de re menor
 REM, grup de música format el 1980 als Estats Units 
 REM, acrònim anglès de Rapid Eyes Movements, una de les fases del son, vegeu moviments oculars ràpids
 Rem, germà bessó de Ròmul, fundadors de la ciutat de Roma, vegeu Ròmul i Rem
 Rem (satèl·lit), satèl·lit de l'asteroide (87) Sylvia
RealAudio

RealAudio (.ra) és un format de so creat per RealNetworks, famós i conegut per ser un dels més utilitzats en la reproducció en temps -quasi- real, sense la necessitat de descarregar l'arxiu, és el que s'anomena streaming, amb una acceptable qualitat de so (millor que la proporcionada per l'asf).
La reproducció es fa mitjançant "paquets" que el servidor envia a l'usuari. Cada "paquet" d'àudio es reprodueix mentre que es rep un altre que el substitueix en una carpeta temporal. Aquest procés s'anomena Buffering.

Referències 

Còdecs d'àudio