alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Satèl·lits d'Urà

Urà té 27 satèl·lits coneguts i tots tenen nom definitiu. Els més importants són (de més gran a més petit): Titània, Oberó, Umbriel, Ariel i Miranda. Aquests són els anomenats satèl·lits majors. Cap dels satèl·lits d'Urà té atmosfera.

A diferència de la majoria de cossos del sistema solar, que prenen els seus noms de la mitologia, els noms dels satèl·lits d'Urà s'agafen dels personatges de les obres de William Shakespeare i Alexander Pope, especialment de les seues protagonistes femenines.

Titània i Oberó són els dos satèl·lits més grossos i els primers que van ser descoberts. Això va ser l'any 1787 i el seu descobridor és William Herschel. Els seus noms són els de la reina i el rei de les fades (respectivament) en l'obra El somni d'una nit d'estiu de Shakespeare. Els següents són Umbriel i Ariel, descoberts per William Lassell el 1851. Gairebé un segle més tard, el 1948, Gerard Kuiper va descobrir Miranda.

L'any 1986, la sonda Voyager 2 en va descobrir 10 més, d'entre 40 i 160 km de diàmetre. Aquests són (per ordre alfabètic): Belinda, Bianca, Cordèlia, Creseida, Desdèmona, Julieta, Ofèlia, Pòrcia, Puck i Rosalina. Finalment, a partir dels anys 90, el telescopi espacial Hubble ha permès augmentar el nombre de satèl·lits coneguts fins a 27.

Segons la seva distància al planeta, els satèl·lits d'Urà es divideixen en dos grups: les llunes interiors i les llunes exteriors. Les interiors van des de Cordèlia (la més pròxima a Urà) fins a Oberó (vegeu taula). Estan compostos per una barreja de roca i gel. Tots els satèl·lits majors pertanyen a aquest grup. Les llunes exteriors són totes bastant petites i se'n desconeix la composició, però és probable que siguin asteroides capturats gravitacionalment.

Taula de dades 

 * S'indica rotació sincrònica: el període de rotació és el mateix que el període orbital.
 ** Períodes orbitals negatius indiquen una òrbita retrògrada (oposada a la rotació del planeta).
Dada: el radi equatorial d'Urà és de 25.559 km.

The Uranian moons are listed here by orbital period, from shortest to longest. Moons massive enough for their surfaces to have collapsed into a spheroid are highlighted in light blue and bolded. Irregular moons with retrograde orbits are shown in dark grey. Margaret, the only known irregular moon of Uranus with a prograde orbit, is shown in light grey.Sources: NASA/NSSDC, Sheppard, et al. 2005. For the recently discovered outer irregular moons (Francisco through Ferdinand) the most accurate orbital data can be generated with the Natural Satellites Ephemeris Service. The irregulars are significantly perturbed by the Sun.

Referències

Enllaços externs 
  NASA/NSSDC: dades dels satèl·lits d'Urà.
  JPL: paràmetres físics.
  JPL: paràmetres orbitals.
Segarra

La Segarra és una comarca de l'interior de Catalunya, la capital de la qual és Cervera i es troba a l'àmbit funcional territorial de Ponent. Està situada en un altiplà i la seva extensió històricament era més extensa que l'actual (vegeu altiplà de la Segarra). El clima és continental amb hiverns freds i estius càlids, les pluges oscil·len entre els 350 i 450 mm l'any. La vegetació predominant és els camps de cereals amb clapes de bosc de pins, alzinars i rouredes.

El 21 de març de 2023 va entrar en vigor el canvi d'adscripció comarcal i veguerial dels municipis de Biosca i Torà que s'agregaren a la comarca del Solsonès.

Etimologia 
Es creu que el nom de Segarra prové del de la ciutat íbera de Sikarra, situada al terme municipal dels Prats de Rei, a l'Alta Segarra.

Escut de la Segarra 

L'escut oficial de la Segarra té el següent blasonament: El seu blasonament és: Escut caironat: de sinople, una espiga d'ordi d'or esfullada en pal amb tants grans com municipis tingui la comarca; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.. Va ser aprovat el 19 de novembre de 1990. L'espiga al·ludeix als cereals com a conreu omnipresent a la comarca, amb un gra per cadascun dels seus municipis. La bordura representa els quatre pals de l'escut.

Clima 
El clima de la Segarra és Mediterrani Continental Sec, amb una precipitació mitjana anual escassa, entre 400 mm i 550 mm a gran part de la comarca, amb un màxim equinoccial i un mínim a l'hivern. Pel que fa a la temperatura, els hiverns són freds, amb mitjanes d'entre 3 °C i 4 °C sobretot a causa de les boires persistents dels mesos de desembre i gener, i els estius calorosos, entre 23 °C i 24 °C de mitjana, essent l'amplitud tèrmica anual alta. El període lliure de glaçades va de juny a setembre.

Demografia

Política i govern

Referències

Vegeu també 

 Llista de monuments de la Segarra
 Aromes de la Segarra

Enllaços externs 

 Consell Comarcal de la Segarra
 Informació de la Generalitat de Catalunya
Sant Joan de Mollet

Sant Joan de Mollet és un municipi empordanès adscrit a la comarca catalana del Gironès. Limita al nord amb el Ter, i al sud amb Sant Martí Vell, mentre que a l'est confronta amb el poble de Flaçà, amb el qual avui dia pràcticament està unit, i a l'oest amb Bordils.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Joan de Mollet (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 

La primera informació escrita del poble es troba a l'alta edat mitjana, l'any 844. En aquell temps, Sant Joan de Mollet era sota la jurisdicció del bisbat de Girona. La primera dada de població és del segle XIV amb 29 focs, uns 150 habitants. Dues centúries més tard, al , la població no va créixer sinó que va minvar sensiblement per les malalties i males collites. Al  va ser jurisdicció reial.

Al  es va obrir la séquia Vinyals, gràcies a un privilegi reial concedit amb la família Vinyals de Flaçà l'any 1788, que els atorgava el dret d'ús d'aigua del Ter per al rec de les terres de Bordils, Celrà, Juià, Flaçà i Sant Joan de Mollet; malgrat que fins al 1932 no es concediria el dret de derivació de la séquia fins al pla de Mollet i Flaçà. Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Mollet. Cap al 1920 Sant Joan havia augmentat el seu urbanisme, disposava de 96 edificis i 88 dels seus habitants sabien llegir i escriure, ja que anaven a l'escola del poble veí de Flaçà.

El cruel episodi de la Guerra Civil va significar per a Sant Joan de Mollet el canvi de nom, tot passant a denominar-se Mollet de Ter. El franquisme portaria, entre altres coses, la coneguda repressió política i les cartilles de racionament, iniciant-se un període de carestia que s'allargaria fins a la fi dels anys cinquanta. Cal dir que Sant Joan de Mollet fou un dels pocs pobles gironins que no tingués cap veí afiliat a la Falange Española en la primera dècada del franquisme.

A partir d'aquell moment és quan s'inicia una tímida expansió econòmica basada en l'agricultura. El  ha estat testimoni de millores que han fet la vida domèstica més còmode i fàcil, la qualitat de vida de la gent de Mollet ha millorat radicalment gràcies a serveis com el telèfon, la llum o l'aigua corrent.

Durant els últims anys setanta i primers vuitanta del  que es començaren a asfaltar els carrers i s'endegaren altres obres de millora dels serveis com ara el cementiri municipal. A l'entrada del , el recurs econòmic principal de la gent de Mollet continua essent la terra.

Llocs d'interès 
 Església Parroquial de Sant Joan
 Puig d'en Falgueres de 79 msnm.
 La Canova és un mas situat a aquest municipi

Demografia

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
Sant Martí Vell

Sant Martí Vell és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Martí Vell (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Està documentat el 1035 com Sancti Martini qui dicunt Vetulo, «Sant Martí que anomenem Vell» probablement en referència a la vella capella de l'antic castell. En els fogatges apareix com Sant Martí Vell, de la vegueria de Girona. El 1937 es va canviar a Vellmartí en el context revolucionari contra l'hagiotoponímia. Durant el franquisme tampoc es va respectar l'hagiotopònim adoptant la forma San Martivell fins al 1983.

Llocs d'interès 
 Santuari de la Mare de Déu dels Àngels

Demografia 

Entre 1879 i 1930 va estar incorporat a Madremanya.

Personatges il·lustres 
 Joaquim Llach i Coll (1849 - 1928), polític carlí.
 Jaume Marquès i Casanovas (1906 - 1992), historiador
 Manuel Torras i Sais (1915 - 1936), religiós
 Pere Pons i Riera (n.1993), futbolista

Política 
Resultats electorals de Sant Martí Vell, 2007:

 Alcaldessa: M. Àngels Vilà i Sastre (ERC)
 Tinent d'alcalde. Àrees d'Urbanisme, Obres i Serveis públics: Robert Vilà i Brugués (ERC)
 Regidora. Àrees de Cultura, Festes i Lleure i Acció social i Sanitat: Sílvia Martínez i Bertran (ERC) 
 Regidor. Àrees de Medi Ambient, Sostenibilitat i Projectes culturals: Joel Capella Lardeaux (ERC)

Festes i aplecs 
 Aplec al Santuari dels Àngels - Primer diumenge de maig
 Festa Major de Sant Martí Vell - Primer dissabte i diumenge de juliol

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament de Sant Martí Vell
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Els noms de lloc de Sant Martí Vell 
 Qüestions dialectològiques de Sant Martí Vell
Sant Martí de Llémena

Sant Martí de Llémena és un municipi de la comarca del Gironès. El topònim prové de la vall i riera de Llémena, que travessa el municipi. Està documentat al  en llatí Lemine. Podria provenir del bolet també conegut com a llengua de bou o de la llemenosa, la planta Artemisia campestris. El Castell de Granollers de Rocacorba és Bé Cultural d'Interés Nacional.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Martí de Llémena (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Referències

Vegeu també 
 Baronia de Granollers

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Pàgina web de la Comunitat de Municipis de la Vall de Llémena
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Pàgina web de la llémena
Sant Jordi Desvalls

Sant Jordi Desvalls és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Jordi Desvalls (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Sant Mateu és un veïnat situat al nord del terme municipal. Diana és un veïnat situat a l'esquerra de la riera de Diana, afluent per la dreta del riu Ter. La seva església, Sant Feliu de Diana, està dedicada a sant Feliu.

Demografia

Vegeu també 
 Puig d'en Martí
 Puig Xaliet

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Julià de Ramis

Sant Julià de Ramis és un municipi de la comarca del Gironès, que forma part de l'àrea urbana de Girona. S'hi troben les restes d'un poblat ibèric.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Julià de Ramis (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El 1553 incorpora Santa Fe; el 1717, Montagut; i el 1975, Medinyà.

Comunicacions 
La carretera N-II travessa el municipi.
També l'autopista AP-7 i l'autovia C-66 de Banyoles.

Economia 
Agricultura i indústries diverses.

Llocs d'interès 
 Costa Roja, un jaciment arqueològic del Terciari.

 Església del Sant Cosme i Sant Damià, d'estil romànic amb façana Renaixentista.
 Ruïnes del Castell de Montagut.
 Castellum Fractum, ruïnes d'una fortificació romana d'època tardana.
 El cau de les Goges, cova al costat del riu Ter.
 Poblat ibèric, jaciment arqueològic.

Referències

Vegeu també 
 Turó de l'Illa
 Turó del Majordom
 Puig de Nola

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Santa Coloma de Farners

Santa Coloma de Farners, anomenada també Farners de la Selva, és un municipi de Catalunya, capital de la comarca de la Selva i cap del partit judicial de Santa Coloma. Està situada a l'inici d'aquesta plana, just al peu dels primers contraforts de les Guilleries.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Coloma de Farners (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 

El primer esment data del 898, quan es parla de l'església, que fou reconstruïda l'any 950 i consagrada per Gotmar, el bisbe de Girona, després de la seva destrucció en la ràtzia hongaresa de 942. Des del  la vila depengué eclesiàsticament de la canònica de Sant Pere Cercada i, des del punt de vista de la jurisdicció civil, del Castell de Farners. S'hi celebra mercat des del 1334, gràcies a una concessió del rei Pere III, i des del  fou seu d'una baronia, senyorejada pels Vilademany.

Entorn geogràfic 
Hi ha dos tipus de paisatges: la plana i la muntanya. La plana és ben oberta cap al sud-oest, el que ha facilitat l'expansió del poble, tant en espai residencial com industrial. A la plana hi ha conreus de cereals i lleguminoses al secà, i farratges, patates, hortalisses i arbres fruiters al regadiu. Hi ha ramaderia bovina i porcina. La muntanya gairebé tota ella és ocupada per boscos (alzinars, suredes, pinedes, rouredes, castanyedes), amb diverses cases de pagès, moltes abandonades en els darrers anys o que només tenen una funció residencial.

Indústria i treball 

Hi ha algunes indústries petites i mitjanes dedicades a la transformació dels productes del bosc; d'altres són tèxtils (fibres, gènere de punt) o de la confecció, de productes alimentaris (pastes, productes làctics) on destaca l'empresa centenària Galetes Trias, de materials de la construcció o tallers metal·lúrgics. Malgrat aquestes indústries locals, hi ha força gent de Santa Coloma de Farners que treballa fora del poble, fins a les indústries i serveis de Girona i rodalia.

Demografia 

El 1857 incorpora Castanyet i Sant Pere Cercada; i el 1975, Sant Miquel de Cladells.

Política

Fires 
 Festa-Concurs de la Ratafia
 Mercat de les Herbes de la Ratafia
 Fira del Pa amb Tomàquet

Llocs d'interès 
Vegeu Llista de monuments de Santa Coloma de Farners

 Monestir de Sant Pere Cercada
 Parc de Sant Salvador
 Sant Salvi de Cladells
 Sant Miquel de Cladells
 Castell de Farners
 Ermita de la Mare de Déu de Farners
 Les Roqueteres (Santa Coloma de Farners)
 Turó de Farners
 Museu Trias de les Galetes
 Arxiu Comarcal de la Selva
 Can Xifre

Referències

Vegeu també 
 Institut de Sils

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya (Municat)
 Idescat - El municipi en xifres
 Mapa de carrers
 Informació sobre la Festa de la Ratafia
Susqueda

Susqueda és un municipi de la comarca de la Selva. El nucli de població principal fou aixecat de nova planta quan es negà el nucli original per la construcció de l'embassament de Susqueda.

Des de 2017, l'alcaldessa és Eva Viñolas Marín.

Demografia

Geografia 
 Llista de topònims de Susqueda (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Susqueda és un municipi amb una extensió de 50,53 km² i 95 habitants el 2016. És un municipi molt singular per moltes raons. La principal perquè la població que li dona nom ja no existeix negada des del 1968 pel pantà de Susqueda, que el va engolir junt amb les millors terres de conreu i masies que l'integraven, cosa que obligà a traslladar la seva capital a Sant Martí Sacalm. Però també ho és sobretot perquè des del punt de vista geogràfic i geològic presenta una gran diversitat.

Si es contempla el seu terme sobre un mapa del país ressalta en primer lloc la seva estructura particular, ja que pel seu extrem nord té el municipi de Rupit-Pruit d'Osona i el de les Planes d'Hostoles de la Garrotxa i pel seu extrem sud o sector de migdia, centrat pel Coll i Sant Benet o l'antic mont Celró, forma un sortint que s'endinsa dins del terme d'Osor i Sant Hilari Sacalm o del seu annex a Querós.

La seva orografia és variada i singular. El terme està partit pel riu Ter o ara per l'embassament del pantà de Susqueda. De punta a punta del terme hi ha uns disset quilòmetres en línia recta, però per anar-hi amb vehicle normal, cal fer un recorregut d'uns quaranta quilòmetres, si des del santuari del Coll sobre Osor es vol anar a l'indret del coll de Condreu o el Far. Per fer aquest recorregut cal baixar per la bona carretera o pista asfaltada del Coll fins al poble d'Osor, on enllaça amb la GI-542 de Sant Hilari a Anglès, aquí cal agafar en direcció nord la C-152 de Santa Coloma de Farners a Olot per Sant Esteve d'en Bas i en arribar a aquest poble, seguir la C-153 de Vic a Olot, en direcció a Vic fins al Coll de Condreu, gairebé al límit entre Osona i la Garrotxa i si es vol seguir fins al Far cal fer encara uns quatre quilòmetres més.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sant Feliu de Buixalleu

Sant Feliu de Buixalleu és un municipi de la comarca de la Selva. Forma part de la subcomarca del Baix Montseny.

El topònim està documentat al  com Bursoleu o Bursolevi. En els fogatges del  surt Boixalleu i al  com Bosseleu. En els primers censos del  es va registrar Buxalleu. El 1937 es va canviar a Buixalleu de la Selva, recuperant el franquisme el nom de San Feliu de Buxalleu no canviat fins a la dècada del 1980. El topònim podria provenir de l'àrab al-bursa, «lloc pelat».

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Feliu de Buixalleu (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Castell de Montsoriu. Documentat des del 1002.
 Església parroquial de Sant Feliu de Buixalleu. Originàriament romànica però modificada en època gòtica amb l'afegit de dues naus laterals. Té un notable campanar quadrat amb una escala exterior.
 Església parroquial de Sant Llorenç de Gaserans. Amb absis romànic.
 Església parroquial de Sant Gabriel de Grions. Del .
 Ermita de Sant Segimon del Bosc. Documentada al segle X i modificada al començament del .
 Ermita de Santa Bàrbara. Del .
 Gorg d'en Perxistor. Segons la tradició el 5 de desembre de 1082 hi fou assassinat el comte de Barcelona Ramon Berenguer II, Cap d'Estopes, a mans dels seu germà Berenguer Ramon II, el Fratricida.

Curiositats 
El grup de teatre català Teatre de Guerrilla va realitzar una col·laboració humorística al programa "El Món a Rac1" de l'emisora de ràdio catalana Rac1. La col·laboració la feien suposadament connectant en directe amb el casino de Sant Feliu de Buixalleu, d'on deien ser veïns els personatges interpretats pels membres de Teatre de Guerrilla.

Fills il·lustres 
 Quim Masferrer (n. 1971), actor, creador de la companyia Teatre de Guerrilla i conegut també per programes com Caçadors de bolets i El foraster.

Referències

Enllaços externs 
 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sagrament

Un sagrament, per al cristianisme, és un ritu cerimonial que, mitjançant un signe o un acte visibles, representa una realitat invisible de Déu i que permet al creient compartir aquesta realitat. La significació i el nombre de sagraments difereixen en diverses branques del cristianisme.

Catolicisme 
Per al catolicisme, des de l'edat mitjana, els Set Sagraments són els següents:
 Baptisme.
 Eucaristia.
 Confirmació.
 Matrimoni canònic.
 Ordenació sacerdotal.
 Penitència (o reconciliació).
 Unció dels malalts o extremunció.

Hi ha sagraments que defineixen un estat i per tant només es poden rebre una vegada com el baptisme, el matrimoni i l'ordenadació sacerdotal, mentre que altres no tenen cap límit i, per tant, l'Església catòlica anima a participar-hi sovint.

Protestantisme 
La majoria dels protestants veuen el sagrament com un acte simbòlic que expressa la realitat immaterial de la relació entre l'home i Déu, despullat del significat màgic, de canvi d'estat que fa part de la concepció catòlica.

La primera obra de Martí Luter on apareix la seva doctrina sobre els sagraments és De la captivitat babilònica de l'Església, on estableix que només el baptisme i l'eucaristia són veritables sagraments, si bé accepta també la penitència en menor mesura tot i que aboleix la confessió amb un sacerdot com a mitjancer.

Sagraments a les arts 
 Het sacrament (El Sagrament), una pel·lícula inspirada per la novel·la Omtrent Deedee de l'escriptor belga Hugo Claus.

Referències
Sargantana (desambiguació)

Botànica: sinònim de cerverina.
 Zoologia: diverses espècies de la família dels lacèrtids, normalment de dimensions més petites que els llangardaixos
Sargantana aranesa (Iberolacerta aranica)
Sargantana corredora (Psammodromus hispanicus)
Sargantana de les Pitiüses (Podarcis pityusensis)
Sargantana ibèrica (Podarcis hispanica)
Sargantana roquera (Podarcis muralis)
Sargantana gimnèsica (Podarcis lilfordi)
Sargantana cua-roja (Acanthodactylus erythrurus)
Sargantana cuallarga (Psammodromus algirus)
Sant Privat d'en Bas

Sant Privat d'en Bas és un antic municipi de la comarca de la Garrotxa, que el 1968 va ser integrat dins de la Vall d'en Bas.

El 1811 hi nasqué Josep Estartús i Aiguabella, mariscal de camp carlí que participà en les tres guerres carlines.

El 2006 la seva població era de 908 habitants.

Educació 
Llar d'Infants (3-6 anys)
 Escola Verntallat
Primària
 Escola Verntallat

Vegeu també 
 Berenguer de Puigpardines.
 Casa amb pas cobert.

Entitats de població de la Vall d'en Bas
Sant Ferriol

Sant Ferriol és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les Comarques Gironines. Fins al 1930 s'anomenà la Parròquia de Besalú, perquè depenia eclesiàsticament de la parròquia besaluenca.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Ferriol (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

El municipi està format per petits nuclis de població escampats per les valls dels rius Fluvià i Ser, la riera de Junyell, i de les muntanyes de les serres del Torn i la serra del Mor. El terme municipal envolta el de Besalú per ponent, pel sud i per llevant.

Les comunicacions, excepte el sector nord-est, que és travessat per la carretera N-260 de Figueres a Olot, i del de llevant, per on passa la C-66 de Banyoles a Besalú, són molt dificultoses, fet que ha afavorit l'èxode rural. Des del Torn, però, hi ha una carretera cap a Mieres i Sant Miquel de Campmajor i Banyoles.

Els veïnats 
El municipi està molt disseminat i tradicionalment repartit en diferents veïnats, alguns dels quals ara estan deshabitats. El veïnat de Sant Ferriol (Fornells de Besalú) dóna nom al municipi i n'és considerat el cap, i també trobem els pobles del Torn (el més important pel que fa a nombre d'habitants), Fares, Juïnyà i la Miana, a part dels veïnats d'Ossinyà i el Mor. Totes aquestes entitats de població havien estat municipis independents fins que s'incorporaren a l'actual l'any 1857

Demografia

Llocs d'interès 

 Santuari de San Ferriol. Gòtic tardà del , encara que documentat des de l'any 1495
 Santuari de la Mare de Déu de Colell. Segle XVII
 Església de Sant Fruitós. Romànica del 
 Església de Sant Miquel de la Miana. Romànica
 Església de Sant Silvestre del Mor

Bibliografia 
 Volum 18 (2004) La Gran Enciclopèdia en català Barcelona. Edicions 62 
 Volum 3 (2005) El meu País, Tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, Barcelona: Edicions 62

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Hotel Rural Can Jou
Sant Aniol de Finestres

Sant Aniol de Finestres és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les Comarques Gironines. Situat en ple Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa, amb un terreny accidentat per la serra de Finestres i la de Medes, a la dreta de la riera de Llémena.

L'any 906 apareix la seva referència més antiga, en la qual és esmentat com a Castro Finestres (castell de Finestres); i l'any 947 quan es va fer la consagració de l'església de Santa Maria de Finestres dins la fortalesa. Encara es poden observar algunes restes de l'edificació. Va pertànyer a la baronia de Santa Pau. L'economia és agrícola, amb cultius de secà principalment i una petita extensió de regadiu per a hortalisses.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Aniol de Finestres (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 

 Ermita de Bell-lloc de Llémena
 Ermita de Sant Cebrià de Llémena, romànica del segle XII
 Ermita de Sant Julià, romànica del segle XII
 Ermita de Sant Roc de la Barroca
 Església de Sant Andreu de la Barroca (segle XVII)
 Església parroquial de Sant Aniol de Finestres, romànica datada l'any 992
 Església parroquial de Sant Esteve de Llémena, barroca dels segles XVI-XVIII
 Església Sant Joan de les Medes, romànica
 Església de Santa Maria de Finestres, romànica consagrada el 947
 Església de Sant Miquel de Bustins, romànica
 Jaciment del Roc de la Melca. Epipaleolític i poblat indígena
 Poblat de la Palomera o del Puig del Moro, poblat indígena
 Santuari de la Mare de Déu de Puig d'Elena o de Lena, també conegut com a Santa Maria de Sobrerroca, romànic

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 La web de la Vall de Llémena amb informació sobre Sant Aniol de Finestres.
Santa Eugènia de Berga

Santa Eugènia de Berga és un municipi de la comarca d'Osona, està situat centre-sud de la regió de l'Alt Ter.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Eugènia de Berga (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Indrets d'interès 
 Església de Santa Eugènia de Berga.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Setcases

Setcases és un municipi de la comarca del Ripollès. És la capçalera del riu Ter. Està situat a l'extrem nord de la regió de l'Alt Ter.

El nom de Setcases està documentat des de l'any 965, en unes donacions fetes pel comte Sunifred de Besalú al monestir de Sant Pere de Camprodon.

L'església conserva un retaule barroc dedicat a Sant Miquel, que és l'únic de tota la vall de Camprodon que es va salvar de ser cremat durant la guerra civil.

Actualment és un centre turístic notable, tant per l'excursionisme —Ulldeter— com per l'esquí —amb l'estació de Vallter—, cosa que l'ha fet créixer molt més enllà del nombre de cases que suggereix el nom del poble.

Geografia 
 Llista de topònims de Setcases (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Actualment, a la legislatura (2015-2019), l'alcaldessa és Anna Vila Palol.

Demografia

Vegeu també 
 Puig de Coma Ermada (Setcases).
 Vella Brígia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Pàgina actualitzada d'activitats
Sant Pau de Segúries

Sant Pau de Segúries, històricament Seguries ([səɣu'ɾiəs]), és un municipi català de la vall de Camprodon, que pertany oficialment a la comarca del Ripollès i està situat al nord-est de la regió de l'Alt Ter. Actualment, Dolors Cambras Saques n'és la batllessa.

Geografia 
 Llista de topònims de Sant Pau de Segúries (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Es troba al límit amb la Garrotxa, situat a la Vall del Ter, accidentat per la Serra del Capsacosta, al sud, i pel puig de Miralles, contraforts meridionals de la Serra Cavallera, al nord-oest. El poble, que es troba a una altitud de 860 metres, es troba a l'esquerra del riu Ter.
El municipi comprèn també el poble de La Ral.

Història 
El lloc és esmentat ja l'any 898, i l'església el 920. Entre el 907 i el 927 se'n possessionà el monestir de Sant Joan de les Abadesses, que en conservà la jurisdicció. L'abat Pere de Soler hi establí uns solars entre 1203 i 1217, i el seu successor, Arnau de Corsavell, li concedí carta de poblament i franqueses el 1217.

El nucli antic és de carrers estrets, i modernament s'ha eixamplat per la carretera de Ripoll a Camprodon. El 1971 hom hi bastí una nova església, obra de Francesc Vayreda i Pau Monguió. L'antiga església, a llevant del nucli, fou edificada entre 1681 i 1693.

El municipi comptà amb un dels primers equips de bàsquet femení de la província de Girona, el Club Bàsquet Santpauenc, i també fou un dels primers municipis gironins en disposar d'un pavelló cobert.

Evolució demogràfica

Economia 
Els conreus són principalment de cereals. Són molt importants les pastures i la cria de bestiar. Posseeix una certa infraestructura turística.

Llocs d'interès 
 La Via romana que passa per la Vall de Bianya i el Capsacosta

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Sarrià i Sant Gervasi

Sarrià i Sant Gervasi, oficialment Sarrià - Sant Gervasi és un dels 10 districtes de Barcelona segons la divisió de 1984, i és una amalgama entre dues unitats diferenciades entre si:
 la major part de l'antic terme de Sarrià, agregat a Barcelona el 1921, excepció feta del barri de Pedralbes, que fou atribuït al districte de les Corts;
 l'antic municipi de Sant Gervasi de Cassoles, agregat a Barcelona el 1897.

Dades geogràfiques i socioeconòmiques 
Està situat al nord-oest de la ciutat i limita al nord amb els districtes de Gràcia i Horta-Guinardó, al sud amb les Corts, a l'est amb l'Eixample i a l'oest amb els municipis de Sant Cugat del Vallès, Molins de Rei, Sant Feliu de Llobregat i Sant Just Desvern. En formen part, així mateix, els dos enclavaments barcelonins de Santa Creu d'Olorda, heretats de l'antic municipi de Vallvidrera mitjançant el de Sarrià.

Es tracta d'una zona residencial benestant, amb nombrosos parcs i zones verdes, combinats amb prestigiosos centres educatius concertats catòlics i diversos centres sanitaris. Segons l'INE, tenia 145.489 habitants el 2009.

Divisió administrativa 

Sarrià i Sant Gervasi inclou els següents barris administratius:

Govern

Història 

L'actual districte de Sarrià i Sant Gervasi estigué dividit en tres municipis, posteriorment dos, fins a l'annexió de tots ells a Barcelona: Sant Gervasi de Cassoles, Sarrià, i Vallvidrera (Vallvidrera i les Planes).

Sarrià  
L'antic terme de Sarrià ha canviat els seus límits al llarg del  i fou l'últim municipi annexionat a Barcelona, el 4 de novembre de 1921. Les Corts de Sarrià, més conegut actualment com Les Corts, es va independitzar de Sarrià el 1836 i el municipi de Vallvidrera va formar part de Sarrià durant un petit període entre 1892 i 1921.

Sense tenir en compte el territori de les Corts de Sarrià ni de Vallvidrera que foren municipis independents, el municipi de Sarrià tenia com a nucli principal la vila de Sarrià, també incloïa els actuals barris de les Tres Torres i Pedralbes, aquest últim ara pertany al districte de les Corts.

Sant Gervasi de Cassoles 

Sant Gervasi de Cassoles va ser agregat a Barcelona el 1897 juntament amb la majoria de municipis del pla de Barcelona. Sant Gervasi incloïa els actuals barris de Sant Gervasi - la Bonanova, Sant Gervasi - Galvany, el Putget i el Farró i el Tibidabo. El nucli principal n'era Sant Gervasi que es troba principalment al barri de Sant Gervasi - la Bonanova, en aquest s'hi poden diferenciar dos sectors, el de Sant Gervasi i el de la Bonanova. Sant Gervasi és la part més antiga i la Bonanova s'urbanitzà al voltant del camí que es va construir per connectar el nucli de Sant Gervasi amb l'antic municipi independent de Sarrià.

Vallvidrera  
L'antic municipi de Vallvidrera incloïa Vallvidrera i les Planes de Vallvidrera, aquest últim ara més conegut simplement com les Planes. Vallvidrera fou el nucli principal del municipi de Vallvidrera i el que li donava nom. Finalment fou annexionat pel municipi de Sarrià el 1890.

Vegeu també 
 Llista de monuments de Sarrià-Sant Gervasi

Referències

Enllaços externs
S

La S és la dinovena lletra de l'alfabet català i quinzena de les consonants. El seu nom és essa, es o esse.

L'origen de la lletra seria semític Šîn (bow) era pronunciat com en català la xeix en xarop. En grec, aquest fonema no existia però si el de essa de manera que és el so que adoptà la lletra grega, σιγμα (sigma) que n'evolucionà. El nom "sigma" probablement prové de la lletra semítica "Sâmek" i no "Šîn". En etrusc i llatí, el valor de /s/ es va mantenir i només en els idiomes moderns, lessa va representar altres sons com el de xeix en hongarès o /z/ en català, anglès, francès i alemany.

Fonètica 
En català es pronuncia com un fonema sibilant alveolar sonora (com sempre la zeta) entre vocals (casa /càzə/), després de paraules que continguin els mots fons (enfonsar /ənfunzà/) i dins (endinsar /əndinzà/) quan es lliguen paraules que acaben amb essa i que comencen per un so sonor (les dones /ləz donəs/). En canvi si va a començament de mot (sopa) o entre consonant i vocal (cansat) o a final de mot sense lligar-se (és teu) es pronuncia sibilant alveolar sorda (com sempre la ce trencada). Cal dir que en els parlars apitxats només es pronuncia aquest darrer so (les dones /les dones/) i que si es lliga amb una paraula que comença en erra deixa de pronunciar-se (les roques /lə rrokəs/; els ratolins /əl rratulíns/). La S llatina majúscula ve del fenici i hebreu antic (forma jacent); passada als grecs (forma erecta) i als etruscs (on perd un dels quatre traços originaris) i a la majoria d'alfabets itàlics, on d'angular passa a sinuosa. La S romana clàssica consta de tres traços: el primer, sinuós, de dalt a baix i els altres dos corbats als extrems superior i inferior del primer. Per la velocitat es corba ben aviat i pren unes formes més simples en executar-se el primer i el segon traç en un sol temps, en direcció gairebé vertical i només corbat a l'extrem inferior cap a l'esquerra.

Significat de S 
 Bioquímica: en majúscula és el símbol de la serina.
 Cronologia: Al calendari pot ser l'abreviatura de setembre. En minúscula és el símbol del segon i en majúscula de segle
 Física: Hi ha unes ones S a un terratrèmol. Designa l'entropia
 Lingüística: Pot ser l'abreviatura de subjecte o sintagma. També és el morfema del plural de moltes llengües romàniques
 Química: S és el símbol de l'element químic sofre.
 Cinema eròtic: Durant la transició a la democràcia (1977-1984), el cinema eròtic que s'estrenava a Espanya duia l'anagrama S per advertir que podia ferir la sensibilitat de l'espectador
 Símbols: Representa el sud. El dòlar es representa amb una S creuada per una o dues ratlles ($). Indica talla petita (small) al tèxtil.

Símbols derivats o relacionats

Vegeu també 
 Ortografia de les sibilants
 S (desambiguació)

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Si

Química; Si és el símbol de l'element químic Silici
 Música; Si és la setena i última nota musical, segons el sistema de notació musical llatí. Vegeu nota
Si bemoll major
Si bemoll menor
Si major
Si menor
 Ciència; SI és la sigla del Sistema Internacional d'Unitats.
 Anatomia; qualsevol cavitat del cos, per exemple:
Si paranasal.
Sc

Sc símbol de l'escandi, element químic
 Sc, codi ISO per a la llengua sarda, llengua romànica parlada a l'illa de Sardenya
 .sc, domini de primer nivell territorial corresponent a les Seychelles
Se

Se, abreviació del punt cardinal sud-est.
 Se, símbol de l'element químic Seleni.
 Se, Codi ISO per al sami septentrional, llengua que es parla a zones septentrionals de Noruega, Suècia i Finlàndia.

Persones 
 Sé nom d'artista del cantautor guixolenc Josep Andújar i Pérez
Sn

Sn, Estany (element)
 Una de les funcions el·líptiques de Jacobi
 Sn, Codi per al xona
 .sn, domini d'Internet
 SN, sintagma nominal
 SN, sistema nerviós
Suma

La suma o addició és una operació aritmètica bàsica que permet saber la quantitat total d'elements d'un conjunt com a resultat d'ajuntar tots els elements de dos conjunts inicials.

La suma és una operació definida per a tots els nombres, com els naturals, sencers, racionals, reals i complexos. També es poden sumar altres entitats matemàtiques, com vectors, polinomis, funcions o matrius.

Notació 

Si tots els termes s'escriuen individualment, hom empra el símbol "+" (llegit més). Amb això, la suma dels nombres 1, 2 i 4 és 1 + 2 + 4 = 7. Els termes inicials d'una suma s'anomenen sumands.

També es pot emprar el símbol "+" quan, a pesar de no escriure's individualment els termes, s'indiquen els nombres omesos mitjançant punts suspensius i és senzill reconèixer els nombres omesos. Per exemple:
 1 + 2 + 3 + ... + 98 + 99 + 100 és la suma dels cent primers nombres naturals.
 2 + 4 + 8 + ... + 512 + 1024 és la suma de les deu primeres potències de 2.

En sumes llargues i fins i tot sumes infinites s'empra un nou símbol, que es diu "sumatori" i es representa amb la lletra grega Sigma (Σ) majúscula.

Propietats de la suma 
Propietat commutativa: si s'altera l'ordre dels sumands no canvia el resultat, d'aquesta forma, a+b=b+a.
Propietat associativa: a+(b+c) = (a+b)+c.
Element neutre: 0. Per a qualsevol nombre a, a + 0 = 0 + a = a.
Element oposat. Per a qualsevol nombre a, existeix un nombre -a tal que a + (-a) = (-a) + a = 0 (l'element neutre). Aquest nombre -a es denomina element oposat, i és únic per a cada a. No existeix en alguns conjunts com el dels nombres naturals.

Algorisme per sumar dos nombres escrits en base 10 
Se sumen les xifres de la columna de les unitats. Sumant també la xifra escrita al damunt del primer nombre.
La xifra de les unitats del resultat s'escriu davall de la ratlla a la columna de les unitats i la xifra de les desenes del resultat (si és diferent de zero) s'escriu al damunt de la xifra de la següent columna (les desenes, per exemple, si estem sumant les unitats). Taula de sumar.
Es repeteixen els passos 1 i 2 amb la columna de les desenes, centenes, unitats de miler i així successivament fins que no quedin columnes amb xifres significatives.
En acabar, el nombre que apareix davall de la ratlla és el resultat de la suma.

Taula de sumar nombres d'una sola xifra 
En el conjunt dels nombres naturals, la suma de dos nombres es pot interpretar com la solució al problema de: trobar la quantitat d'elements que té el conjunt unió d'altres dos tals que el primer conjunt té una quantitat d'elements igual al primer nombre que es vol sumar i el segon en té una quantitat igual al segon nombre.

Referències

Vegeu també 

 Ròssec (aritmètica)
 Funció additiva

Aritmètica
Àlgebra
Santa Oliva

Santa Oliva és un municipi de la comarca del Baix Penedès. Està situat entre els municipis d'Albinyana, el Vendrell, Bellvei, Banyeres del Penedès i la Bisbal del Penedès.

Geografia 
 Llista de topònims de Santa Oliva (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

|}

Demografia

Administració

Política

Economia 
Segons les dades de l'últim trimestre de 2019 de l'Observatori del Treball de la Generalitat, Santa Oliva era el desè municipi amb la taxa més alta de desocupats de Catalunya, un 20,55%. En el rànquing dels deu municipis catalans amb més atur, encapçalat per La Vajol (Alt Empordà), amb un 34,15 %, els deu primers tenien menys de 600 habitants, a excepció del Montmell (Baix Penedès), en tercer lloc (amb 1.512 empadronats i un 29,58 % de desocupats) i Santa Oliva, en desè (amb 3.320 veïns).

Festa major 
El darrer dijous d'agost se celebra el Vot del Poble, origen de la seva Festa Major, quan la Mare de Déu del Remei va protegir la vila del còlera que va afectar greument Vilanova i la Geltrú en 1854.

Llocs d'interès 
 Centre històric de Santa Oliva
 Espai Temàtic Eines per a la Construcció dels Germans Boada.

L'Albornar 
L'Albornar és un sector planer situat a 1 km al nord-oest del poble, entre la riera de la Bisbal i l'autopista AP-7 sud. El sector central, amb una superfície aproximada de 2 km², pertany al terme municipal de Santa Oliva (enclavament) i resta envoltat pels termes municipals de la Bisbal del Penedès, Albinyana i Banyeres del Penedès.

El nom (topònim) li ve de l'antiga Masia de l'Albornar, un edifici declarat Bé Cultural d'Interès Local (BCIL) i que ara resta dins les istal·lacions del circuit de proves automobilístiques (A+ IDIADA). El sector figura al Nomenclàtor estadístic d'entitats de població de Catalunya com una entitat de població amb dos nuclis: l'Albornar i Idiada.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Patrimoni històric i artístic de Santa Oliva
Sil·labari

Un sil·labari és un conjunt de caràcters o símbols que representen (o aproximen) síl·labes que formen les paraules. Un símbol en un sil·labari normalment representa un so consonàntic seguit d'un so vocàlic. En un autèntic sil·labari no hi ha similituds gràfiques entre caràcters fonèticament relacionats (tot i que alguns sí que en tenen similituds gràfiques per a les vocals). Això vol dir que els caràcters que representen "ke", "ka" i "ko" no tenen una similitud gràfica per a indicar el so "k" que comparteixen.

El sil·labari en la llengua japonesa 
L'idioma japonès empra dos sil·labaris (kana), que són hiragana i katakana. S'empren principalment per a escriure paraules gramaticals així com paraules estrangeres, per exemple hotel és ho-te-ru en japonès. Com que la síl·laba típica japonesa és de forma CV (consonant + vocal), el sil·labari està ben adaptat per escriure l'idioma.

D'altra banda, el català admet estructures sil·làbiques més complexes, que dificulten la seva escriptura amb un sil·labari. Per poder escriure en català emprant un sil·labari, cada síl·laba possible en català requeriria un símbol diferent. Així, farien falta caràcters diferents per "pot", "poc", "pom", "pon", "pol"; "por", "pou", etc., a més de la dificultat de representar grups consonàntics com ara "plou", "prou", etc.

Així, el sil·labari només és una opció raonable en idiomes que tenen síl·labes senzilles de tipus CV.

Altres idiomes amb escriptura sil·làbica 
Altres idiomes que utilitzen una escriptura per a síl·labes inclouen el grec micènic (lineal B), idiomes nadius americans com el sil·labari cherokee i africans com el vai i el mende. L'escriptura cuneïforme també és un sil·labari, encara que amb alguns elements no sil·làbics.

L'etíop i moltes llengües del subcontinent indi tenen alfabets coneguts com a abugida, que a un occidental li poden semblar sil·labaris, però que no ho són pas. Tots aquests fan servir símbols diferents per a consonants i vocals. Freqüentment el símbol per a la vocal s'afegeix al de la consonant, creant així la impressió d'una unitat sil·làbica.

Referències
Successió vegetal

La successió vegetal és l'evolució que segueix una comunitat vegetal vers el clímax. És un procés d'autoorganització o de maduració, amb certes característiques d'irreversibilitat. Les fluctuacions que pot experimentar un ecosistema van disminuint d'amplitud a mesura que s'arriba al clímax. Aquesta és una altra característica de la successió. I això té a veure amb les propietats que dona la maduresa a un ecosistema: competitivitat i estabilitat. Les plantes que van irrompent en la successió són cada cop més competitives: fan fora ràpidament les que colonitzaven abans l'espai. Presenten també més estabilitat i resistència amb mides més grans i estructures més poderoses.

La tendència general en el decurs de la successió és a un augment de la complexitat vital i de la interactivitat entre els organismes d'un ecosistema. Això repercuteix en un augment de la diversitat (a causa de l'augment de nínxols ecològics) i de la productivitat (a causa de l'augment de la competitivitat) que fan guanyar autonomia al sistema. Aquest augment, però, no té per què ser lineal o sostingut, i al llarg de la successió es pot passar per fases de menys diversitat o de menys productivitat.

Aquest procés és d'una sola direcció, i per tant irreversible, però tot i que calen cada cop pertorbacions més grans per destruir-lo, sempre acaben donant-s'hi. A això s'anomena regressió vegetal. La regressió és un procés asimètric al de la successió, ja que es dona de sobte (la successió necessita dècades) i condueix a un estadi primerenc indeterminat que no té per què mai haver-se passat.

Successió forestal 

Com a sistema ecològic que són, els boscos estan subjectes a la successió d'espècies. Això es deu al fet que hi ha espècies "oportunistes" o "pioneres" que produeixen altes quantitats de llavors, que s'escampen pel vent, i per tant poden establir-se ràpidament sobre grans superfícies no aforestades, i són capaces de créixer a plena llum. Un cop han creat una massa forestal, la seva pròpia ombra dificulta la seva reproducció. Aleshores, apareixen les espècies "tolerants" d'ombra, que són capaces d'establir-se a l'ombra de les pioneres. Quan les pioneres morin, les tolerants ocuparan el seu lloc. A la Garrotxa, per exemple, el trèmol (Populus tremula) és una espècie clarament pionera en zones frescals. Les espècies tolerants són capaces de reproduir-se sota la seva ombra, i per tant es diu que el bosc ha assolit un clímax. Això no obstant, si sobrevé una catàstrofe important, farà falta de nou l'actuació de les pioneres, que per tant és desitjable que no siguin gaire lluny.

Normalment en la natura les coses no són "blanc o negre", solen haver-hi "entremitjos". És normal, doncs, que entre els dos extrems de tolerància/intolerància d'ombra hi hagi diversos graus, i per tant hi ha espècies més o menys tolerants a l'ombra, que poden actuar com a pioneres o climàtiques, segons les circumstàncies. És per això que la tolerància d'ombra de cada espècie té gran importància en silvicultura.

Referències

Vegeu també 
 Comunitat climàcica.
 Educació ambiental.

Ecologia
Silvicultura
Sm

Samari, element químic amb nombre atòmic 62.
 Santa Matilde, automòbil.
SI

Sistema Internacional d'Unitats
 Sistema internacional (política)
 Solidaritat Catalana per la Independència
 Sobirania per a les Illes
 Suma Independència