alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Castanyada

La Castanyada és una festa popular dels Països Catalans, especialment a Catalunya. Se celebra el dia de Tots Sants, si bé darrerament és freqüent desplaçar-ne la celebració a la vigília d'aquesta diada, el vespre del 31 d'octubre.

Com el halloween dels països anglosaxons, o el Magosto de les terres asturianes, lleoneses o gallegues, o també el Samhain (cap d'any celta), la castanyada catalana prové d'una antiga festa ritual funerària. Consisteix en un àpat en què es mengen castanyes, panellets, moniatos i fruita confitada. La beguda típica de la Castanyada és el moscatell. Pels volts d'aquesta celebració, les castanyeres venen al carrer castanyes torrades i calentes, i generalment embolicades en paperines o cucurulls de paper de diari que al País Valencià anomenen mesures. A Occitània també se celebra la castanyada (castanhada), però no pas associada al dia de Tots Sants, sinó com una celebració o festa de tardor.

Història 
La Castanyada s'origina a finals del  i deriva dels antics àpats funeraris, en què no se servien altres menges que llegums i fruita seca i els pans votius de l'ofrena als difunts en els funerals, més popularment, panets, panellets o panellons. L'àpat tenia un sentit simbòlic de comunió amb les ànimes dels difunts: tot torrant les castanyes, es resaven les tres parts del rosari pels difunts de la família.

Figura de la Castanyera 

Se sol representar amb la figura d'una castanyera: una dona vella, vestida amb roba pobra d'abrigar i un mocador al cap, davant d'un torrador de castanyes, que ven al carrer. Abans duien faldilles de sargil molt amples i folrades, amb davantal de cànem i llana. Al cap també podien dur una caputxa blanca de llana, molt llarga, que els arribava fins més avall de mitja faldilla, lligada al coll i a la cintura. El bagatge de les castanyeres era també ben diferent del d'ara. Empraven fogons de terrissa semblants a una copa, i així eren anomenats. Encara avui a Girona s'anomena La Copa l'espai que ocupen les castanyeres a la Fira de Sant Narcís. Donaven vuit castanyes per un "quarto", equivalent a tres cèntims de la nostra moneda. Les castanyeres anunciaven llur indústria amb un crit especial que deia: 

La mainada, per fer-les enfadar, cridava:

La tradició 
En els dies compresos entre l'1 de novembre (Tots Sants) i l'11 de novembre (Sant Martí) (pot celebrar-se, també en dates properes), se sol celebrar aquesta festa on no falten les castanyes torrades al foc, el vi nou i els xoriços.

La festa consisteix a encendre una foguera i, un cop hi ha brases, s'hi col·loca a sobre un cilindre metàl·lic amb forats a la base, anomenat tambor o, en algunes zones, tixolo. Sobre aquest recipient, o un altre per l'estil, s'estenen les castanyes a les quals prèviament se'ls ha realitzat un tall en un extrem perquè no saltin o explotin. Un cop cuites es pelen i es mengen.

És corrent ensutjar la cara amb les restes de la foguera, saltar les fogueres, ja que porta sort així com realitzar diferents jocs tradicionals, explicar contes i cantar cançons populars.

Referències

Bibliografia

Vegeu també 
 Carnellets

Enllaços externs 
 

Festes de Catalunya
Tradicions de Catalunya
Vent catabàtic

El vent catabàtic és el vent descendent, sigui per efecte de la seva velocitat adquirida, sigui per la seva major densitat en relació a l'aire circumdant.

El nom del vent prové del grec: katabatikos i significa 'anant cap avall de la muntanya'; és el nom tècnic per a un vent de drenatge, un vent que porta aire d'alta densitat des de gran altitud pel pendent sota la força de la gravetat. Els vents catabàtics poden agafar la velocitat del vent d'un huracà, però la majoria no són tan intensos i molts tenen la velocitat de 10 nusos o menys.

No tots els vents que davallen pel pendent de la muntanya són catabàtics. Per exemple, els vents tipus Foehn, Chinook o Bergwind són vents d'ombra pluviomètrica a sotavent. Els exemples de vents autènticament catabàtics inclouen la Bora (o Bura) a l'Adriàtic, el Santa Ana al sud de Califòrnia, i el vent Oroshi del Japó.

Bibliografia 
 Giles, Bill. Weather A-Z - Katabatic Winds By Bill Giles OBE, BBC, Retrieved 2008-10-14.
 McKnight, TL & Hess, Darrel (2000). Katabatic Winds. In Physical Geography: A Landscape Appreciation, pp. 131–2. Upper Saddle River, NJ: Prentice Hall. .

Enllaços externs 

 Per què bufa el vent alguns matins als carrers que miren cap a Collserola?, per Roger Solé Guinart. betevé, 22/2/2020

Catabatic
Cristià

Un cristià és una persona que forma part del cristianisme, una religió abrahàmica monoteista que es basa en la vida i els ensenyaments de Jesús de Natzaret. «Cristià» deriva de la paraula Crist del grec antic, una traducció del terme Messies de l'hebreu clàssic, el terme «cristians» i fou usat per primer cop pels pagans a Antioquia.

El tret central de la fe cristiana són els evangelis, els ensenyaments que han de portar als humans a la salvació a través del missatge i l'obra de Jesús, particularment la seva expiació, crucifixió i resurrecció. Els cristians també creuen que Jesús és el messies que anunciaren les profecies de la bíblia hebrea. La majoria dels cristians creuen en la doctrina de la Santíssima Trinitat, una descripció de Déu Pare, Déu Fill i Esperit Sant.

Hi ha diverses interpretacions al cristianisme que a vegades entren en conflicte perquè n'hi ha diverses branques. El terme "cristià" també es fa servir com a adjectiu per descriure tot el relacionat amb el cristianisme, o en un sentit proverbial "tot el que és noble i bo com Crist"." El terme també es fa servir com una etiqueta per identificar les persones associades amb la cultura cristiana, independentment de les creences o pràctiques religioses personals.

Referències
CDC (desambiguació)

Política: Convergència Democràtica de Catalunya (CDC).
 Salut pública: Centers for Disease Prevention and Control (CDC), institució nord-americana dedicada a la vigilància epidemiològica i la salut pública.
 Música: ''Caramelos de Cianuro (CDC), banda veneçolana de rock.
 Empresa: Control Data Corporation (CDC), empresa nord-americana fabricant de supercomputadors.
 Informàtica: Connected Device Configuration'' (CDC), especificació per al desenvolupament d'aplicacions Java ME
Llista de matxs pel campionat del món d'escacs

Aquesta és una llista dels matxs pel campionat del món d'escacs masculí. Abans del 1948, els matxs es varen organitzar privadament. Després del 1948, els aspirants surten normalment a partir d'un Torneig de Candidats.

Llista de campionats del món d'escacs

Campionats no oficials

Campionats oficials

Campions diversos cops 
Els campions no oficials no compten.

Notes

Referències 

 
 *
Llistes d'escacs
Cul

El cul o natges està constituït principalment pels tres músculs glutis (gluti major, gluti mitjà i gluti menor), els quals serveixen per a l'elevació i el sosteniment de la pelvis, l'extensió, l'abducció i la rotació del fèmur i l'abducció i la rotació de la cuixa.

En l'ésser humà, part inferoposterior del tronc sobre la qual descansa el cos quan seu. És format per la pell, el teixit subcutani, l'aponeurosi glútia i els músculs: gluti major (en els humans, s'ha anat desenvolupant més per l'adopció del bipedisme), gluti mitjà i gluti menor. En els animals, zona carnosa que envolta l'anus.

L'esteatopígia o acumulació de greix en les natges es considera una característica adaptativa primitiva molt estesa en la prehistòria i encara és un tret present en algunes poblacions humanes.

Vegeu també 
 Mooning

Tronc (anatomia)
Anatomia de les extremitats inferiors
Camp de Higgs

El camp de Higgs és un camp quàntic proposat pels físics de partícules. La seva interacció associada explicaria el fet que algunes partícules elementals tinguin massa.

Quan una partícula travessa el camp de Higgs, rep per part d'aquest una resistència o altra que, depenent de la resistència amb què la partícula s'hagi trobat, determina quina massa té. Un exemple habitual que es pot aplicar als funcionaments d'aquesta teoria és el cas dels fotons, que no tenen massa. Això es deu al fet que aquestes partícules de radiacions electromagnètiques no reben cap resistència del camp de Higgs i, per tant, no tenen pes.

Vegeu també 
 Bosó de Higgs

Teoria quàntica de camps
Con de llum

En relativitat especial, el con de llum designa les trajectòries que descriu la llum en l'espaitemps de Minkowski a partir d'un esdeveniment, o retrospectivament per arribar a un observador. Aquestes trajectòries estan distribuïdes sobre una superfície cònica de quatre dimensions que té l'eix del temps com a eix de simetria.

Si l'espai es mesura en segons-llum i el temps en segons, el con tindrà un pendent de 45°, perquè la llum viatjarà a la distància d'un segon-llum durant un segon. Com que la relativitat especial requereix que la velocitat de la llum sigui igual a qualsevol sistema inercial de referència, tots els observadors tindran un con de llum amb el mateix angle de 45°, el que segueix la transformació de Lorentz.

Quan s'observa un con de llum en un esquema espaitemps, es pot veure com les partícules massives segueixen un camí situat íntegrament a l'interior del con, mentre que les partícules sense massa (que es mouen a la velocitat de la llum) tenen una trajectòria tangent a la seva superfície.

Referències 

Relativitat
Llum
Astrofísica
Cúmul de la Verge

El cúmul de la Verge o de Virgo és un cúmul de galàxies situat a uns 20 milions de pàrsecs de la Terra i gairebé al centre del supercúmul local o supercúmul de Virgo. Es calcula que conté unes 1.500 galàxies. Fou descobert el 1781 per l'astrònom francès Charles Messier, tot i que en aquell moment no se sabia que es tractava d'un conjunt de galàxies i, per tant, d'objectes exteriors a la nostra Via Làctia.

El cúmul està dominat per tres grans galàxies: M87, M86 i M49. Globalment, el cúmul té forma allargada (unes 4 vegades més llarg que ample), un dels seus extrems es troba en direcció al Grup Local i l'altre extrem, gairebé ocult a la nostra observació, es troba en la direcció del poc conegut núvol cumular W.

Els primers objectes del cúmul es van descriure al catàleg Messier, per exemple, la gegant galàxia el·líptica M87. El grup de galàxies d'aquest cúmul M84, M86, NGC 4477, NGC 4473, NGC 4461, NGC 4458, NGC 4438 i NGC 4435 és interessant perquè presumiblement forma un sistema connectat físicament i s'anomena cadena Markarian després de proposar i fonamentar aquesta hipòtesi el 1961. l'astrònom Benjamin Markarian.

Referències
Sistema CGS

El sistema CGS és un sistema d'unitats basat en el centímetre, el gram i el segon. CGS és l'abreviatura de centímetre-gram-segon. Precedí a l'actual estàndard d'unitats, el Sistema Internacional (basat en les unitats metre-kilogram-segon, ocasionalment anomenat mks). Totes les unitats utilitzades en mecànica deriven directament i sense ambigüetats de les tres unitats de base, però hi ha diferents vies per estendre el sistema CGS per tal de cobrir el camp de l'electromagnetisme.

Història 
El sistema cgs va ser proposat el 1873 pels físics britànics William Thomson (Lord Kelvin) i James Clerk Maxwell i l'enginyer alemany Ernst Werner von Siemens. A l'assemblea general de la IUPAC del 1951 a Copenhaguen es va aprovar l'adopció de dos nous subsistemes cgs, l'electrostàtic (centímetre, gram, segon i franklin) i l'electromagnètic (centímetre, gran, segon i biot). El sistema va tenir una acceptació important, però algunes unitats eren massa petites per molts camps de la ciència i l'enginyeria. A partir del 1960, amb la introducció del Sistema Internacional es desaconsella la utilització del sistema cgs. Tanmateix, en alguns camps es van continuar utilitzant unitats no oficials derivades del sistema cgs com la dina, l'erg, el poise, l'stokes, el gauss, l'oersted, el maxwell, l'stilb o el phot. El gran inconvenient del sistema està relacionat amb la seva divisió en tres subsistemes. Les complicacions de conversió entre els subsistemes foren una raó més pel seu abandonament pel sistema MKS primer i el SI més tard. Avui dia, el Sistema Internacional gaudeix d'estatus d'oficialitat a gairebé tot el món i és l'únic autoritzat a la Unió Eurpea.

Unitats 
Les unitats en el sistema cgs són:
 Longitud: centímetre. 1 cm = 0,01 m
 Massa: gram, 1 g = 0,001 kg
 Temps: segon
 Acceleració: galileu, 1 Gal = 1 cm s -2 
 Força: dina = g·cm·s−2 = 10 −5N
 Energia: erg = g·cm²·s−2 = 10−7J
 Potència: g·cm²·s−3 = 10−7W
 Pressió: barye = g·cm−1·s−2 = 0,1 Pa
 Viscositat: poise(1) = g·cm−1·s−1 = 0,1 Pa·s
 Càrrega: esu (1), franklin = (g·cm³·s−2)½ = 10 −10 C
 Potencial elèctric: statvolt (1) = erg/esu 299,8 V
 Camp elèctric: statvolt/cm = dina/esu
 Camp magnètic: 1 gauss = 1 oersted (1) = 1 statvolt/cm = 1 dina/esu = 10 −4 T
 Flux magnètic: 1 maxwell = 1 gauss·cm² = 10−8Wb
 Resistència: Ω
 Resistivitat: Ω/cm
 Capacitat electroestàtica: cm = 1,113 ·10−12 F
 Inductància: s²/cm = 8,988·1011 H

Les mantisses 2998; 3336; 1113; i 8988 s'han deduït de la velocitat de la llum en el buit i són, de forma més precisa 299792458; 333564095198152; 1112650056; i 89875517873681764.

Bibliografia Complementaria 
Ian Milis, Tomislav Civitas, Klaus Homann, Nikola Kallay i Kozo Kuchitsu preparat per a la International Union of Pure and Applied Chemistry, Obra en anglès: Quantities, Units and Symbols in Physical Chemistry, 2a edició per Blackwell Oxford, 1992. . Traducció al català per Josep M. Costa i Torres, Editat per l'Institut d'Estudis Catalans, Magnituds, unitats i símbols en química física, Unió Internacional de Química Pura i Aplicada, juny de 2004. Consulta a Google llibres, 20 de setembre 2009

Referències
Clima de la península Ibèrica

El clima de la península Ibèrica és el conjunt de climes pressents a la península Ibèrica, que està situada entre les latituds 36° i 43° nord, corresponent a un punt intermedi entre les latituds subtropicals i les de l'Europa temperada.

A la vegada les dimensions d'aquesta península de més de 600.000 km² són suficients perquè el territori es comporti com un petit continent amb la formació per exemple de baixes tèrmiques durant l'estiu o la modificació de les característiques dels vents en travessar-la.

Zona seca i zona humida 
Des d'un punt de vista climatològic i paisatgístic és molt clara la subdivisió entre la península Ibèrica seca (més de les 3/4 parts amb precipitacions inferiors a 800 litres, fins i tot el sud-est peninsular amb precipitacions inferiors als 250 litres y que es considera com semi-àrid) i la resta o Península Ibèrica humida

Climes 
A la península Ibèrica, més detalladament es poden destacar cinc tipus de climes:
 Clima atlàntic
 Clima mediterrani
 Clima mediterrani continentalitzat
 Clima de muntanya
 Clima subtropical

Onades de calor 
Les onades de calor duren uns set dies, el qual és molt comparat amb Xina, Austràlia, Brazil, Canadà, Colòmbia, Iran, Irlanda, Japó, la República de Moldàvia, Filipines, Corea del Sud, Taiwan, Tailàndia, el Regne Unit, els Estats Units i Vietnam

Notes

Referències 

Península Ibèrica
Peninsula Iberica
Karaïm

El karaïm o caraïta és una llengua turquesa occidental (o kiptxak), que és parlada entre els caraïtes. Fa servir l'alfabet hebreu, però també se'n troben textos en alfabet llatí. A Lituània es poden trobar entre 200 i 500 persones que conserven la llengua. A Israel i Ucraïna també n'hi ha parlants, però sempre menys de 100. Els caraïtes (o karaïm) són de religió jueva, tot i que no segueixen totes les normes talmúdiques.

Exemple de caraïta amb traducció al català:

Atamyz, ki kiokliardia, machtavlu bolhej birligi adyjnyn... (Pare nostre que ets al cel, sigui santificat el teu nom...)

Enllaços externs 
Viquipèdia en Karaïm a la incubadora.

Llengües turqueses
Llengües amenaçades d'Europa
Centi-

Centi (símbol c) és un prefix del Sistema Internacional que indica un factor de 10-2, 1/100, o 0,01.

Adoptat el 1795, prové del llatí centum; que significa centena

Per exemple;
 1 centímetre = 1 cm = 10-2 metres = 0,01 metres
 1 centigram = 1 cg = 10-2 grams = 0,01 grams 
 1 centilitre = 1 cl = 10-2 litres = 0,01 litres

Prefixos del SI
Circuit en paral·lel

Circuit en paral·lel és un terme que s'utilitza en electricitat per referir-se a un circuit elèctric on els components (resistències, condensadors, fonts, ...) són en diferents branques, posats de manera que els respectius extrems són connectats entre si.

Característiques 
Els diferents receptors d'un circuit estan acoblats en paral·lel quan cadascun d'ells està connectat al pol positiu i al pol negatiu de la pila, de manera que estan alimentats per la mateixa tensió.

Les característiques de funcionament dels receptors en paral·lel són les següents:

- Cada receptor rep la mateixa tensió.

- Si s'espatlla o desconnectem un receptor, els altres continuen funcionant.

- El corrent elèctric total del circuit és la suma dels corrents de cada receptor.

Els receptors, en la majoria d'instal·lacions elèctriques, es connecten en paral·lel, perquè d'aquesta manera funcionen a la mateixa tensió i si falla algun d'ells, la resta continua funcionant.

Anàlisi 
En un circuit en paral·lel les branques són sotmeses a la mateixa tensió, al mateix voltatge, i tenen una polaritat idèntica. En canvi, el corrent no és el mateix atès que es divideix entre les diferents branques. El corrent total I és igual a la suma del corrent de cada branca, seguint la Llei d'Ohm tenim que:
.

Notació 
Per simplificar les equacions, s'acostuma a representar la característica de ser en paral·lel com dues línies verticals . Així, per indicar que dues resistències són en paral·lel tindrien:
.

Resistències 
Per un circuit amb resistències en paral·lel, la resistència total seria:

.
Per trobar el corrent que hi haurà a un component amb resistència , utilitzarem la Llei d'Ohm:
.
El corrent es divideix entre els components d'acord amb les respectives resistències, així, en el cas de dues resistències tenim:
.

Inductors 
Per a un circuit amb inductors connectats en paral·lel tenim:

.

Si els inductors són situats dintre del camp magnètic dels altres, el valor anterior resultarà alterat. Si la inductància mútua entre dos inductors en paral·lel és M, la inductància equivalent serà:

o

i per tant

o
.
El signe de  dependrà de com els camps magnètics s'afecten els uns amb els altres. El principi és idèntic per més de dos inductors, però la inductància mútua entre ells ha de ser tinguda en consideració. Per tres inductors, hi haurà tres inductàncies mútues ,  and  i vuit possibles equacions.

Condensadors 
Per a un circuit amb condensadors connectats en paral·lel:

La capacitat total serà igual a:
.

Vegeu també 
 Circuit en sèrie

Electrònica
Constant cosmològica

La constant cosmològica és un terme representat per Λ afegit per Albert Einstein a les seves equacions del camp gravitatori, amb l'objecte que hi hagués una solució en forma d'univers estàtic. Mesura la curvatura d'un espai buit en el qual no hi ha cap camp gravitatori.

Albert Einstein pensava que vivíem en un univers estàtic. En intentar escriure les equacions de la relativitat general, es va trobar amb un problema: si només existís la gravetat, totes les coses de l'Univers es col·lapsarien en un punt, potser un forat negre. Òbviament, l'Univers real no era així i semblava estable així que Einstein va afegir un altre terme a la seva teoria per contrarestar la gravetat a fi que les seves equacions fossin correctes. Amb el temps va considerar que la introducció d'aquesta constant «antigravitatòria» havia estat el seu error més greu i la va deixar de fer servir, tal com van fer altres físics. El terme va ser conservat però se li va atorgar un valor zero per descartar-lo.

A la dècada de 1990, dos grups d'astrònoms que dibuixaven un mapa de les supernoves llunyanes van descobrir un patró que suggeria que l'expansió de l'Univers no era constant, com deia la llei de Hubble, sinó que patia una acceleració. Aquest fet va sorprendre la comunitat cosmològica i encara avui es discuteix. Els resultats aportats pels estudis de les supernoves encaixaven amb les equacions d'Einstein, però només després de passar el valor de Λ de zero a 0,7. Un altre cop calia una nova força repulsiva que contrarestés la gravetat, aquest terme d'energia negativa es va batejar amb el nom d'energia fosca.

Finalment, Edwin Hubble trobà indicis que moltes de les anomenades, en aquell temps, nebuloses eren objectes exteriors a la Via Làctia, i com aquesta, galàxies molt extenses i que, segons la hipòtesi del mateix Hubble, s'allunyaven de la nostra galàxia a una velocitat que augmentava amb la distància.

Referències

Bibliografia 
 

Cosmologia
Constants físiques
Centímetre

El centímetre (símbol cm) és una unitat de longitud que equival a una centèsima part d'un metre. És una de les unitats del sistema CGS.

1 cm = 0,01 metres; 1 metre = 100 cm 
1 cm = 10 mil·límetres

Equivalències:

1 cm = 0,3937 polzades; 1 polzada = 2,54 cm 

1 cm = 0,0328 peus; 1 peu = 30,48 cm 

1 cm = 0,0109 iardes; 1 iarda = 91,44 cm

Referències 

Metre
Unitats del Sistema CGS
Caminada popular de Gósol

La caminada popular de Gósol es realitza cada any un diumenge del mes de juliol. L'objectiu de la mateixa és recuperar els antics camins que antigament eren utilitzats per la gent de Gósol.
Cada any hi ha un recorregut diferent però sempre la sortida i l'arribada es realitza a Gósol.
A mig camí l'organització ofereix un esmorzar amb embotit típic de la comarca del Berguedà.
Els diners de la inscripció són emprats per a la recuperació de camins i fonts dels voltants del terme de Gósol.

Enllaços externs 
 Caminada popular de Gósol

Gósol
Carnotaure

Els carnotaures (Carnotaurus) varen ser uns grans dinosaures predadors de la família dels abelisàurids, amb un cap que recorda al d'un brau (el nom Carnotaurus es pot traduir més o menys per 'brau carnívor').

El carnotaure, que vivia a la Patagònia fa uns setanta milions d'anys, fou descobert per José F. Bonaparte, que també trobà molts altres curiosos dinosaures de Sud-amèrica.

Descripció 
Els trets més distintius del carnotaure són les dues gruixudes banyes sobre els ulls, i els extremament reduïts membres davanters dotats de quatre dits. Tenia un petit crani, un pit robust i una cua prima. Els ulls del carnotaure miraven cap endavant, cosa inusual en un dinosaure i que pot indicar visió estereoscòpica i percepció de profunditat.

Un únic esquelet quasi complet ha estat descrit amb impressions de pell per gairebé tot el costat dret, cosa que mostra que el carnotaure no tenia protoplomes, a diferència de molts altres teròpodes descoberts recentment (vegeu també dinosaures amb plomes). En canvi, la pell està plena de fileres de bonys que es tornen més grossos a la regió espinal.

El carnotaure fou un teròpode de mida mitjana, d'uns 9,00 metres de llargada, 3,50 metres d'alçada a la cintura, i que pesava uns 1.600 quilograms.

Classificació 
L'espècie Carnotaurus sastrei és l'única espècie coneguda. Els seus parents més propers inclouen el majungasaure (Madagascar), Aucasaurus (Argentina Nord) i Rajasaurus (Índia). Junts, aquests dinosaures formen la subfamília Carnotaurinae dins la família Abelisauridae.

Enllaços externs 

 DinoData  

Abelisàurids
Cercle

Un cercle és el lloc geomètric del pla que inclou els punts que estan a una distància inferior de la llargada d'un segment determinat anomenat radi respecte a un punt fix determinat anomenat centre. Dit d'una altra manera: és la regió del pla limitada per una circumferència

Longitud i àrea 
La longitud d'un cercle és 2πr, on r és el radi. És a dir, és el valor del seu diàmetre per pi.

La seva àrea és π·r².

Si tenim en compte que es pot considerar un cercle com un polígon regular d'infinits costats l'apotema del qual és el radi del cercle, i el perímetre la circumferència, i atès que l'àrea d'un polígon regular és igual a la meitat del producte del seu perímetre per la seva apotema, és a dir,

si substituïm P per la fórmula de la circumferència (2·π·R) i ap pel radi R tenim

i, per tant, un cop simplificada l'expressió, arribem a la conclusió que l'àrea A d'un cercle de radi R és

Mesura angular 
La mesura angular del cercle equival a dos cops el desplegament dels angles d'un triangle qualsevol. Si prenem de partida el triangle equilàter, el cercle equival a sis dels seus angles de 60 graus, per tant 360°.

Parts 
El cercle està format per diferents parts:

 La circumferència, línia corba que delimita el cercle.
 El centre, punt que està a la mateixa distància de la resta.
 El radi, segment que uneix qualsevol punt del cercle amb el centre.
 El diàmetre, segment que uneix dos punts que passen pel centre i es divideixen en dues parts iguals.
 La corda, uneix dos punts, però sense passar pel centre, per tant, la corda serà més curta que el diàmetre.

Simbologia 
El cercle s'associa al sol des dels egipcis (per això està present a la bandera del Japó). En alquímia i astrologia el cercle porta un punt al mig; i en la tradició vèdica una creu (els quatre braços són les estacions de l'any). Aquest darrer símbol està emparentat amb l'esvàstica.

En el cristianisme es considera la figura perfecta, i per això és el símbol de Déu, perquè no es pot localitzar en el cercle ni principi ni fi, com passa en l'eternitat, un dels atributs divins per excel·lència.

Referències 

Cercles
Càrrega

Guerra:
 Càrrega de profunditat, arma explosiva destinada a atacar específicament als submarins
 Càrrega militar, moviment ràpid de la tropa envers l'enemic per tal d'entrar en combat cos a cos 
 Dret:
 Càrrega tributària, subjecció d'una persona o d'un bé, a una obligació legal concreta de caràcter públic, a una responsabilitat, o a un gravamen patrimonial 
 Càrrega de la prova o onus probandi, expressió llatina del principi jurídic que assenyala qui està obligat a provar un dret
 Física: Nom genèric de diferents atributs intrínsecs de les partícules
 Càrrega atòmica: Nombre atòmic
 Càrrega de color: En cromodinàmica quàntica, propietat dels quarks i els gluons relacionada amb la interacció forta
 Càrrega elèctrica, Suma algebraica de les càrregues elèctriques elementals d'un sistema físic Es representa per Q
 Càrrega elemental: Unitat mínima de càrrega elèctrica La càrrega elèctrica d'un electró o un protó
 Càrrega puntual: Partícula ideal amb càrrega elèctrica situada en un punt adimensional
 Càrrega de Planck, magnitud de càrrega elèctrica que es defineix en termes de constants fonamentals
 Càrrega útil, part d'un vehicle que constitueix allò que es vol transportar d'un punt a un altre
 Heràldica: Càrrega heràldica, tots els elements que es disposen a dins del camp de l'escut, com ara les peces, els mobles i les figures, o bé dins una altra càrrega
 Medicina: Càrrega de malaltia, estudi en què s'avaluen totes les causes de mort i morbiditat en una determinada població
 Mesura: Càrrega (mesura), unitat de capacitat (uns 120 litres) que s'utilitzava antigament
 Obres:
 La càrrega, pintura a l'oli realitzada per Ramon Casas el 1899 a Barcelona
 La càrrega dels mamelucs, pintura a l'oli realitzat per Goya el 1814
 Miscel·lània:
 Coet de càrrega, coet utilitzat per portar una càrrega de la superfície de la Terra a l'espai
 Efecte de càrrega
 Densitat de càrrega
 Conservació de la càrrega
 Càrrega (transport)
Tendal

Un tendal o coberta de lona és una peça de lona o tela forta que hom posa per a fer ombra, protegir de la intempèrie, cloure un espai, etc. També s'usen cobertes de lona en molts carros, anomenats carros de vela o tartanes, per tal d'impedir que la pluja o la intempèrie puguin perjudicar el que porten (o als passatgers en el cas de la tartana).  Alguns vaixells en solen portar per a protegir del sol al timoner.

Referències 

Tecnologia
Alan Cox

Alan Cox (Solihull, West Midlands, 29 de juliol del 1968) és un programador molt involucrat en el desenvolupament del nucli Linux des dels seus inicis el 1991.

Mentre estava contractat al campus de la Universitat de Gal·les, Swansea, va instal·lar una de les primeres versions de Linux en una de les màquines de la universitat. Aquesta va ser una de les primeres instal·lacions de Linux en una xarxa gran, i gràcies a això es van poder detectar moltes errades en la part de codi corresponent a la xarxa. Cox va arreglar moltes d'aquestes errades i va reescriure molts dels subsistemes de la part de xarxes. Va acabar sent un dels principals desenvolupadors i mantenidors del nucli.

Ha mantingut una branca vella del nucli (2.2.x), i les seves pròpies versions de la branca (2.4.x) (les quals acaben amb "ac" de Alan Cox, per exemple 2.4.13-ac1). Aquesta branca és molt estable i conté molts pegats que entraven directament als nuclis de les distribucions de GNU/Linux. Una vegada va ser anomenat el segon de bord després de Linus Torvalds. Els seus llargs i amigables comentaris a la llista de correu del nucli han guiat a molts programadors.

Actualment treballa per Red Hat i viu a Swansea, Gal·les, amb la seva muller Telsa Gwynne.

Dedica unes deu hores diàries a la programació. La seva dona manté una web, sobre les seves vides personals, anomenada "the other side of the story".

Va ser el principal desenvolupador de AberMUD, que va escriure quan era un estudiant a la Universitat de Gal·les, Aberystwyth.

És un gran defensor del programari lliure i també un representant del moviment en contra de les patents de programari. Afirma que no visitarà mai els Estats Units per por a ser detingut després de l'arrest de Dmitry Sklyarov per les violacions de copyright.

Alan Cox va rebre un premi de la Free Software Foundation l'any 2003 a la conferència FOSDEM de Brussel·les.

Enllaços externs 

 Diari d'Alan Cox  
 Diari de Telsa 
 Entrevista a Alan Cox, 15 de juny de 2002 

Defensors del programari lliure
Científics gal·lesos
Linux (nucli)
Alumnes de la Universitat d'Aberystwyth
Alumnes de la Universitat de Swansea
Doctors honoris causa
Persones de West Midlands
Informàtics anglesos
Activistes anglesos
Científics anglesos
Codi font

En informàtica, codi font es refereix a una sèrie d'instruccions escrites en algun llenguatge de programació llegible per una persona.

En general, quan es parla del codi font corresponent a un programa o aplicació informàtica, hom refereix al conjunt de fitxers amb les instruccions necessàries per fer funcionar aquest programa. Aquests fitxers es poden guardar en diferents suports, com paper o cinta magnètica, però habitualment s'emmagatzemen a la memòria de l'ordinador, al seu disc dur o algun altre tipus de suport permanent. Un cop el codi font és disponible a l'ordinador, es pot convertir en un fitxer executable mitjançant un compilador, o bé es pot executar de diferent manera amb un intèrpret, depenent del tipus de llenguatge utilitzat.

L'estudi del codi font d'un programa per un expert li permet veure com funciona, i també modificar-lo per canviar o millorar el funcionament del programa.

Els fitxers compilats són específics per a cada SO i no són compatibles entre ells.

Aspectes importants del codi font 
Un aspecte interessant a tenir en compte quan es parla del codi font d'un programa informàtic és si la seva llicència permet que aquest codi font estigui disponible perquè qualsevol pugui estudiar-lo, modificar-lo o reutilitzar. Quan es compleix aquest aspecte es diu que el programa és programari de codi obert, en contraposició al programari de codi tancat en el qual s'imposa algun tipus de restricció perquè el codi font no pugui ser accessible o modificable per tercers.

Vegeu també 
 Programari lliure

Enllaços externs 

Codi font i codi objecte 

Programació
Deuteròstoms

Els deuteròstoms (Deuterostomia, gr. 'segona boca') són un grup de metazous celomats amb simetria bilateral i segmentació radial i indeterminada que tenen l'obertura oral no derivada del blastòpor embrionari, sinó formada de manera secundària.

La segmentació de l'ou és generalment radial i el blastòpor forma l'anus. La boca es forma a partir de l'ectoderma i la mesoderma es forma per enterocèlia. La discussió sobre la filogènesi dels deuteròstoms i els protòstoms segueix oberta.

Cladograma 
Aquesta és la filogènesi d'acord amb les anàlisis genètiques:

Classificació 
 Embrancament Chordata
 Subembrancament Cephalochordata
 Classe Leptocardii
 Subembrancament Urochordata
 Classe Ascidiacea
 Classe Larvacea
 Classe Thaliacea
 Subembrancament Vertebrata
 Superclasse Agnatha
 Classe Cephalaspidomorphi
 Classe Myxini
 Infraembrancament Gnathostomata
 Classe Chondrichthyes
 Superclasse Osteichthyes
 Classe Actinopterygii
 Classe Sarcopterygii
 Superclasse Tetrapoda
 Classe Amphibia
 Classe Aves
 Classe Mammalia
 Classe Reptilia
 Superembrancament Ambulacraria
 Embrancament Echinodermata
 Subembrancament Asterozoa
 Classe Asteroidea
 Classe Ophiuroidea
 Subembrancament Crinozoa
 Classe Crinoidea
 Subembrancament Echinozoa
 Classe Echinoidea
 Classe Holothuroidea
 Embrancament Hemichordata
 Classe Enteropneusta
 Classe Planctosphaeroidea
 Classe Pterobranchia

Referències

Bibliografia
Director de cinema

El director de cinema o realitzador és l'encarregat de supervisar i conduir l'execució de les pel·lícules.

La consideració de la tasca d'un director ha variat al llarg de la història del cinema. A Hollywood des de la dècada dels 30 a la dels 50 del  estaven sota contracte de les productores i tenien poc marge d'actuació, mentre en l'actualitat sovint es consideren els creadors essencials de la pel·lícula.

La feina de director de cinema fa servir tots els recursos humans, tècnics, dramàtics i artístics, inclou: 

 Definir l'orientació artística general 
 Analitzar i interpretar el programa del film (storyboard) 
 La direcció de les interpretacions dels actors tant des del punt de vista tècnic (col·locació) com del dramàtic (emoció representada) 
 L'organització i selecció dels escenaris 
 Direcció dels mitjans tècnics (llum, enquadrament, etc.) 
 Escollir equip tècnic i actors (només ocasionalment)
 Supervisió dels preparatius de producció 
 Escollir localitzacions, escenografia i equipaments 
 Direcció i supervisió de muntatges, banda sonora
 Processament del film fins a la còpia final.

Preproducció 
El guionista escriu o co-escriu el guió de la pel·lícula, a més, hi ha altres individus que aporten idees però el seu nom no es troba en els crèdits.

Generalment, serà el director qui realitzarà el guió tècnic: llista de plans, moviments de càmera, intencions del so... A més de les plantes de càmera i l'storyboard.

El director i l'ajudant de direcció han de visitar les localitzacions on es pretenen grabar les escenes i assajar amb els actors i actrius seleccionats.

Producció (rodatge) 
El director ha de decidir on es col·loquen les càmeres i dirigir els actors i actrius a cada moment del rodatge. Dirigeix la posada en escena i dona la seva aprovació a tots els aspectes del film: vestuari, maquillatge, il·luminació, decoració... I posar-se en contacte amb els diferents directors de les seccions cinematogràfiques.

Postproducció 
Alguns directors es dediquen al muntatge de la pel·lícula, encara que per norma general, hi ha una persona paral·lela encarregada de fer aquest treball. No obstant, el director el guiarà en aquest treball, que inclou la banda sonora, música, diàlegs, sons ambients...

Referències

Vegeu també 
 Oscar al millor director
 Llista de directors de cinema
 Alan Smithee
 Direcció teatral
 Direcció (geometria)
Desembre

El desembre o nadal (en alguerès) és el dotzè i l'últim mes de l'any del calendari gregorià que té 31 dies. El nom li ve del fet d'haver estat el desè (llatí decem = deu) mes del primer calendari romà que començava al març, abans la reforma de Numa Pompili. Els dies d’hivern posteriors al desembre no estaven inclosos com a part de cap mes. Més tard, els mesos de gener i febrer es van crear al període sense mesos i es van afegir al començament del calendari, però desembre va conservar el seu nom.

Esdeveniments 
 En aquest mes finalitza l'any escolar en alguns països de l'hemisferi sud.
 L'1 de desembre és el Memorial Internacional de la Sida.
 El 2 de desembre és el dia internacional per a l'abolició de l'esclavitud.
 El 3 de desembre se celebra el Dia Internacional de les persones amb Discapacitat.
 El 8 de desembre els catòlics celebren la festa de la Immaculada Concepció de la Verge María.
 El 21 de desembre és, a l'hemisferi nord, el solstici d'hivern; i a l'hemisferi sud, el solstici d'estiu.
 El 25 de desembre els cristians celebren el Nadal.
 El 28 de desembre és el Dia dels Sants Innocents.
 El 31 de desembre és el preludi de la Nit de cap d'any i és el darrer dia de l'any en el calendari gregorià. Als Països Catalans, és el dia de l'Home dels Nassos, que té tants nassos com dies té l'any.

Referències
Dip

El dip (segurament de l'àrab, ديب, /dib/, llop) és un ésser mitològic. És una mena de gos malvat i pelut, un emissari del dimoni que, com tants d'altres, és coix d'una cama. Viu de xuclar la sang de la gent per a ell mateix. A l'escut de Pratdip (Baix Camp), s'hi pot veure una imatge d'aquest gos. Precisament en aquest poble és una llegenda molt viva.

La llegenda és molt antiga. Al retaule de Santa Marina de Pratdip, del 1602, ja surten imatges d'aquests gossos vampirs. També apareixen en un altre retaule del 1730, retallats sobre un fons d'or. La llegenda diu que aquests gossos xuclaven la sang del bestiar, però només sortien de nit, i entre les seves víctimes hi havia els borratxos noctàmbuls que anaven a beure vi a les tavernes del poble.

Es deia que es veien uns ulls diabòlics entre les ombres de la nit. Però en realitat mai ningú va veure aquests gossos tan sinistres. Es creu que aquesta llegenda només pretenia fer por als borratxos del poble i evitar així que es dediquessin a beure més del compte.

Segons la tradició, el nom del poble ve precisament d'aquests gossos, que es diu que van desaparèixer al . A l'entrada de Pratdip hi ha un monument a aquest ésser mitològic, però tal com hi és representat té una imatge ben amable.

A causa de la seva set de sang, el dip va servir per inspirar Joan Perucho que, a la seva novel·la Les històries naturals (1960), relata la història d'Onofre de Dip, un vampir amb la capacitat de transformar-se en molts animals. La part central de l'obra transcorre a Pratdip a l'inici del , en plena guerra carlina, i el dip en realitat era un ambaixador del rei En Jaume que 700 anys abans havia anat als Carpats en missió diplomàtica i allà havia estat atacat per una noble vampiressa.

Referències 
 
 
 
 

Éssers de la mitologia catalana
Pratdip
Donyet

Un donyet o duendo és un esperit fantàstic, imaginat per la superstició popular, que habita en certes cases o en certs paratges, turmenta la gent durant el son i causa alteracions i desordes. Se'l considera un tipus de follet, no tan petit com la majoria, que es dedica a anar a sobre de les crineres dels cavalls i conduir-los sols a les nits. Els encanta la velocitat.

Tradicionalment van vestits amb faixa, un jupetí i un mocador lligat al cap amb un esquellerinc (picarol) a l'extrem i es considera que viuen a les llars de la gent modesta. En els pobles valencians de Relleu (la Marina Baixa) i La Torre de les Maçanes (l'Alacantí) es parla de cerdets, un tipus de donyet que apareix de nit i al qual li agrada molt muntar a cavall i espantar els genets.

Referències

Enllaços externs 
 Bernat Ferrer i Frigola (2006): "Un fabulari que ressorgeix a cada revolt", Revista El Temps , núms.1.157-1.158-1.159 de l'agost del 2006.
 Portal de mitologia catalana 
 Rondalles Mallorquines d'en Jordi des Racó 

Grups de la mitologia catalana
Diftong

Un diftong és un grup fònic format per dues vocals que es pronuncien juntes en una mateixa síl·laba. A la majoria de llengües per tenir diftong una de les dues vocals ha de ser feble o tancada (I,U, o anàlogues).

Els diftongs es poden classificar segons les vocals que els formen, de tal manera que hi ha diftongs creixents (quan passa de vocal feble a forta) o decreixents; tancats (el segon element té un punt d'articulació més tancat que el primer) o oberts; i curts o llargs, quan en aquella llengua existeix quantitat vocàlica.

Les vocals que formen un diftong duren menys que quan apareixen separadament i es produeix un fenomen d'assimilació pel qual s'altera el seu timbre o sonoritat original.

El diftong en català 
En català hi ha dos tipus de diftongs: 
 Creixents:
 La i i la u són un començament de mot o es troben entre dues vocals. En aquest cas funcionen com a consonant. Per exemple: iogurt, ien, Laia, seuen.
 En els grups qua, qüe, qüi, quo, gua, güe, güi, guo. Per exemple quatre, lingüista.
 Decreixents:
 Si la i o la u es troben al final dels grups ai, ei, ii, oi, ui, au, eu, iu, ou, uu. Per exemple: aire, eina boira.

Per assenyalar un hiat en català s'usa un accent quan les normes generals d'accentuació gràfica de les agudes, planes i esdrúixoles ho permeten, i una dièresi quan no és així (exemple: pa-ís; pa-ï-sos).

La W en els diftongs 
Alguns mots importats al català incorporen la w. De vegades aquests mots conserven la pronúncia original i, per tant, la w fa un so semivocàlic i en trobar-se en contacte amb una altra vocal crea un diftong. Exemple: new·ton o max·well.

Diftongs en les variants del català 
En alguns parlars del camp de Tarragona (Valls, Montblanc, etc.) la combinació de lletres in genera la mateixa pronúncia que el digraf ny, per tant, en desaparèixer una vocal també desapareix el diftong que formava la i. Exemple: cui·na és pronunciada com cu·nya i fei·na com fe·nya.

Vegeu també 
 Fonologia del català
 Hiat
 Triftong

Gramàtica
Fonologia
Detritívor

Els animals detritívors són aquells organismes que s'alimenten de material detrític, principalment orgànic.

Detritívors 
El material detrític és allò que està format per detritus, el producte resultant de l'esmicolament i la desintegració d'un cos sòlid. Moltes gambes i les llagostes, per exemple, són animals detritívors, perquè s'alimenten de vegetals en putrefacció i restes d'animals aquàtics, llavors, fruites.

Descomponedors 
Els organismes descomponedors són aquells que viuen precisament en la matèria morta que mengen els detritívors. Aquests, bacteris i fongs, són els principals agents de descomposició, és per això que s'anomenen també descomponedors. Actuen sobre la matèria orgànica vegetal morta i sobre els productes d'excreció i els cadàvers dels animals superiors. Aquests organismes que viuen en la matèria morta i que es mengen els animals detritívors s'anomenen sapròfits. Un sapròfit és qualsevol organisme que es nodreix de restes de matèria vegetal o animal en putrefacció. Els fongs superiors, les floridures i altres tipus de fongs, són els sapròfits més abundants. Certs tipus de bacteris són sapròfits, així com algunes plantes. Els sapròfits produeixen enzims, que descomponen la matèria orgànica en nutrients que es poden absorbir. Els animals descomponedors són els que contribueixen a la trituració i fragmentació de les restes animals o vegetals i intervenen en el seu procés de descomposició ajudant els sapròfits. Dins d'aquest grup, es troben els àcars, alguns coleòpters i artròpodes, entre d'altres.

Els animals detritívors, doncs, es mengen les restes orgàniques en descomposició i els animals descomponedors contribueixen a la descomposició d'aquestes restes orgàniques.

Referències 

Biologia
Fisiologia i ecologia fúngiques
Dia internacional del llibre

El Dia Internacional del Llibre és una festivitat celebrada internacionalment cada 23 d'abril amb l'objectiu de promoure la lectura. Té el seu origen en la Diada de Sant Jordi celebrada a Catalunya, on ha estat tradició des del  que els homes regalin roses a les seves estimades. El 1925, el valencià Vicent Clavel proposà que, a canvi, les dones obsequiessin als homes amb un llibre. Internacionalment, la celebració és promoguda per la UNESCO, que va establir-la el 1995.

Història 
El 7 d'octubre del 1926, Vicent Clavel Andrés, un editor i escriptor valencià establert a Barcelona, proposà a la Cambra Oficial del Llibre de Barcelona celebrar una festa en commemoració del naixement de Miguel de Cervantes (1547-1616). El 6 de febrer d'aquell any, el Govern espanyol presidit pel dictador Miguel Primo de Rivera acceptà la proposta i el rei Alfons XIII signà el Reial Decret que instituïa la Fiesta del Libro Español. Poc després, el 1930, la data es traslladà al 23 d'abril, dia de l'enterrament de Cervantes.

El 23 d'abril de 1616 del calendari julià (3 de maig de 1616 del calendari gregorià) també morí William Shakespeare (1564-1616), escriptor anglès. A més a més, és també la data de la mort o del naixement d'altres escriptors eminents com Maria Àngels Anglada, Maurice Druon, Haldor K. Laxness, Vladímir Nabókov, Josep Pla, Manuel Mejía Vallejo, l'Inca Garcilaso de la Vega i William Wordsworth, motiu pel qual és adient celebrar en aquesta jornada el Dia Internacional del Llibre.

Més tard, el 1995, la UNESCO instituïa el 23 d'abril com el «Dia Mundial del Llibre i dels Drets d'Autor».

El 2001, per iniciativa de la UNESCO, es va nomenar Madrid Capital Mundial de Llibre. Des de llavors, cada 23 d'abril, un comitè de selecció, integrat per representants de la Unió Internacional d'Editors (UIB), la Federació Internacional de Llibreters (FIL), la Federació Internacional d'Associacions i Institucions Bibliotecàries (IFLA) i la UNESCO elegeix diferents ciutats del món que realitzen durant l'any activitats culturals relacionades amb els llibres. El 2002 va ocupar el lloc Alexandria, Nova Delhi el 2003, Anvers el 2004, Mont-real el 2005, Torí el 2006, Bogotà el 2007, Amsterdam el 2008, Beirut el 2009, Ljubljana el 2010, Buenos Aires el 2011, Erevan el 2012, Bangkok el 2013, Port Harcourt el 2014, Incheon el 2015, Breslau el 2016, Conakry el 2017, Atenes el 2018, Xarjah el 2019, Kuala Lumpur el 2020 i Tbilissi el 2021.

Referències

Enllaços externs 

 Día Mundial del Libro y del Derecho de Autor

Llibre
Esdeveniments literaris
Llibre
Drusa (mineralogia)

Una drusa és una formació mineral en la qual els cristalls d'un o més tipus de minerals s'organitzen al voltant d'un nucli que sol ser un altre cristall.

Els minerals comuns que es presenten sovint en forma de drusa són la pirita, el quars, l'ortoclasa i la fluorita.

Mineralogia
D

La D és la quarta lletra de l'alfabet català i tercera de les consonants. El seu nom és de.

Fonètica 
Representa l'oclusiva alveolar sonora /d/ en la majoria de casos, el so /δ/ entre vocals i el so /t/ de l'alfabet fonètic internacional a final de síl·laba sempre que no segueixi una altra consonant sonora.

Significats de la D 
 Bioquímica: en majúscula símbol de l'àcid aspàrtic.
 Economia: designa la demanda
 Educació: en els sistemes de qualificacions escolars dels països anglosaxons significa suspendre una assignatura
 Matemàtiques: en majúscula era utilitzada pels romans per referir-se al nombre cinc-cents.
 Música: en l'escala anglogermànica correspon a la nota re.
 Política: Sovint és una sigla per indicar partit demòcrata
 Química: en majúscula símbol del Deuteri. És també el nom d'una vitamina
 SI: en minúscula, símbol de deci-.
 Vehicles: a les matrícules, indica que el vehicle ve d'Alemanya
 Informàtica: Llenguatge de programació D.

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
Dilluns

El dilluns és el primer dia de la setmana; en canvi, en alguns països com els Estats Units, el Canadà, part de l'Amèrica Llatina, Portugal o el Brasil, la setmana comença en diumenge i dilluns es considera el segon dia. El nom «dilluns» prové del llatí Dies lunae, o "dia de la Lluna". S'abreuja com «dl».

Segons la mitologia catalana, els anys que comencen en dilluns seran un any pròsper i sense penúries. S'explica que la Mare de Déu va tenir Nostre Senyor en dilluns i que per celebrar-ho, ell mateix va escollir que la setmana comencés en aquest dia en lloc del diumenge com fins llavors s'havia fet tradicionalment.

El dilluns té moltes connotacions negatives perquè és l'inici habitual de la setmana laboral o escolar i perquè a l'Edat Mitjana suposava la fi de la Pau i Treva de Déu.

Aquests són alguns dels noms que rep el dilluns en diferents idiomes:

Referències

Vegeu també 

 Dilluns trist, data senyalada com la més trista de l'any

Setmana
Dimarts

El dimarts és el segon dia de la setmana. El nom «dimarts» prové del llatí dies Martis, o «dia de Mart»; en canvi, en les llengües germàniques prové del corresponent nòrdic de Mart: Týr, el déu de la guerra en la mitologia escandinava. S'abreuja com «dt».

Tradicionalment, la mitologia catalana sempre ha vist el dimarts com un dia de mal averany. Hom evita de casar-se, fer-se a la mar o batejar una criatura en aquest dia.

Aquests són alguns dels noms que rep el dimarts en diferents idiomes:

Referències 

Setmana