Gènere cinematogràfic

Un gènere cinematogràfic és una categoria estilística o temàtica de pel·lícules basades en similituds ja sigui en els elements narratius, l'enfocament estètic o la resposta emocional a la pel·lícula. En cinema és habitual classificar les obres segons aquest tipus de temàtiques o ambients dins dels quals discorre l'acció.

Suposen un pacte implícit entre el públic i l'exhibidor, que garanteix l'acomodament entre les expectatives psicològiques de l'espectador i l'obra que visionarà. Segons afirma el crític cinematogràfic José Luis Sánchez Noriega, "El gènere és una guia per al comportament del públic -riure (comèdia), emocionar-se o plorar (drama), espantar-se (terror), sorprendre's (fantàstic), entretenir-se (aventures), etcètera- o per al reconeixement de temes, espais, icones, situacions, objectes, accions... que espera trobar a les pel·lícules."

El gènere d'una pel·lícula influirà en l'ús d'estils i tècniques de realització cinematogràfica, com ara l'ús de flashbacks i il·luminació en clau baixa al cinema negre; enquadraments ajustats en pel·lícules de terror; o fonts tipogràfiques que semblen troncs tallats en brut per als títols de westerns. A més, els gèneres tenen associades convencions musicals, com ara exuberants orquestres de corda per a melodrames romàntics o música electrònica per a pel·lícules de ciència-ficció. El gènere també afecta la manera com les pel·lícules s'emeten a la televisió, s'anuncien i s'organitzen a les botigues de lloguer de vídeos.

Els gèneres cinematogràfics no són fixos, sinó que canvien i evolucionen amb el temps; alguns, com el melodrama, fins i tot poden desaparèixer en gran manera. El gènere no només fa referència a un tipus de pel·lícula o a la seva categoria, sinó que també tenen un paper clau les expectatives d'un públic sobre una pel·lícula, així com els discursos institucionals que creen estructures genèriques. Amb la proliferació de gèneres concrets, també poden sorgir subgèneres cinematogràfics, que solen ser una barreja de dos gèneres separats; el drama legal, per exemple, és un subgènere de drama que inclou pel·lícules centrades en la sala de judicis i els judicis.

Classificació 
L'actor i dramaturg Alan Williams distingeix tres categories principals de gèneres cinematogràfics: narratiu, d'avantguarda i documental. Tot i així, amb la proliferació de gèneres concrets, també sorgeixen subgèneres cinematogràfics; també es poden fusionar amb altres aparentment no relacionats per formar gèneres híbrids, on les combinacions populars inclouen la comèdia romàntica i la comèdia d'acció. Exemples més amplis inclouen la docuficció i el docudrama, que fusionen les categories bàsiques de ficció i no ficció (documental).

Els gèneres també es poden classificar per característiques més inherents (generalment implicades en els seus noms), com ara l'escenari, el tema, l'atmosfera, el públic objectiu o el pressupost/tipus de producció.
 L'escenari és l'entorn —incloent-hi tant el temps com la ubicació geogràfica— en què transcorre la història i l'acció (p. ex., l'actualitat o període històric; la Terra o l'espai exterior; urbà o rural, etc.) Els gèneres que estan especialment preocupats per aquest element inclouen el drama històric, la pel·lícula de guerra, el western i l'òpera espacial, els noms dels quals denoten escenaris particulars.
 El tema fa referència a les qüestions o conceptes al voltant dels quals gira la pel·lícula; per exemple, la pel·lícula de ciència-ficció, la pel·lícula d'esports i la pel·lícula de crim.
 L'atmosfera és el to emocional de la pel·lícula, tal com s'implica en els noms de la pel·lícula de comèdia, la pel·lícula de terror o el melodrama.
 Els gèneres dirigits a un públic objectiu concret inclouen les pel·lícules per a nens, les pel·lícules per a adolescents, les pel·lícules de dones i les chick flicks.
 Els gèneres caracteritzats pel tipus de producció inclouen la superproducció, la pel·lícula independent i la pel·lícula de baix pressupost, com ara la pel·lícula de sèrie B (totes elles comercials) o la pel·lícula amateur (no comercial).

Els guionistes, en particular, sovint organitzen les seves històries per gèneres, centrant la seva atenció en tres aspectes específics: l'atmosfera, el personatge i la història. L'atmosfera d'una pel·lícula inclou vestuari, attrezzo, ubicacions i les experiències viscerals creades per al públic. Els aspectes del personatge inclouen arquetips, personatges tipus i els objectius i motivacions dels protagonistes. Algunes consideracions de la història per als guionistes, ja que es relacionen amb el gènere, inclouen el tema, les escenes més importants i com el ritme de la perspectiva dels personatges canvia d'una escena a una altra.

 Evolució 
Des dels primers temps del cinema al segle XIX el terme "gènere" va ser utilitzat per a organitzar les pel·lícules per tipus. A la dècada del 1950 André Bazin parlava del concepte de "gènere" utilitzant com a exemple els westerns; durant aquesta època, hi va haver un debat sobre la teoria d'autor versus el gènere. A finals de la dècada del 1960 el concepte de gènere es va convertir en una part important de la teoria del cinema.

Evolucionats a partir de les teories de la crítica dels gèneres literaris, els gèneres cinematogràfics solen ser delimitats per "convencions, iconografia, escenaris, narracions, personatges i actors". També es poden classificar les pel·lícules pel to, tema, atmosfera, format, públic objectiu o pressupost. Aquestes característiques són més evidents en les pel·lícules de gènere, que són "pel·lícules comercials [que], mitjançant la repetició i la variació, expliquen històries familiars amb personatges i situacions familiars" en un gènere determinat.

En les primeres produccions el gènere de les pel·lícules era encotillat, amb característiques molt delimitades que ajudaven l'espectador a comprendre ràpidament la pel·lícula i al fet que l'autor creés el que volgués i l'espectador ho esperés. A Hollywood, entre les dècades del 1920 i del 1950, el sistema industrial estatunidenc va afavorir les pel·lícules de gènere; una raó clau és que en "la manera industrial de producció de Hollywood, les pel·lícules de gènere són productes fiables" per comercialitzar al públic: eren fàcils de produir i era fàcil que el públic entengués una pel·lícula de gènere. A partir d'aquell moment, les pel·lícules de gènere van tenir convencions i iconografia clares, com els abrics pesats que portaven els gàngsters a pel·lícules com Little Caesar (1931). Les convencions de les pel·lícules de gènere permeten als cineastes generar-les d'una manera industrial i a l'estil d'una cadena de muntatge, un enfocament que es pot veure a les pel·lícules d'espionatge de James Bond, que utilitzen totes una fórmula de "molta acció, gadgets de luxe, dona bella i solents pintorescs", tot i que els actors, directors i guionistes canvien.

Aproximadament després de la Segona Guerra Mundial els gèneres van començar a barrejar-se o a adulterar-ne la seva essència i a crear diverses produccions de gèneres híbrids i subgèneres. Tot i això, alguns han anat evolucionant des dels inicis del cinema, com ara les comèdies slapstick i de persecucions del període mut, que són l'origen de les comèdies contemporànies, o bé el gènere gàngster, amb exemples tan diferents en estil i contingut com les pel·lícules Brighton Rock (1948) i Lock, Stock and Two Smoking Barrels (1998). En el cas del cinema britànic, el realisme social (tot i no ser exactament un gènere) continua la tradició iniciada en les obres escrites per autors com Charles Dickens i Thomas Hardy.

 Principals gèneres i subgèneres 

Els gèneres són sovint concretats per a formar subgèneres, i també poden ser combinats per a formar gèneres híbrids, com ara:

 colonial
 eròtic
 giallo infantil
 peplum
 policíac
 pornogràfic
 road movie''
 de robatoris
 de sèrie B o de classe B
 de suspens

Notes

Referències

Vegeu també 

 Gènere literari
 Gènere musical
 Gènere de videojoc