alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Georg Friedrich Fuchs

Georg Friedrich Fuchs (Magúncia, 1752 - París, 1821) fou un compositor, clarinetista i professor de música alemany.

Va estudiar amb Cannobich i Haydn i a partir del 1784 es va instal·lar a París on es va dedicar a la música per a bandes militars, fent també d'intèrpret i professor. Més endavant va treballar com a arranjador per a publicacions.

Va compondre nombrosos treballs per a bandes militars, i una llarga llista de peces de Música de Cambra, gairebé tota per a instruments de vent.

D'entre la seva obra cal destacar:

 Simfonia Concertant en mi menor per a Clarinet, Trompa i Orquestra
 Quartet Concertant III per a Clarinet en Si bemoll, Trompa en Mi bemoll, Fagot i Violoncel
 Quartet per a Cor, Clarinet, Fagot i Violoncel

Actualment es pot trobar una publicació de Sis Trios per a Clarinet de G.F.Fuchs, que van sortir publicats per primera vegada entre 1803 i 1805.

Vegeu també 
 Emil Ergo, estudiós de l'obra de Fuchs.

Compositors alemanys del Classicisme
Persones de Magúncia
Clarinetistes alemanys
Morts a París
Músics de Renània-Palatinat
Naixements del 1752
Morts el 1821
F

La F és la sisena lletra de l'alfabet català i quarta de les consonants. El seu nom és efa, ef o efe.

Aquesta lletra prové de l'alfabet llatí per bé que evoluciona de l'etrusc els quals la van prendre de la lletra grega digamma la qual va desaparèixer d'entre ells quan també va desaparèixer el so /w/ que representava. L'origen anterior és una lletra de l'alfabet fenici i semític anomenada wâw.

Fonètica 
En català representa la fricativa labiodental sorda, /f/ en l'alfabet fonètic internacional. Rarament representa el so labial sonor /v/quan va seguida d'una consonant sonora (Golf de roses, Bolígraf blau, Afganistan...)

Significats de la lletra F 
 Bioquímica: en majúscula símbol de la fenilalanina.
 Cronologia: representa el mes de febrer als calendaris.
 Economia: serveix per abreujar els francs de diversos països.
 Física: és el símbol dels formants en acústica. Indica també graus Fahrenheit de temperatura.
 Informàtica: s'usa en informàtica per designar les tecles de funció.
 Lingüística: es l'abreviatura de «femení».
 Música: en el sistema musical anglogermànic representa el fa. D'aquesta lletra evoluciona gràficament el símbol de la clau de fa. En cursiva i minúscula, indica que un passatge s'ha de tocar forte.
 Química: en majúscula, símbol que representa l'element químic fluor.
 SI: en minúscula, símbol de femto. També, en majúscula, és el símbol del farad.
 Vehicles: indica procedència de França. En automobilisme, indica el tipus de fórmula o competició.
 Xarxes socials: es fa servir com a símbol de recolzament o respecte.

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Fr

Franci, element químic que té el símbol Fr.
 Nombre de Froude, nombre que té el símbol Fr.
 FR-2, làmina formada per paper fenòlic.
 FR-4, làmina formada per fibra de vidre trenada, resines d'epoxy i brom.
 Front Republicà, coalició política que tenia l'acrònim FR.
 Ab urbe condita, terme llatí equivalent a l'abreviació fR, que significa «des de la fundació de la ciutat».
 Francès, llengua que té el codi ISO 639-1 fr.
 .fr, domini de primer nivell territorial de França.
 Elias Magnus Fries, botànic que té l'abreviació Fr.
Femto-

Femto (símbol f) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-15, o 1/1.000.000.000.000.000 o, cosa que és equivalent, 0,000 000 000 000 001.

Confirmat el 1964, el mot prové del danès femten, que significa quinze.

Per exemple;
 1 femtòmetre = 1 fm = 10-15 metres = 0,000 000 000 000 001 metres
 1 femtogram = 1 fg = 10-15 grams = 0,000 000 000 000 001 grams 
 1 femtosegon = 1 fs = 10-15 segons = 0,000 000 000 000 001 segons

Prefixos del SI
Associació (fitosociologia)

L'associació és la unitat bàsica de classificació de les comunitats vegetals en la tipologia sigmatista (o sigui, seguint els criteris establerts pel S.I.G.M.A., Station Internationale de Géobotanique Méditerranéenne et Alpine, fundada pel botànic Josias Braun-Blanquet a Montpeller). Una associació és una construcció abstracta a partir d'una sèrie de comunitats reals, però s'hi poden referir totes les comunitats que tenen aspecte similar, que viuen en unes condicions ecològiques similar i, sobretot, que tenen un nucli d'espècies vegetals característiques.

Les associacions s'agrupen en aliances, les aliances en classes i les classes en divisions.

Referències 

Fitosociologia
Furigana

Els furigana són caràcters kana (hiragana o bé katakana) que es col·loquen al costat d'un kanji o un altre caràcter per indicar-ne la pronunciació:
 A l'escriptura vertical es col·loquen a la dreta del caràcter.
 A l'escriptura horitzontal estan situats a sobre del caràcter.

S'empren en els següents casos:
 En llibres escrits per a nens que no dominen la lectura dels kanji, així com en alguns manga (còmics japonesos).
 En caràcters que no es troben a la llista dels 1945 kanji d'ús comú o Jōyō kanji.

Referències 

Escriptura japonesa
Kana
Fm

Química: Fm, símbol de l'element químic Fermi (element), de nombre atòmic 100.
 Sistema internacional: fm, símbol de la unitat de longitud femtòmetre o fermi, equivalent a 10-15 metres.
 Electromagnetisme: FM, inicials de freqüència modulada, sistema usat per a la Ràdio FM.
 Cinematografia: FM, pel·lícula estatunidenca del 1978 dirigida per John A. Alonzo.
Fitosociologia

La fitosociologia és la branca de la ciència que tracta de les comunitats vegetals, la seva composició i el seu desenvolupament, i de les relacions entre les espècies que les componen. Un sistema fitosociològic és el que es dedica a classificar aquestes comunitats. El terme "fitosociologia" va ser creat pel botànic polonès Józef Paczoski l'any 1896.
Així s'arriba a confeccionar una sistemàtica de les comunitats vegetals (sintaxonomia) anàloga a la que existeix per classificar les espècies (taxonomia).

L'escola fitosociològica que ha predominat als Països Catalans és la de Zuric-Montpellier o sigmatista, el pare de la qual va ser el botànic Josias Braun-Blanquet.

La unitat bàsica del sistema és l'associació. Hom agrupa les associacions en una unitat d'abast més ample anomenada aliança, a son torn, les aliances s'agrupen en ordres, i aquests en classes i aquestes en divisions, formant així un sistema jerarquitzat. Aquesta jerarquirtzació no segueix criteris evolutius (com és el cas de la taxonomia d'espècies, que segueix vincles parentius), sinó fisiognòmics i ecològics, és a dir, segueix els vincles que proporciona la dinàmica de la vegetació (successió i regressió) amb les formes vitals que la colonitzen (herbes, arbusts, arbres).

Els inventaris serveixen per caracteritzar les unitats bàsiques d'aquesta classificació (les associacions). És el que anàlogament hom fa amb les mostres d'espècimens per caracteritzar les espècies. Així, igual que existeixen espècies tipus, també existeixen inventaris tipus.

Vegeu:
 Astragalo Balearici-Teucrietum Mari
 Rhamno-Quercion Cocciferae

Referències
Fideuada

La fideuada o col·loquialment al País Valencià, fideuà és un plat a base de suc de peix complementat amb marisc al gust del consumidor i uns fideus específics més grossos que els normals, corbats i amb un forat al mig que s'anomenen fideus perla. S'ha fet un lloc a les taules com a concurrent de la paella d'arròs.

És molt probable que tingui l'origen en els plats que cuinaven els pescadors. És un plat típic de la gastronomia valenciana, especialment de la cuina de la Safor, originari de la ciutat de Gandia. Seria el fruit de l'atzar, d'un pescador que volia fer paella, però havia oblidat l'arròs. A hores d'ara és habitual a la Safor i la Marina Alta, tot i que també se'n pot trobar a gran part de la costa valenciana, la costa catalana meridional, i fins i tot a les Terres de l'Ebre.  És un plat únic i no admet variants amb pollastre, verdures, carn, etcètera. Es cuina, com la paella, en una paella ampla i plana.

N'hi ha moltes variants. És fa a base de peix de roca, cloïsses i gambes, brou de peix o aigua i sofregit. Es pot fer amb o sense ceba, la sípia es pot reemplaçar per calamar, es pot fer amb sardines, seitons, galeres, bacallà… segons la temporada i la disponibilitat. Qui la vull eixuda, fa servir una paella plana, que facilitat l'evaporació, qui se l'estima mas sucosa pren una cassola més fonda.

A la ciutat de Gandia, bressol de la fideuada, se celebra un concurs internacional d'aquest plat típic des de 1972 i des de 2022 també un concurs amateur.

Referències

Enllaços externs 
 
 

Gastronomia de la Safor
Plats de pasta dels Països Catalans
Plats amb fideus
Plats del País Valencià
Firebird

Informàtica:
 Mozilla Firebird, és un dels noms que tingué el navegador web Mozilla Firefox (també anteriorment conegut com a Phoenix)
 Firebird (base de dades) és una base de dades de codi obert basada en el codi de la base de dades InterBase.
 Música: Firebird (grup musical)
 Automobilisme: Pontiac Firebird
Fílum

En biologia, el fílum o embrancament (phylum en llatí, en plural phyla) és la unitat sistemàtica (tàxon) entre el regne i la classe.

En taxonomia animal s'utilitza el terme equivalent «embrancament», mentre que en botànica el terme equivalent a fílum és «divisió», més utilitzat habitualment que no pas fílum. Els fílums representen l'agrupament més gran d'animals i altres organismes amb determinats trets evolutius, tot i que davant de la gran dificultat de classificar algunes espècies, alguns fílums s'agrupen dins de superfílums i els individus d'un fílum es classifiquen dins de subfílums.

La situació del fílum en l'ordenació taxonòmica és (de general a concret, amb els tàxons obligatoris marcats en rosa):

El superfílum (en zoologia) i la superdivisió (en botànica) és la categoria taxonòmica que es troba per sobre del fílum i per sota del subregne o bé per sota una classe o subclasse.

Llista d'embrancaments animals 
Els embrancaments animals més coneguts són Mollusca (mol·luscs), Porifera (porífers), Cnidaria (cnidaris), Platyhelminthes (platihelmints), Nematoda (nematodes), Annelida (anèl·lids), Arthropoda (artròpodes), Echinodermata (equinoderms) i Chordata (cordats), l'embrancament al qual pertanyen els humans. Malgrat que existeixen uns 35 embrancaments, aquests nou engloben la majoria d'espècies. Molts embrancaments són exclusivament marins i només un és totalment absent de les aigües (Onychophora).

Grups antigament classificats com a embrancaments

Fílums bacterians 

Actualment hi ha 29 fílums acceptats per LPSN
 Acidobacteria
 Actinobacteria
 Aquificae
 Bacteroidetes
 Caldiserica
 Chlamydiae
 Chlorobi
 Chloroflexi
 Chrysiogenetes
 Cyanobacteria
 Deferribacteres
 Deinococcus-Thermus
 Dictyoglomi
 Elusimicrobia
 Fibrobacteres
 Firmicutes
 Fusobacteria
 Gemmatimonadetes
 Lentisphaerae
 Nitrospira
 Planctomycetes
 Proteobacteria
 Spirochaetes
 Synergistetes
 Tenericutes
 Thermodesulfobacteria
 Thermomicrobia
 Thermotogae
 Verrucomicrobia

Fílums arqueobacterians 
 Crenarchaeota
 Euryarchaeota
 Korarchaeota
 Nanoarchaeota
 Thaumarchaeota

Referències 

Categories taxonòmiques
Llista de físics

Un físic és un científic especialitzat en la física. A continuació es mostra una llista de físics rellevants.

A - B - C - D - E - F - G - H - I - J - K - L - M - N - O - P - Q - R - S - T - U - V - W - X - Y- Z

B 
 Jocelyn Bell

C 
 Charles-Augustin de Coulomb
 Marie Curie

D 
 John Dalton
 Paul Adrien Maurice Dirac

E 
 Albert Einstein
 Leonhard Euler

F 
 Enrico Fermi
 Richard Feynman
 Jean Baptiste Joseph Fourier
 Augustin Jean Fresnel

G 
 Galileo Galilei
 Carl Friedrich Gauss
 Brian Greene

H 
 Stephen Hawking
 Oliver Heaviside
 Werner Karl Heisenberg
 Christiaan Huygens

K 
 Ígor Kurtxàtov

L 
 Joseph Louis Lagrange
 Pierre-Simon Laplace

M 
 James Clerk Maxwell

N 
 Isaac Newton

O 
 Robert Oppenheimer
 Hans Christian Ørsted

P 
 Blaise Pascal
 Wolfgang Ernst Pauli
 Linus Carl Pauling
 Jean Baptiste Perrin
 Max Planck

R 
 Ernest Rutherford

S 
 Joseph Sauveur
 Erwin Schrödinger
 Arnold Sommerfeld

T 
 Nikola Tesla

W 
 Johannes Diderik van der Waals

Z 
 Pieter Zeeman

Llistes de física
Físics
Física moderna

La física moderna és la concepció post-newtoniana de la física. Això implica que les descripcions clàssiques dels fenòmens no tenen, i precisen, uns "moderna" descripció de naturalesa i requereixen teories per incorporar elements de la mecànica quàntica o la  relativitat d'Einstein, o totes dues. En general, el terme s'utilitza per referir-se a qualsevol branca de la física, ja sigui desenvolupada en el  o més endavant, o branques molt influenciades per la física a principis del .

Les velocitats petites i grans distàncies sol ser l'àmbit de la física clàssica. La física moderna, però, implica sovint condicions extremes: els efectes quàntics impliquen típicament distàncies comparables als àtoms (aproximadament 10−9 m), mentre que els efectes relativistes solen incloure velocitats comparables a la velocitat de la llum (aproximadament 108 m/s). En general, hi ha efectes quàntics i relativistes a totes les escales, encara que aquests efectes poden ser molt petites en la vida quotidiana.

Informació general 
En un sentit literal, el terme física moderna significa la física fins a la data. En aquest sentit, una part significativa de l'anomenada física clàssica és moderna. No obstant això, des d'aproximadament l'any 1890 els nous descobriments han causat canvis de paradigma significatius: l'adveniment de la mecànica quàntica (QM), i de relativitat d'Einstein (ER). La física que incorpora elements de QM o ER (o d'ambdues) es diu que és física moderna. En aquest últim sentit s'utilitza generalment el terme.

La física moderna es troba sovint quan es tracta de condicions extremes. Els efectes de la mecànica quàntica tendeixen a aparèixer quan es tracta de "baixos" (baixes temperatures, petites distàncies), mentre que els efectes relativistes tendeixen a aparèixer quan es tracta d'"alts" (velocitats altes, grans distàncies), el "centre" és comportament clàssic. Per exemple, en analitzar el comportament d'un gas en temperatura ambient, la majoria dels fenòmens implicaran la (clàssica) distribució de Maxwell-Boltzmann. No obstant això, prop de zero absolut, la distribució de Maxwell-Boltzmann no té en compte el comportament observat dels gasos, i la (moderna) ha d'utilitzar en el seu lloc la distribució de Fermi-Dirac o la de Bose-Einstein.

Molt sovint és possible trobar - o "recuperar" - el comportament clàssic en la descripció moderna mitjançant l'anàlisi de la descripció moderna a baixes velocitats i distàncies grans (prenent un límit, o fent una aproximació). En fer-ho, el resultat es diu el límit clàssic.

Fites 

Aquests són generalment considerats els temes qualificats com el "nucli" de la fundació de la física moderna:

Vegeu també 
 Mecànica quàntica
 Física clàssica

Referències

Bibliografia 
 
 

Fisica moderna
Física clàssica

El terme física clàssica s'acostuma a utilitzar en la història de la física i en els manuals de física general per a agrupar les teories de la física des de Newton fins a principis del , fins al sorgiment de la relativitat general i la mecànica quàntica, teories que iniciarien la física moderna. Tanmateix no hi ha consens entre els historiadors de la física, no hi ha un criteri que permeti classificar de manera clara els físics i el seu treball com a "clàssic", i alguns fins i tot n'eviten el terme. Tampoc el terme de física moderna sembla, avui dia, el més adequat per a un conjunt de teories que van ser formulades a principis del .

La física clàssica no ens dona una descripció exacta de l'univers, però és una bona aproximació per a la nostra vida diària, perquè els seus resultats són força acceptables quan la matèria es mou a una velocitat menor a l'1% de la velocitat de la llum, els objectes són prou grans com per a ser observats amb un microscopi i només hi actua una gravetat feble, com la del camp gravitatori de la Terra.

Els experiments acumulats al llarg de la segona meitat del  demostraren que la física clàssica era incapaç d'explicar satisfactòriament determinats fenòmens, just en el moment en què es pensava que la física era ben a prop de ser una ciència "tancada". Les teories que ampliaren i superaren la física clàssica són la teoria de la relativitat, per a sistemes que es mouen a grans velocitats, a prop de la velocitat de la llum, la mecànica quàntica per a sistemes d'escales molt petites i la mecànica quàntica relativista aplicable a partícules que es mouen a grans velocitats.

Els grans camps de la física clàssica són:
 La mecànica clàssica, basada en les lleis de Newton,
 en formulació newtoniana,
 en formulació de Lagrange i de Hamilton.
 L'electrodinàmica clàssica, basada en les lleis de Maxwell, i els camps derivats, com l'òptica.
 La termodinàmica i la mecànica estadística clàssica.

Referències

Bibliografia
Foques

{{Infotaula ésser viu
| periode = Oligocè inferior – recent
| imatge = Halichoerus grypus young.jpg
| peu = Foca grisa (Halichoerus grypus)
| categoria_subdivisio = Gèneres
| subdivisio = 
 Acrophoca †
 Afrophoca †
 Callophoca †
 Cystophora
 Devinophoca †
 Erignathus
 Gryphoca †
 Hadrokirus †
 Halichoerus
 Homiphoca †
 Hydrurga
 Leptonychotes
 Lobodon
 Manatus †
 Mesotaria †
 Messiphoca †
 Miophoca †
 Mirounga Monachus Monotherium †
 Ommatophoca Pachyphoca †
 Paleophoca †
 Palmidophoca †
 Phoca Phocanella †
 Piscophoca †
 Platyphoca †
 Pliophoca †
 Pontophoca †
 Pristiphoca †
 Properiptychus †
}}
Les foques, llops marins o de mar, vells marins, o serenes en rossellonès (Phocidae) són la família de carnívors més adaptada a la vida aquàtica, amb totes les característiques que això comporta. Són parents propers dels Otariidae (lleons marins) i se'n distingeixen fàcilment per l'absència d'orelles i per arrossegar les potes al darrere quan es desplacen sobre terra en lloc d'utilitzar-les per a caminar.

Popularment duien els noms de vellmarí, bou marí, ca marí, llop marí, llop de mar, vaca marina, porc marí, etc.

Els científics calculen que les poblacions actuals de foques de l'Àrtic representen només un 10% del que fou la població original.

Les foques vivents es divideixen en:
 Cystophora Erignathus Halichoerus Hydrurga Leptonychotes Lobodon Mirounga Monachus Ommatophoca Pagophilus Phoca''

Cladograma

Referències
Llicència de documentació lliure de GNU

La Llicència de documentació lliure de GNU (GNU Free Documentation License, GNU FDL o GFDL, en anglès) és una llicència per a contingut obert, dissenyada per la Free Software Foundation (FSF) per al Projecte GNU.

Aquesta llicència va ser dissenyada per a documentació de programari i altres referències i materials institucionals. Estipula que qualsevol còpia del material, fins i tot de ser modificat, ha de portar la mateixa llicència. Les esmentades còpies poden ser venudes però, de ser produïdes en quantitat, han de ser distribuïdes en un format que garanteixi futures edicions. Viquipèdia és el major projecte que utilitza aquesta llicència.

Moltes persones i grups consideren a GFDL com una llicència no lliure, degut en part a l'ús de text "invariable" que no pot ser modificat o eliminat i la benintencionada però exagerada prohibició en contra de sistemes DRM (Digital Rights Management, o gestió de drets digitals), la qual afecta també alguns usos vàlids. Fins al 16 de març de 2006 el projecte Debian així ho considerava, però ja fa distinció explícita sobre l'existència de seccions invariants, que serien les que impedirien la inclusió d'aquests documents a la secció principal (main) del projecte.

Parts d'un document 
La llicència GFDL distingeix entre les seccions que componen el contingut mateix del document, i altres seccions que tracten sobre el mateix document.

Utilització de la llicència 
Perquè un text sigui cobert per la llicència GFDL, el seu autor ha d'incloure una nota específica de dret d'autor i llicència.

La Viquipèdia i GFDL 
Tots els articles de la Viquipèdia són llicenciats al públic sota els termes i condicions de la llicència de documentació lliure GNU. Els articles de Wikipedia no contenen seccions invariants.

Vegeu també 
 GNU General Public License (GNU GPL)
 GNU Lesser General Public License (GNU LGPL)
 GNU Affero General Public License (GNU AGPL)
 Llicència Creative Commons (CC)

Enllaços externs 

 
 

Llicències GNU
GNU
Galvanització

La galvanització és el zincat de l'acer o el ferro per immersió en un bany de zinc fos. Fou patentat amb aquest nom per Stanislas Sorel en 1837, malgrat no tenir res a veure amb Galvani ni amb l'electricitat.

En 1839 apareix l'electrodeposició o galvanostègia, donat una segona accepció a la paraula galvanització, molt més natural. En aquest sentit, la galvanització és l'aplicació d'una capa de metall sobre un altre electrolíticament. L'aplicació més corrent és la formació d'una capa prima de zinc sobre peces d'acer amb l'objectiu de protegir l'acer de la corrosió causada per l'aigua, l'oxigen i altres elements. La pel·lícula que recobreix el metall es manté enganxada gràcies a la zona de transició formada pel material que es vol recobrir i el zinc. La capa formada pel zinc és protegida per carbonat de zinc hidratat, material no soluble en l'aigua. El resultat de la galvanització és l'acer galvanitzat.

Per analogia, es fa servir el terme galvanització en calent per referir-se al recobriment similar obtingut per bany en zinc fos.

Vegeu també 
 Sèrie galvànica
 Galvanostègia
 Galvanoplàstia
 Galvanització de coure

Referències 
 
 Mecanizado Básico para electromecanica (es) (consulta: 02-11-2013)

Electroquímica
Metal·lúrgia
Recobriments
Processos químics
Gres (ceràmica)

El gres és una ceràmica de pasta opaca parcialment vitrificada i pràcticament impermeable.

Es pot fer a partir d'argila (silicat d'alumini hidratat), blanca o rosada amb percentatges d'alumini d'entre el 24% i el 28%. Dins del forn resisteixen temperatures d'entre 1.200 i 1.400 °C, sense fondre's, i per tant sense deformar-se.

Quan l'argila és natural, s'anomena al producte ‘gres comú. Però normalment es fan barreges amb un 10% de caolí, un 15% de quars i una quantitat variable de fundent regulador de la vitrificació. En general com a tal s'utilitza el feldespat, però també a vegades materials calcaris i fins i tot ferruginosos. El producte s'anomena gres artificial'.

El grau de porositat després de la vitrificació està al voltant de l'1%. el material ha deixat de ser hidratat i ara és anhidre. El canvi s'ha produït en l'interior de la molècula d'argila. Es tracta d'un procés irreversible, a través del qual el silicat d'alúmina adquireix duresa, sonoritat i permanència.

El color final pot variar segons els components de les argiles. Però també el fa canviar a vegades el foc del forn i la seva contundent deshidratació. És conegut de què les argiles negres, que normalment són així pel carboni que porten barrejat, es tornen blanques perquè dins el forn es crema també el carboni. Segons la temperatura assolida es poden arribar a fondre altres materials barrejats a la pasta produint qualitats de duresa i textures superficials.

Per la seva compacitat i resistències tenen aplicació en la fabricació de receptacles per a líquids àcids, per a la construcció de paviments resistents a l'abrasió, per a fer canonades, etc.

Quan al final de la cocció es llença al forn sal (ClNa), es volatilitza i reacciona amb la superfície de l'argila fent una capa de silicat alumínic alcalí vitrificat. És el vernís característic del gres comú.

El gres admet també aplicacions superficials de materials vitrificables abans de la cocció. Es pot aconseguir des d'una major impermeabilització d'un objecte necessari, fins a una bona manera de fer duradora una creació artística. Aquests és l'origen del gres policromat, tècnica iniciada al  i molt desenvolupada al .

S'atribueix l'origen del gres a la Xina, però des del  es coneix a Europa.

Referències 

Gres
Giga-

Giga (símbol G) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 109, o 1.000.000.000. Confirmat el 1960, prové del Grec antic γίγας, gígas, que significa gegant.

Per exemple;
1 gigàmetre = 1 Gm = 109 metres
1 gigagram = 1 Gg = 109 grams
1 gigasegon = 1 Gs = 109 segons
1 gigatona = 1Gt = 109 tones o 1000 milions de tones

En informàtica giga vol dir 1 073 741 824 (10243 o 2³⁰), en lloc de 1 000 000 000, en les unitats de gigabyte. Per a resoldre aquesta ambigüitat, s'ha proposat el terme gibibyte i gibibit per al valor 2³⁰ bytes i 2³⁰ bits. Però la utilització d'aquest terme no està gaire estesa. Tot i així hi ha termes informàtics, com la velocitat de transferència de dades, on un Gigabit/segon = 1 000 000 000 bits/segon.

Per exemple;
 Els discs òptics tenen una capacitat que pot variar de 650 MB (megabyte) per un simple CD-ROM, a un DVD-ROM de 4,7 Gb = 4,7 × 1 073 741 824 bytes fins a 50 GB en un BD-RE DL.

Referències 

Prefixos del SI
Galaicoportuguès

El galaicoportuguès o galaicoportugués era una llengua romànica, parlada a l'edat mitjana, a la franja occidental de la península Ibèrica. S'estenia des de la Mar Cantàbrica fins al riu Duero.

El galaicoportuguès va tenir força importància i d'això en dona bona mostra la literatura que va produir.
Algunes recopilacions líriques medievals galaicoportugueses són:
 Cancioneiro de Ajuda
 Cancioneiro de Vaticana
 Cancioneiro Colocci-Brancutti
 Cancioneiro dun Grande de Espanha
 Pergaminho Vindel
 Pergaminho Sharrer
 Os 5 lais de Bretanha
 Tenzón entre Afonso Sánchez e Vasco Martíns de Resende

El rei de Castella Alfons el Savi va compondre les seves "Cantigas" en galaicoportuguès, que era la seva llengua predilecta per a la poesia. Aquesta llengua va tenir la seva màxima importància des del final del  fins a mitjan . Alguns poetes destacats van ser: Bernardo de Bonaval, Airas Nunes, Pedro da Ponte, Pero Amigo.

Cap al 1400 el galaicoportuguès va perdre progressivament la seva unitat i suposadament es va començar a separar en dues llengües: el gallec i el portuguès. De fet, abans de la creació del Regne de Portugal al , que es va separar del regne de Galícia, la denominació comuna era gallec. El gallec de Portugal es va anomenar oficialment portuguès. Per tant, el terme galaicoportuguès és d'ús modern en l'àmbit acadèmic.

Actualment, existeix a Galícia un moviment cultural i lingüístic conegut com a reintegracionisme que propugna que gallec i portuguès segueixen sent la mateixa llengua i proposa pel gallec l'adopció de normes ortogràfiques harmonitzades amb les portugueses i brasileres.

Vegeu també 
 Cantiga d'amigo.
 Foro do bo burgo de Castro Caldelas.
 Notícia de fiadores.
 Ora faz ost’o senhor de Navarra.
 Pacte dels germans Pais.
 Testament d'Alfons II de Portugal.

Referències
Grup

grup és un nombre relativament petit de galàxies pròximes entre si i lligades gravitatòriament, vegeu grups i cúmuls de galàxies
 grup sanguini, tipus de sang que es tenen en compte a l'hora de fer una transfusió sanguínia
 Grup de música, agrupament de dos o més músics que interpreten música 
 Sociologia: 
 grup social, conjunt de persones que mantenen una relació social més o menys estable, amb punts d'unió entre ells i normes internes que estableixen diferents rols i conductes acceptables
 Grup de treball
 Grup ètnic, grup de persones que s'identifiquen entre elles a partir d'uns lligams culturals, lingüístics, racials i/o religiosos 
 Química:
 Grup funcional, agrupament atòmic que es troba en tota una sèrie de compostos 
 Grup de la taula periòdica agrupament d'elements químics d'una mateixa columna de la taula periòdica.
 Grup del carboni
 Grup hidroxil
 Grup acil
 Grup alquil
 Grup amino
 Matemàtiques: 
 Grup (matemàtiques)
 Grup trivial
 Grup cíclic
 Grup abelià
 Grup de Lie
 Grup de simetria
Gnatostomats

Els gnatostomats (Gnathostomata, gr. "boca amb mandíbula") o vertebrats mandibulats són un clade de vertebrats proveïts de mandíbules articulades. El grup tradicionalment es considera una superclasse i s'hi inclouen les classes més conegudes de peixos, amfibis, rèptils, ocells i mamífers. Recents estudis genètics estan fent que s'estigui replantejant la classificació dels gnatostomats com a grup.

Altres característiques distintives dels gnatostomats són les beines de mielina al voltant de les neurones i un sistema immunitari amb capacitat d'adaptar-se.

Taxonomia 
Les classes tradicionals dels gnatostomats són:
 Placodermi (extints)
 Chondrichthyes (peixos cartilaginosos)
 Acanthodii (extints)
 Osteichthyes (osteïctis)
 subclasse Sarcopterygii
 subclasse Actinopterygii
 Amphibia (amfibis)
 Reptilia (rèptils)
 Aves (ocells)
 Mammalia (mamífers)

Aparegueren durant el període Ordovicià i es diversificaren durant el Devonià.

Relacions filogenètiques 
Els clades de Gnathostomata són els següents:

Referències

Enllaços externs 

 Tree of Life Discussió sobre els Gnathostomata
 The Gill Arches: Meckel's Cartilage
Grec (desambiguació)

Grec: relatiu a pertaneny a Grècia o a l'antiga Grècia
 Alfabet grec
 Llengua grega: una llengua indoeuropea que data del segle XV aC i que encara parlen els grecs.
 Grec modern: és el grec que es parla actualment (des del segle XV) a Grècia i a Xipre, a més de la diàspora grega.
 Grec demòtic
 Grec katharévussa
 Grec cretenc
 Grec xipriota
 Grec capadoci
 Grec pòntic
 Tsacònic
 Grecànic
 Griko salentino
 Grec medieval (segles  a XV).
 Grec hel·lenístic o Grec koiné (segles III aC a III dC).
 Grec antic: és el grec que es parlava a la Grècia Antiga i a les seves colònies (segles XI a III aC).
 Grec àtic
 Grec jònic
 Grec dòric
 Grec eòlic
 Grec nord-occidental
 Grec arcadoxipriota
 Grec homèric
 Grec micènic és la forma més antiga del grec (segles XVII a XI aC).
 Protogrec (abans del segle XVII aC).
 Grec (mitologia): és un personatge mític.
 GREC: acrònim de Grup Rossellonès d'Estudis Catalans.
 GREC: acrònim del Grup Enciclopèdia Catalana.
 Festival Grec de Barcelona: acrònim del festival d'estiu que se celebra al teatre Grec (Barcelona).
 GREC (pop-rock): fou un grup de música en català.
 GREC: acrònim de Grup d'Educadors de Carrer.
 grec (parra): tipus de cep.
Gambutzí

El gambutzí o gambosí és, segons la mitologia catalana i valenciana, una mena d'homenet, un ésser o animal imaginari que s'utilitza en diverses regions de la península Ibèrica per gastar diverses bromes, tant a nens com a caçadors o pescadors novells. La més habitual consisteix a convèncer el novell que el gambutzí és un animal esquiu que només pot caçar-se de nit d'estada. A les terres de l'Ebre, un gambutzí és un ésser imaginari sense definició que s'utilitza per enganyar als nens i deixar-los perplexos.

Aquesta llegenda depèn molt de la distribució geogràfica i n'existeixen diverses variacions, els agrada apropar-se al nuclis poblats per observar a la gent del poble i imitar els seus gestos i accions. També acostumen a apropar-se a zones d'acampada o zones amb fons i taules per dinar. Quan troben algú, se'n burlen. Uns diuen que tenen cua, altres que udolen i ballen a la lluna plena; i altres els consideren donyets malcreguts i capritxosos. El terme fou recollit per Joan Amades al Costumari Català de 1950.

Referències

Vegeu també 
 Tamarro

Grups de la mitologia catalana
Mitologia asturiana
Glossari

Un glossari és una llista de mots utilitzats en una obra literària, amb les definicions corresponents. Normalment, un glossari sol contenir els mots que són rars, arcaics, o molt especialitzats. També s'anomena glossari a una col·lecció de glosses o explicacions dels mots i passatges obscurs o difícils d'un autor o d'una obra. Així mateix, hom edita glossaris sobre temàtiques concretes; glossaris mèdics, escacs, botànica, grafs, accions farmacològiques, nàutica, filosofia, etc.

Referències
Programari de grup

Habitualment s'anomena programari de grup (en anglès groupware) o programari col·laboratiu (en anglès collaborative software) aquell tipus de programari que serveix perquè un grup de persones pugui treballar cooperativament a través d'una xarxa local, una extranet o a través d'Internet. El groupware engloba eines de comunicació i coordinació entre els participants del treball col·laboratiu.

Algunes de les eines més comunes són, pel que fa a la comunicació entre usuaris:
 correu electrònic
 xat
 sistema de videoconferència
 fòrums

Les eines de coordinació més emprades són:
 wikis
 agenda virtual
 documents compartits
 xarxa social
 marcadors d'adreces d'interès
 intranet

Referències 

Programari per tipus
Glissando

Glissando (normalment s'empra el plural italià: glissandi) és un ornament musical que consisteix en: o bé a un desplaçament continu de to d'una nota a una altra, o bé a una escala incidental (o escala cromàtica, és a dir, apujant un mig to, p. ex.:en la tonalitat de doM;do, do#, re, re#, mi, fa, fa#, sol, sol#, la, la#, si, do) tocada molt ràpidament per a moure's d'una nota a una altra (glissando efectiu).

Els instruments musicals capaços d'efectuar canvis de to continus poden efectuar glissandi de molta extensió. Aquí s'hi inclouen instruments de corda sense trasts (com el violí o el contrabaix); instruments de corda que permeten estirar les cordes (com algunes guitarres elèctriques); instruments de vent sense vàlvules o claus (com el trombó); sintetitzadors i la veu humana. Algun instrument de percussió com les timbales també poden generar glissandi tensant la membrana amb un pedal

Molts dels instruments restants poden produir un glissando més limitat. Per exemple, instruments de corda amb trasts (com la guitarra o la mandolina) poden efectuar glissandi de fins a una tercera menor (tres semitons), estirant la corda perpendicularment sobre el mànec. instruments de vent com la flauta o la trompeta poden efectuar glissandi limitats, tot alterant la pressió amb què s'hi bufa. Membranòfons com el tambor o la conga poden fer també petits glissandi fent pressió sobre la membrana mentre està sonant.

Altres instruments no permeten canviar el to de manera contínua (per exemple, el piano o l'arpa). En aquests, la manera d'interpretar un glissando consisteix a tocar totes o algunes de les notes situades entre els extrems del glissando a molta velocitat, de manera que el resultat audible s'apropa al so d'un glissando continu. Aquesta interpretació també és possible en instruments de vent i de corda, i igualment se l'anomena glissando, tot i que no és exactament el mateix que l'efecte imitat.

Vegeu també 
 Instruments musicals
 Teoria de la música
 Acústica

Interpretació musical
Tècniques musicals
Gandhi

Gandhi (pel·lícula), pel·lícula britànica-índia estrenada el 1982 i dirigida per Richard Attenborough 
 Biografies:
 Indira Gandhi (Allahabad, 1917 - Nova Delhi, 1984), política índia, Primera Ministra de l'Índia (1966-77 i 1980-84) 
 Kasturba Gandhi (Gokula Makharji, Porbandar, 1869), muller de Mohandas Gandhi.
 Mohandas Gandhi (1869 - 1948) pensador i polític indi
 Sonia Gandhi (Lusiana, Itàlia, 1946), política president del Partit del Congrés de l'Índia
 '' 'Rajiv Gandhi
Gastronomia d'Astúries

La gastronomia asturiana és la gastronomia tradicional pròpia d'Astúries. Té elements que l'emparenten amb la cuina gallega, la normanda i la bretona. Dos dels plats més coneguts són la fabada i la caldereta. Hi ha més de cent varietats diferents d'excel·lents formatges artesans, dels quals el formatge blau de cabrales és el més popular. La beguda asturiana per excel·lència és la sidra.

Cal tenir en compte que Astúries té dues característiques que queden reflectides en la seva gastronomia; d'una banda té costa al mar Cantàbric, cosa que li proporciona abundants elements marins (peix i marisc), i per altra banda compta amb la serralada Cantàbrica, amb profundes valls en les quals s'hi cria el bestiar en semi-llibertat, donant carn i llet de característiques autòctones, com la vaca casina.

Vegeu també 
 Cachopu
 Mancomunitat Comarca de la Sidra, associació de municipis d'Astúries
 Pastís d'escórpora

Enllaços externs 

 Plana de Guiastur
Guillotina

Una guillotina és un instrument de tall consistent en una ganiveta que cau guiada per dos muntants verticals. Pot caure en vertical lliurement o ser accionada manualment en diversos sentits. En un principi el tall de la fulla era horitzontal però posteriorment s'optà per un tall inclinat, ja que tallava millor i més ràpid.

Està inspirat en un instrument ja utilitzat per a la pena capital a Escòcia durant el . Va ser proposat l'any 1789 per Joseph-Ignace Guillotin (1738-1814) a l'Assemblea Nacional de França per a les execucions sense dolor. Del seu cognom ve el nom de guillotina.

La va dissenyar el doctor Antoine Louis i la va construir l'alemany Tobias Schmidt, fabricant de pianos.

Adoptada com a mitjà de suplici únic l'any 1792, el seu primer ús fou el 25 d'abril d'aquell any a la Plaça de Grève de París per a executar Nicolas-Jacques Pelletie, acusat de robatori a mà armada. L'instrument però es va utilitzar, sobretot, a la Revolució Francesa, especialment durant el període que es coneix com a Regnat del Terror (1793-1794), del qual va ser un dels principals responsables Maximilien de Robespierre (1758-1794), executat també a la guillotina víctima de la seva pròpia intolerància. Sovint les execucions mitjançant la guillotina es convertien en escenificacions públiques amb finalitats disciplinàries.

Una de les figures històriques guillotinada va ser Lluís XVI així com la reina Maria Antonieta, executada el 16 d'octubre de l'any 1793 davant de tots els ciutadans de París.

La guillotina va ser l'instrument utilitzat per aplicar la pena capital per delictes comuns a França fins a l'any 1981, quan aquesta va ser abolida. Els culpables de delictes militars o contra la seguretat de l'Estat eren executats amb escamot d'afusellament. La darrera execució amb guillotina a França va ser el 1977, a la presó de Marsella.

També s'usa per a denominar sistemes que usen un mecanisme similar com les finestres de guillotina, d'obertura vertical; una fulla per a tallar paper per pressió o el sistema de regulació del cabal d'aire al motor utilitzat en competició i alternatiu a la vàlvula de papallona habitual en els de carrer.

Vegeu també 
 El darrer dia d'un condemnat, de Victor Hugo
 Pena de mort a França

Referències 

Màquines
Revolució Francesa
Mètodes d'execució
Gran Bretanya

Gran Bretanya, és l'illa més gran de les Illes Britàniques. Està composta per tres nacions, Anglaterra, País de Gal·les i Escòcia, que conformen, conjuntament amb Irlanda del Nord, el Regne Unit de Gran Bretanya i Irlanda del Nord o simplement el Regne Unit.

En conjunt, Gran Bretanya té 229.335 km². La capital del Regne Unit és Londres (London), mentre que Cardiff (Caerdydd) i Edimburg (Edinburgh) són les capitals de Gal·les i Escòcia, respectivament. Anglaterra no té capital oficial però Londres ho és de facto.

Segons fonts oficials britàniques, la població de Gran Bretanya el 2001 era de 57.103.927 persones (Anglaterra, 49.138.831; Escòcia 5.062.011; i País de Gal·les 2.903.085). Completa el Regne Unit, Irlanda del Nord, amb 1.685.267 d'habitants.

El punt més elevat de l'illa és la muntanya escocesa Ben Nevis (1.343 m), i el riu més llarg, el Severn (336 km; en gal·lès, Hafren) que neix a Ceredigion, a l'oest de Gal·les.

Origen del nom 
El nom de Gran Bretanya deriva del nom llatí Britannia, usat pels romans per a denominar la província que corresponia més o menys a l'Anglaterra actual. L'etimologia d'aquest terme ha estat tema d'especulació (de vegades imaginària), però es creu que pot derivar de la paraula cèltica britani ("pintat"), una referència als habitants d'aquestes illes pel seu ús de pintura corporal i tatuatges.

Font de confusions 
Gran Bretanya és el nom àmpliament usat com sinònim de l'entitat política del Regne Unit, la qual cosa és incorrecta, ja que el Regne Unit també inclou Irlanda del Nord juntament amb les tres nacions que integren Gran Bretanya, a més d'altres illes, com les Illes Scilly, les Illes Hèbrides, les Òrcades, les Shetland, l'Illa de Man i l'Illa de Wight. La confusió és similar en l'ús del terme britànic, que s'usa en referència al Regne Unit. En català, però, l'ús de Britània es limita al nom de l'antiga província romana.

Probablement es deu al fet que durant el  el Regne Unit era conegut com la Gran Bretanya.

L'abreviatura GB és utilitzada al Regne Unit per identificar els vehicles -segons el Codi Internacional d'Identificació de Vehicles Estrangers- i també per l'equip olímpic britànic, circumstància que encara afegeix més confusió als termes Gran Bretanya i Regne Unit.

Formació de l'illa 
Abans de l'obertura de l'estret de Calais, la Gran Bretanya seguia connectada a Europa, fins i tot durant les pujades del nivell del mar, a través d'una cresta estructural que s'estenia des del sud-est d'Anglaterra fins al nord-oest de França, feta de guix, comprenia l'extremitat nord de l'anticlinal de Weald-Artois i es postula que formava un estret istme que separa els embassaments marins al nord (mar del Nord) i al sud-oest (canal de la Mànega). Es considera àmpliament que la ruptura de la carena de guix i l'obertura de l'estret de Calais és una conseqüència del vessament d'un llac proglacial que va ocupar l'actual conca del sud del mar del Nord durant la glaciació d'Anglia, contemporània de la glaciació d'Elster al nord d'Europa.

Referències
Geografia de la població

La geografia de la població estudia la distribució de la població humana a la Terra.

La geografia de la població, i l'intent d'estudiar-la científicament, és molt recent. Data dels anys 50 del  en el qual inicien les investigacions Pierre George, Zelinski i Trewartha.

No hem d'oblidar que la possibilitat d'estudiar la població neix amb l'estadística i la creació de censos regulars i universals, que és relativament recent, per la qual cosa hom parla d'una època preestadística i d'una època estadística. L'intent de censar a la població per a conèixer el seu nombre i recaptar impostos és més antic: des dels romans fins a l'edat moderna hi ha notícies d'aquesta pretensió. Però les dificultats tècniques per a un recompte ràpid no permetien tals estudis. A pesar dels avanços del , la mateixa situació es presenta avui en molts països subdesenvolupats o amb conflictes polítics i militars.

L'home és una espècie que ha aconseguit sobreviure en les condicions naturals més adverses. Però l'èxit de l'espècie es va deure, més que al seu nombre, a la seva capacitat per a transformar el mitjà en el qual vivia.

L'estudi de la població antiga es fa per mitjà de fonts indirectes: sèries, delmes, recomptes de focs o una suposada densitat demogràfica òptima, per a poder viure en un territori, quan les poblacions estudiades són molt antigues.

 Tècniques demogràfiques per a l'estudi de la població
Tècniques demogràfiques Generalitats
 Les fonts per a l'estudi de la població
 La migració humana
 L'estructura de la població
 Taxes i taules demogràfiques
 La piràmide de població
Comentari d'una piràmide de població
Tipus de piràmide de població
 L'evolució de la població mundial

Referències 

Geografia humana
Itchy and Scratchy

Rasca i Pica (Itchy and Scratchy a l'original) és una sèrie de dibuixos animats de ficció dintre del programa fictici de Krusty el pallasso que al seu torn està dintre de la sèrie televisiva de dibuixos animats Els Simpson (que, per la seva banda, va tenir els seus inicis en el programa de televisió nord-americana The Tracey Ullman Show). Mostra un gat (Grata) i un ratolí (Pica) atacant-se incessantment amb tot tipus d'armes i ardits mortals. L'ofensiva ve la gran majoria de les vegades per part de Pica i comunament Grata només ataca per a defensar-se.

Grata i Pica és una paròdia de la sèrie de dibuixos animats Tom i Jerry, especialment (una de les més violentes que es van fer durant la Segona Guerra Mundial). D'igual manera, satiritza la violència en els programes de televisió per a nens. En Bart i la Lisa troben hilarant la seva violència estrambòtica, però en un episodi, la seva germana menor, Maggie, imita als personatges de la sèrie copejant al seu pare, Homer, al cap.

Se suposa que aquesta sèrie fictícia es porta produint des de principis del , primer per al cinema i posteriorment per a la televisió. De vegades es mostren capítols antics de Grata i Pica satiritzant altres aspectes dels primers anys de l'animació; per exemple, en un episodi d'Els Simpson apareix una animació de Grata i Pica molt similar a l'antic capítol Steamboat Willie, el primer on va aparèixer Mickey Mouse.

Lletra de la cançó de Grata i Pica 
 They fight, Es barallen
 And bite, i mosseguen.
 They fight and bite and fight! Es barallen, es mosseguen i es barallen!
 Fight fight fight, bite bite bite, Lluita lluita lluita, mossec mossec mossec,
 The Itchy and Scratchy Show! El programa de Grata i Pica!

Referències 

Personatges d'Els Simpson
Goliat (instrument musical)

Un goliat és un instrument musical de percussió membranòfon, consistent en un tambor cilíndric que forma part de la bateria i va muntat sobre uns peus propis, generalment a la dreta del percussionista (a l'esquerra per als esquerrans). El diàmetre més habitual és de 18 polzades (angleses).

Referències 

Instruments de percussió
Instruments membranòfons
Noël Gallon

fou un compositor i professor, va guanyar el primer Gran Prix de Rome de composició musical l'any 1910.

Va ser professor de fuga i contrapunt al Conservatori de París. El seu germà, Jean Gallon (1878-1959), també músic, va fer classes d'harmonia al mateix Conservatori.

D'entre l'activitat professional de Noël Gallon, cal destacar la direcció del "Concurs de Música i Declamació" de la Fundació Léopold Bellan de París, càrrec que va exercir des de 1936 fins a l'any de la seva mort.

Va publicar obres didàctiques com un "Tractat de contrapunt" en col·laboració amb Marcel Bitsh, que per la seva importància, és un dels manuals, especialment recomanats, als estudiants del Conservatori de Música de Québec. Són cèlebres també, la sèrie de "Dictats Tonals", petita obra mestra que resumeix totes les dificultats de la música tonal.

Va compondre en col·laboració amb el seu germà la música per a ballet "Hansli le Bossu" (1914).

Molts dels seus alumnes van ser posteriorment notables músics com:
 Lucie Robert-Diessel
 Pierre-Philippe Bauzin
 René Herbin
 Jean Rivier
 Tony Aubin
 els germans René i Henri Challan
 Jeanne Demessieux
 Maurice Duruflé
 Henri Dutilleux
 Olivier Messiaen
 Jean Rivier
 Paule Maurice
 Pierre Sacan
 Pierre Petit
 i l'uruguaià Carlos Estrada

Referències 

Compositors francesos del segle XX
Professors del Conservatoire de Paris
Compositors parisencs
Alumnes del Conservatoire de Paris
Prix de Rome
Distingits amb la Legió d'Honor
Morts a París
Naixements del 1891
Morts el 1966
G

La G és la setena lletra de l'alfabet català i cinquena de les consonants. Rep el nom de ge. Els romans usaven la C, K i Q per a escriure el so /k/; la C havia adoptat també el so /g/, i el professor Espuri Carvili Ruga va donar difusió a la lletra G, que ja es coneixia anteriorment, per diferenciar la consonant gutural g de la C, afegint-li una petita lletra gamma a la C, i la va inserir entre la F i la H, per analogia a l'ordre de l'alfabet grec (que allà tenia la zeta Z entre digamma F i eta H).

Fonètica 
Representa el fonema oclusiu velar sonor /g/ davant les lletres a (gas), o (gos), u (agut, l (gla) i r (gra). Per convenció ortogràfica, hom recorre al dígraf gu per a representar aquest fonema davant de e (guerra) i i (guineu). També hom recorre al dígraf gü amb dièresi a la ü, per a representar-lo quan va seguit del fonema wau seguit alhora de e o de i (és a dir, /gwe/ (aigües), /gwi/ (pingüí).

Representa la fricativa postalveolar sonora de l'alfabet fonètic internacional davant les lletres e (gerro) i i (ginesta). Excepcionalment, pot representar el fonema prepalatal africat en mots com desig, mig i trepig i altres que contenen el dígraf ig.

Significats de G 
 Bioquímica: en majúscula, és la elsímbol de la guanina i de la glicina.
 Cronologia: En els calendaris catalans, és l'abreviatura de gener
 Física:
en la física clàssica, en minúscula, és el símbol de l'acceleració de la gravetat a la Terra a nivell de la mar (aprox. 9,8 m/s²).
en mecànica quàntica, en majúscula, en el sistema d'unitats absolutes de Planck, és la constant gravitacional.
en física quàntica, en majúscula és el símbol del gravitó.
en física quàntica, en minúscula és el símbol del gluó.
 Música: En la notació musical germànica equival a la nota sol. Hi havia un grup de pop espanyol molt conegut anomenat "Hombres G"
 Sexologia: El punt G és un punt erogen femení molt sensible
 SI: en majúscula, símbol de giga. En minúscula, de gram
 Com a inicial de "grup" està molt present a la premsa (el G8 o països més industrialitzats del món, per exemple)
(lol)

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí