alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Tàtar de Crimea

El tàtar de Crimea (Qırımtatar tili, Qırım tili) és una llengua turquesa parlada per gairebé mig milió de persones tant a Crimea com a l'Uzbekistan, Turquia, Romania i Bulgària. També es coneix com a crimeà (Qırımca) i turc de Crimea (Qırım Türkçesi). S'escriu amb caràcters llatins.

No s'ha de confondre amb el tàtar del Volga, parlat en altres regions, ni tampoc amb el krymtxak, parlat a Crimea, un idioma en perill d'extinció, ni amb el karaïm, un idioma de Crimea en greu perill d'extinció.

Nombre de parlants 
Avui hi ha potser uns 300.000 parlants de la llengua. Fins al 1989, el 90% dels tàtars de Crimea (en tàtar de Crimea: qırımtatarlar, en singular: qırımtatar; en ucraïnès: Кримські татари, Krymski tàtary) vivien a l'Uzbekistan, on foren deportats el 1944. Avui, 250.000 tàtars de Crimea viuen a Crimea, uns 150.000 encara a l'Uzbekistan, uns 24.000 a Romania i uns 3.000 a Bulgària. També hi ha tàtars en punts propers a Crimea, a les óblasts de Kherson i Zaporíjia, d'acord amb el mapa lingüístic a dalt.

Es calcula que més de 5.000.000 d'habitants de Turquia són tàtars de Crimea descendents de les emigracions del  i . D'aquests s'estima que uns 110.000 parlen encara la llengua.

És un dels idiomes en més greu perill d'extinció d'Europa.

Dialectes i trets 
Té tres dialectes: el del nord (Noğay) o de les estepes, procedent del Kiptxak-Nogai, el central (Orta yolaq), format del Kiptxak-Cuman i que és la parla literària, i el meridional (Yalıboylu), format de l'Oghuz. La llengua es diferencia del turc en els següents trets:

 Caiguda de h, p. ex. ava / hava (aire), saba / sabah (matí), muarrir / muharrir.
 Elisió de vocals tancades en posició inicial i mitjana de síl·laba, com a (i)lâc (medicina), (u)sta (mestre) i (u)rajay q(ı)rarım (hi aniré).
 La primera persona de singular en forma negativa amb les terminacions –mam i –mem, com yazmam (no escriuré).

Exemple de tàtar de Crimea amb traducció al català:

Savlıqman qal Tatarlıq, men ketem cenkke,

Atımıñ başı aylândı ahret betke.

Adéu, Tatària, me'n vaig a la guerra,

El cap del meu cavall ja ha girat cap al següent món.

(així comença un poema de Noman Çelebicihan, poeta i primer president de Crimea).

Vegeu també 
 Tàtars de Crimea.
 Crimea.

Referències 

Llengües turqueses
Llengües de Turquia
Llengües de Bulgària
Llengües amenaçades d'Europa
Turcman

El turcman (Туркмен, ISO 639-1: tk, ISO 639-2: tuk) és una llengua turquesa que inclou més de sis milions de parlants, especialment al Turkmenistan, on és llengua oficial, l'Afganistan, l'Iraq, l'Iran i d'altres estats veïns. Del turcman primitiu derivà, a mitjan s. XV, el txagatai. Durant el domini soviètic la seva literatura fou molt influïda per la cultura russa, en detriment de la turcoislàmica. Els turcmans escriuen la seva llengua en l'alfabet ciríl·lic, tot i que des de la independència del Turkmenistan, el 1991, el govern turcman intenta fer el canvi a l'alfabet llatí.

Exemple de turcman amb la seva traducció al català:

"Tomsuna hemme adama ir tÿriar"

"Tothom es lleva tard a l'estiu"

Els turcmans són també el poble que viu al Turkmenistan i al nord de l'Iran.

La part oriental del govern de la Càspia fou anomenada també regió dels turcmans.

Vegeu també 

 Turcmans de l'Iraq.
 Transcàspia.

Referències 

Llengües turqueses
Turkmenistan
Llengües amenaçades d'Europa
Tàtar

El tàtar (татар теле, татарча), antigament anomenat tàrtar és una llengua turquesa parlada per més de sis milions de persones a la república del Tatarstan, a Baixkíria i en altres comunitats de Rússia i països de l'antiga Unió Soviètica. Després de la desaparició de la Unió Soviètica, els tàtars del Tatarstan van començar a fer el canvi cap a l'alfabet llatí. El nom de la llengua té una connotació negativa, ja que deriva d'un mot per designar l'infern.

Hi ha un idioma que és del mateix grup però forma una branca separada, que es diu tàtar de Crimea (), parlada pels tàtars de Crimea (, en singular: ), a Crimea, l'Uzbekistan i altres llocs. No s'ha de confondre amb el tàtar d'aquest article, de vegades anomenat tàtar del Volga per a distingir-lo.

Dialectes 
El tàtar es divideix en tres dialectes: el central (tàtar de Kazan), el de l'Oest o mishari (al mig del Volga) i l'oriental a Sibèria. El seu alfabet és el ciríl·lic amb algunes variacions pròpies.

Característiques 

Com a llengua es caracteritza per l'harmonia vocàlica; conté 16 vocals. Les seves síl·labes presenten una estructurada molt variada, amb atacs complexos. És una llengua aglutinant.

 Correspondència, el tàtar I, U, Ü amb el turc E, O, Ö.
 Bilabial en primera síl·laba o monosíl·labs.
 El nom té categories de nombre, possessió, atribució, predicació i cas.
 L'adjectiu no es declina
 Només té un tipus de declinació
 Hi ha sis categories de numerals
 Les categories verbals són la negació, veu i grau. És conjugat per persona i nombre en tots els modes.

Exemple de tàtar amb la seva traducció al català:

Sin bulsa idem, xäzer TV qarap tormas idem.

Si jo fos tu, ara mateix no veuria la televisió.

Referències i bibliografia

Referències

Bibliografia 
 Akhatov G. (1982). "Phraseological Dictionary of the Tatar Language" (monograph). Kazan.   (Tatar language)
 Akhatov G. (1984). "Tatar Dialectology" (Textbook for university students). Kazan.  (Tatar language)
 Bukharaev, R., & Matthews, D. J. (2000). Historical anthology of Kazan Tatar verse: voices of eternity. Richmond, Surrey: Curzon. 
 PEN (Organization). (1998). Tatar literature today. Kazan: Magarif Publishers.
 Poppe, N. N. (1963). Tatar manual: descriptive grammar and texts with a Tatar-English glossary. Bloomington: Indiana University.

Vegeu també 
 Tàtars
 Literatura tàtara
 Teptyar
 Nacionalisme tàtar

Enllaços externs

Història i literatura 
 Poesia tàtara  
 Mites tàtars , inclosa la història de Şüräle 
 Llibreria tàtara
 Enllaços sobre recursos lingüístics tàtars 
 Història dels tàtars des de la perspectiva del món turc
 Història dels tàtars , amb detalls de la Província de Samara

Diccionaris 
 English-Tatar dictionary 
 Tatar-Russian-English dictionary 

Llengües turqueses
Llengües de Turquia
Llengües de Rússia
Llengües d'Ucraïna
Llengües de Finlàndia
Teoria endosimbiòtica

La teoria endosimbiòtica va ser formulada per la biòloga americana Lynn Margulis (1938-2011) el 1967, per tal d'explicar la presència d'orgànuls intracel·lulars amb genoma propi en les cèl·lules eucariotes. Aquests orgànuls, els mitocondris i els plastidis (aquests últims exclusius de les plantes) haurien estat en el seu inici bacteris aerobis i amb membrana nuclear que s'haurien instal·lat a l'interior d'una primitiva cèl·lula eucariota de forma simbiòtica. Amb el pas del temps, part dels gens d'aquests simbionts s'haurien transferit al genoma de la cèl·lula hoste i només una petita part restaria en el genoma originari del simbiont.

Algunes de les proves que donen suport a aquesta teoria són la presència de ribosomes de tipus bacterià en l'interior de mitocondris i plastidis. El genoma d'aquests orgànuls està organitzat com el dels bacteris, és circular i es troba lliure sense cap coberta. L'estructura de dobles bicapes lipídiques és semblant a la d'alguns bacteris actuals.

Lynn Margulis i els seus col·laboradors argumenten que els cianobacteris van esdevenir els cloroplasts del nou consorci cel·lular. D’altra banda, atribueixen l’origen dels cilis i dels flagels als bacteris anomenats espiroquetes, que impulsen a alguns protists i també als espermatozoides. Inclús, sostenen que podrien tenir el mateix origen els filaments o fibres del fus mitòtic que fan possible la divisió cel·lular o mitosi. Encara realitzar aquestes teories, actualment no hi ha proves suficients per a la seva generalització a altres orgànuls cel·lulars.

La teoria endosimbiòtica contradiu la selecció natural. D’una banda, la selecció natural defensa que els canvis evolutius són fruit de mutacions d’efectes mínims i fruits de l'atzar perceptibles amb el pas del temps. Per tant, un bacteri podria haver anat modificant-se molt a poc a poc per acabar evolucionant en una cèl·lula eucariota. A contraposició, Lynn Margulis defensa que les cèl·lules complexes no van sorgir d’aquesta forma, sinó que van aparèixer mitjançant la unió de cèl·lules simples i per tant, Margulis defensa la simbiosi i la cooperació entre espècies com a motor evolutiu.

Referències

Bibliografia 
  (Discusses theories on how mitochondria and chloroplast genes are transferred into the nucleus, and also what steps a gene needs to go through in order to complete this process.)
  (Recounts evidence that chloroplast-encoded proteins affect transcription of nuclear genes, as opposed to the more well-documented cases of nuclear-encoded proteins that affect mitochondria or chloroplasts.)

Vegeu també 
 Eucariogènesi viral.

Enllaços externs 
 http://tolweb.org/Eukaryotes/3. Tree of Life Eukaryotes.

Endosimbiotica
Biologia cel·lular
Simbiosi
Urgellet

L'Urgellet és un territori històric i una comarca natural de Catalunya que es troba als Pirineus, concretament a la comarca de l'Alt Urgell (l'Alt Urgell comprèn el Baridà, l'Urgellet i el sector meridional, al sud del grau d'Oliana, amb les riberes d'Oliana i de Bassella).

El territori de l'Urgellet correspon a quasi tota la comarca catalana de l'Alt Urgell, exceptuant-ne la part més oriental (el Baridà) i el sector meridional. L'estret de Mollet constitueix el límit natural entre l'Urgellet i el Baridà.

La història de l'Urgellet està molt relacionada amb la Sedes Urgelli (la Seu d'Urgell), el bisbat d'Urgell i el comtat d'Urgell. En el darrer cas, l'Urgellet és el territori que origina el comtat, amb capital a la Seu d'Urgell, i que s'amplià cap al sud fins a arribar a les comarques de l'Urgell i el Pla d'Urgell, entre altres. Per aquesta raó, alguns pobles i dues comarques de la plana de Lleida contenen el nom d'Urgell que té l'origen en l'Urgellet.

El topònim Urgell segons el lingüista Joan Coromines, és d'origen preromà. Aquest mateix autor interpreta que el significat es relacionaria amb la presència d'aigua, cosa que és versemblant si es té present l'origen específicament pirinenc del topònim. Deriva de la base primitiva d'arrel basca: Urtx (Urtx + ellu = Urgell; Urgell + ittu = Urgellet).

Municipis de l'Urgellet 
 Alàs i Cerc
 Arsèguel
 Cabó
 Cava (Cava i Ansovell)
 Coll de Nargó (Coll de Nargó, Sallent de Nargó, les Masies de Nargó, Montanissell i Valldarques)
 Estamariu
 Fígols i Alinyà
 Josa i Tuixén
 Montferrer i Castellbò
 Organyà
 Ribera d'Urgellet
 La Seu d'Urgell
 Les Valls d'Aguilar
 Les Valls de Valira
 La Vansa i Fórnols

La resta de municipis de l'Alt Urgell 

 Bassella
 Cava (el Querforadat)
 Coll de Nargó (Gavarra)
 Oliana
 Peramola
 El Pont de Bar

Referències
U

La U és la vint-i-unena lletra de l'alfabet català i cinquena de les vocals. El seu nom és u.

L'origen d'aquesta lletra es troba en la majúscula de la ve que a l'edat mitjana es va diferenciar com una altra lletra per distingir-ne els dos sons.

Fonètica 
En català representa el so de la vocal posterior més tancada /u/ (ruc, pallús) o la semivocal /w/ (babau).

En cas de complir les normes ortogràfiques d'accentuació s'escriurà sempre amb accent agut: Ú.

També es pot escriure amb dièresi (ü) per dos motius diferents:
 Per marcar que és hiat, quan la normativa no permet accentuar per diferenciar-ho: diürn, taüt.
 Per provocar la pronunciació de la lletra ü en els dígraf gue /ge/, gui /gi/, de manera que soni la u: pingüí /pingwí/,

Dialectalment i en l'escriptura antiga era utilitzat a València en lloc de la conjunció o i en el català oriental en lloc del pronom feble «ho».

Significats de la lletra U 
 Bioquímica: en majúscula és el símbol de l'uracil.
 Educació: Indica universitat.
 Lingüística: És el nom d'una llengua minoritària de la Xina.
 Química: en majúscula és el símbol de l'element químic Urani
 Matemàtiques: nom del nombre 1. La forma més simple de la majúscula (sense cursives ni adorns) és el símbol de la unió de conjunts. També indica unitat.

Símbols derivats o relacionats 

Lletres de l'alfabet llatí
Unitat de longitud

Una unitat de longitud és una manera de mesurar longituds o distàncies.

La longitud és una magnitud creada per a mesurar la distància entre dos punts. Les unitats per mesurar la longitud són:

Sistema Internacional d'Unitats (SI) 
El metre és una unitat bàsica del Sistema Internacional d'Unitats

Múltiples del metre:
 yottàmetre (Ym): 1024 metres
 zettàmetre (Zm): 1021 metres
 exàmetre (Em): 1018 metres
 petàmetre (Pm): 1015 metres
 teràmetre (Tm): 1012 metres
 gigàmetre (Gm): 109 metres
 megàmetre (Mm): 10⁶ metres
 miriàmetre (Mam): 104 metres (unitat obsoleta)
 quilòmetre (km): 103 metres
 hectòmetre (hm): 10² metres
 decàmetre (dam): 10¹ metres

Submúltiples del metre:
 decímetre (dm): 10-1 metres
 centímetre (cm): 10-2 metres
 mil·límetre (mm): 10-3 metres
 micrómetre (µm): 10-6 metres
 nanòmetre (nm): 10-9 metres
 picòmetre (pm): 10-12 metres
 femtòmetre o fermi (fm): 10-15 metres
 attòmetre (am): 10-18 metres
 zeptòmetre (zm): 10-21 metres
 yoctòmetre (ym): 10-24 metres

Sistema anglès de mesura

Altres unitats de longitud 
 àngstrom (b): unitat utilitzada per a mesurar radis atòmics.
 any llum (el): unitat usada en astronomia.
 cana o canya: la primera unitat unificada a Akkad; antiga unitat de la Corona d'Aragó.
 colze o colzada: unitat antiga.
 llegua: unitat anglosaxona.
 metre (m): unitat base del SI. S'han de considerar tots els seus múltiples, com el centímetre o el quilòmetre.
 micra (µ): 1 micròmetre (en unitats del SI).
 milla: unitat anglosaxona (1,6 km).
 parsec (pc): unitat usada en astronomia.
 iarda (yd): unitat anglosaxona (0.9144 m)
 peu ('): unitat anglosaxona (30,5 cm)
 polzada ("): unitat anglosaxona (2,54 cm).
 unitat astronòmica (UA): unitat usada per a mesurar distàncies en el sistema solar.

Algunes equivalències 
 1 estadi =185,2 metres
 1 estadal =3,34 metres
 1 cana o canya =8 pams, 6 peus o 2 passos, que són: 1m 55,5cm.
 1 vara = 0,7 metres
 1 polzada = 0,0254 metres
 1 peu = 0,3048 metres
 1 milla terrestre = 1.609 metres
 1 milla nàutica = 1.853 metres
U (nombre)

El nombre u és el nombre natural que segueix el zero i precedeix el dos. En masculí es pronuncia un i en femení, una. S'escriu 1 en xifres àrabs, I en les romanes i 一 en les xineses. L'ordinal corresponent és primer/primera. El quantitatiu corresponent és un/una i unitat (un d'ells; Dona-me'n un; Cinc unitats).

L'u és l'element neutre del producte, és a dir, qualsevol nombre a multiplicat per 1 torna a donar a.

Encara que en teoria pot considerar-se un nombre primer (ja que els seus únics divisors són un i ell mateix, que també és u), es pren com a conveni que no ho és. Si ho fos, aleshores els nombres naturals no tindrien una factorització única (llevat d'ordre), sinó que en tindrien infinites (per exemple, 6 = 2·3 = 1·2·3 = 1·1·2·3 = ...) i les definicions de moltes propietats matemàtiques es veurien afectades, com per exemple la dels nombres perfectes.

Ocurrències de l'u:
 En informàtica l'1 s'associa amb la posició d'"encès" i és un dels dos dígits del sistema binari.
 En moltes cultures l'1 es representa mitjançant un punt o un traç (horitzontal o vertical), com per exemple en el xinès.
 És el nombre atòmic de l'hidrogen.
 Normalment és el nombre que porten a les samarretes els porters de futbol.
 Designa l'any 1 i l'1 aC.
 Pot escriure's també amb les notacions , , ,  i  (vegeu 0,999...)
 És el segon nombre de Lucas.
 És la constant de Legendre.

Referències

Vegeu també 
També podeu trobar informació sobre el determinant indefinit un.

Nombres triangulars
Potències enteres de 10
1
Quadrats perfectes
Nombres de Mersenne
Nombres cúbics
Nombres tetraèdrics
Nombres icosaèdrics
Nombres octaèdrics
Nombres d'Erdős-Woods
Nombres de Lucas
Uracil

L'uracil és un àcid nucleic del grup de les pirimidines. És una de les quatre bases químiques de l'ARN i en el codi genètic es representa amb la lletra U majúscula. L'uracil habitualment s'aparella amb l'adenina en la transcripció i en els retrovirus d'ARN de doble catenària.

En l'ADN no hi ha uracil, sinó una altra base que fa una funció equivalent (que només es troba en l'ADN) anomenada timina (T). Les altres tres bases (adenina, guanina i citosina) es troben indistintament en l'ADN i l'ARN.

Referències

Bibliografia 

 

Bases nitrogenades
Urà

Astronomia: planeta del sistema solar. Vegeu Urà (planeta).
 Mitologia grega: déu del cel. Vegeu Urà (mitologia).
Uma (desambiguació)

Arquitectura: Una uma (casa) és la casa comunal tradicional del poble mentawai, Indonèsia
 Ciència: uma és l'abreviació de la unitat de massa atòmica.
 Cinema: Uma Thurman és una actriu nord-americana de cinema, la musa de Quentin Tarantino.
 Geografia: 
Uma (Japó) és un districte japonès a la prefactura d'Ehime.
Uma (Pontevedra), parròquia de Salvaterra de Miño.
 Hinduisme: Uma (hinduisme) és la deessa de la bellesa i la llum solar.

 Telecomunicacions: UMA són les sigles d'Accés Multimedia Universal.
 Zoologia: Uma és un gènere de rèptils pertanyent a la família Phrynosomatidae.
Uigur

L'uigur és una llengua turquesa de la família altaica parlada pels uigurs, la història dels quals comença als primers segles de l'era comuna. Cap al segle VIII dC, van establir un poderós estat al Turquestan oriental i, en ser enderrocat cent anys més tard, van establir un nou regne a la Xina occidental, que va sobreviure fins a la conquesta dels mongols.

L'uigur és parlat per uns 7.300.000 de persones, incloent-n'hi uns 6.000.000 a la regió autònoma de Xinjiang (Xina) i 300.000 al Kazakhstan. També és parlat a Uzbekistan, Tadjikistan, Kirguizstan i Mongòlia.

L'uigur s'escriu en caràcters ciríl·lics o àrabs, tot i que existeixen projectes de conversió a l'alfabet llatí. Al , l'uigur va tenir un alfabet propi, descendent de l'arameu, que va ser usat durant set o vuit segles.

Dialectes 
L'uigur es divideix en tres dialectes:
 el central, al nord de Xinjiang (6 milions de parlants), 
 el de l'est o Lop Nor, a la part meridional (40.000 parlants) 
 el del sud, Hotan o Na'tang a Hotan, Qargar i Qarkilik (2.200.000 parlants).

Característiques 
L'uigur té vuit vocals amb valor de fonema i no poden combinar-se per a formar diftongs. Conté sons oclusius, fricatius, nasals, vibrants i aproximants i alguns d'aquests s'aspiren a l'inici de paraula. Gairebé no hi ha restriccions quant a les consonants que poden aparèixer en posició inicial o de coda sil·làbica.

És una llengua SOV, ja que tendeix a col·locar el verb al final de l'oració. Els noms no varien en gènere, però sí en nombre i cas (nominatiu, acusatiu, datiu, locatiu, ablatiu i genitiu).

Text d'exemple 
Exemple d'uigur amb traducció al català:

Hi havia un marit i una muller. Hi havia un noi i una noia.

Estatus legal 
A la República Popular de la Xina és l'únic estat on ha estat reconeguda la llengua uigur. És oficial a la regió autònoma de Xingjiang, juntament amb llengües minoritàries també presents a la regió com el kazak, kirgis, mongol i el xibe. Té presència i reconeixement en diversos sectors, inclosos el poder judicial, l'administració, l'educació, la premsa i l'edició, la ràdio i la televisió i Internet.

Les escoles primàries i secundàries de Xinjiang ofereixen cursos en llengües com el uigur o les altres llengües de minories ètniques, a més de xinès mandarí. L'estació de difusió popular de Xinjiang ofereix 12 canals de ràdio en cinc idiomes: mandarí, uigur, kazak, mongol i kirgiz. Els bitllets RMB xinesos tenen cinc idiomes: entre ells l'uigur.

La constitució de la República Popular reconeix el caràcter multiètnic del país i el dret de totes les ètnies "a utilitzar i desenvolupar els seus propis idiomes parlats i escrits".

L'uigur no té el mateix reconeixement en els altres estats on es parla.

Referències i bibliografia

Referències

Bibliografia 
 Abdurehim, Esmael (2014), The Lopnor dialect of Uyghur - A descriptive analysis (PDF), Publications of the Institute for Asian and African Studies 17, Helsinki: Unigrafia, 
  ()
 
  ()
 
 
 
  ()

Vegeu també 

 Música dels uigurs

Llengües turqueses
Llengua uigur
Hucbald

Hucbald de Saint-Amand, Hucbaldus Elnonensis, nascut al voltant del 840 - el 20 de juny del 930) va morir a l'abadia de Saint-Amand, a Saint-Amand-les-Eaux (nord), un monjo benedictí, conegut com a teòric de la música, poeta i hagiògraf.

Biografia 
Originari de Flandes o d'un país veí, Hucbald porta un nom germànic que sembla vincular-lo a una família de l'aristocràcia franca; Yves Chartier proposa veure-hi un membre de la família d'Eberard de Friül, gendre de l'emperador Lluís el Pietós.

Fou deixeble d'Èric i company d'estudis de Remigi d'Auxerre a l'escola monàstica d'Auxerre. Des del 883 cap al 892-893, va ensenyar a l'abadia de Saint-Bertin, a Saint-Omer, a petició de l'abat Raoul, fill d'Eberard de Friül. Cap a l'any 893 fou cridat a Reims, al mateix temps que Remi, per l'arquebisbe Fulc el Venerable, que havia restaurat l'escola catedralícia i hi volia atreure els millors mestres del seu temps. Cap a l'any 900, va succeir al seu mestre Milon (de vegades presentat com el seu oncle) com a mestre d'escola a l'abadia de Saint-Amand.

Coneixia la cort de Carles el Calb.

La data de la seva mort, diumenge 20 de juny de 930, està testimoniada pels annals de Saint-Amand i els de Lobbes.

No s'ha conservat cap polifonia d'Hucbald, malgrat que se'l reconeixia com a excel·lent músic, tal com queda provat al seu trop Gloria Quem vere pia laus, i als seus tres oficis per a Sant Andreu, Sant Teodoric i Sant Pere. Cal recordar que als compositors de l'alta edat mitjana no els estava permès d'escriure contrapunt per al cant pla de la missa.

Obres 
 Sobre la formació harmònica. Edicions Modernes: M. Gerbert, Escriptors eclesiàstics sobre música sacra Blasien, 1784, vol. jo, pàg. 103-125; J. P. Migne, La patrologie completa del curs, sèrie llatina, París, Garnier, 1844-1904, vol. 132, pàg. 905–929.

Poemes 
 Ecloga de calvis

Vides de sants 
 Passió SS. Quirici i Julittae Martyrum (martiri de Cir de Tars i la seva mare Julitta).
 Vita Sanctae Aldegundis Virginis (Vida de Santa Aldegonda de Maubeuge).
 Vita Sancti Lebwini Presbyteri et Confessoris (vida de sant Lebwin o Leboin, evangelitzador dels saxons, més enllà de l'IJssel).
 Vita Sancti Rictrudis Batissae Marcianensis (Vida de Santa Rictrude de Marchiennes).
 Vida de Sant Joan, primer abat de Marchiennes.

Referències

Bibliografia 
 Yves Chartier, L'œuvre musicale d'Hucbald de Saint-Amand: les compositions et le traité de musique, Saint-Laurent (Québec), éditions Bellarmin, 1995. (En ligne [archive].)
 Léon van der Essen, «Hucbald de Saint-Amand (840-930) et sa place dans le mouvement hagiographique médiéval», Revue d'histoire ecclésiastique, 19, 1923.
 Rembert Weakland, «Hucbald as musicien and theorist», The Musical Quarterly, 52, 1956, pp. 66-84.

Compositors medievals francesos
Teòrics de la música
Escriptors carolingis
Morts als Alts de França
Escriptors francesos en llatí
Assagistes francesos
Vela

Vela de vaixell, element de tela que serveix per a propulsar una embarcació
 Vela esportiva, esport nàutic practicat amb embarcacions mogudes per mitjà de veles
 Vela de molí, tros de tela que serveix per captar de l'energia eòlica per a un molí
 Constel·lació de la Vela
 Vela o gaia (porció de terra), porció de terreny irregular
 Cayo Vela Marqueta (Brea, Saragossa, 1885), compositor aragonès
 Vela (satèl·lit)
Vallès

El Vallès és un territori històric de Catalunya que en la divisió comarcal de 1936 quedà subdividit en les comarques del Vallès Occidental i el Vallès Oriental. Els seus límits orogràfics els marcarien, a grans trets, la Serralada Litoral al sud, la Serralada Prelitoral al nord i els rius Tordera (est) i Llobregat (oest).

Així, el Vallès és una regió natural i històrica del llevant del Principat de Catalunya, que per la seva extensió i nombre d'habitants, més que no pas per diferències acusades, va ser dividida en dues comarques: el Vallès Occidental i el Vallès Oriental.

La creació dels partits judicials el 1834 va dividir la comarca al voltant de dos centres: el partit judicial de Terrassa, amb els municipis que aproximadament formarien el Vallès Occidental el 1936, i el partit judicial de Granollers, amb els municipis que aproximadament van formar el Vallès Oriental el 1936.

El gentilicis del Vallès unit són vallesà i vallesana. Les dues comarques resultants de la divisió no en van crear de nous i, per tant, mantenen els mateixos com a propis. És a dir, tant un sabadellenc o un terrassenc com un granollerí diria: "Jo soc vallesà".

Vegeu també 

 Vallès Occidental
 Vallès Oriental

Referències 

Comarques naturals de Catalunya
Geografia del Vallès Occidental
Geografia del Vallès Oriental
Valira

La Valira és un riu pirinenc, afluent del Segre per la dreta que vertebra la hidrologia d'Andorra i part de l'Urgellet. Drena una gran part del país, amb l'excepció de la solana d'Andorra, que es troba al vessant de l'Arieja. La Valira neix al circ dels Pessons, a la parròquia d'Encamp (Andorra), i desemboca al Segre, al municipi de la Seu d'Urgell (Alt Urgell), un cop passada la ciutat. El sistema de rius de la Valira és de 35 quilòmetres de llargària.

La Valira té forma de Y: els braços superiors són la Valira del Nord (dita també d'Ordino o de la Massana) i la Valira d'Orient (dita també d'Encamp, de Canillo o de Soldeu) i s'uneixen a la parròquia d'Escaldes-Engordany. En el seu tram comú després de l'aiguabarreig s'anomena també Gran Valira.

Un dels afluents de la Valira és el riu Runer, que fa de límit natural entre Andorra i l'Alt Urgell.

Les carreteres N-145 a l'Alt Urgell i CG-1 a Andorra. circulen seguint a la vora del riu.

Afluents 
 Estany de Cabana Sorda
 Estanys de Pessons
 Estanys de Vall-de-riu
 Ribera d'Ordino. A la capçalera el seu nom és torrent de Fontblanca
 Riera de Tristaina
 Riera d'Ercs
 Riera de Llengonella
 Riera de Muntaner
 Riera d'Anyós
 Riera de Padern
 Riu d'Aós
 Riu de les Agols
 Riu d'Enclar
 Riu d'Ensagents
 Riu dels Cortals
 Riu Madriu
 Riera de Claror
 Estany Forcat
 Estany de l'Illa
 Riu de Perafita
 Riu de Montcau
 Riu de Salòria
 Riu de Setúria
 Barranc de Solanyó
 Runer

Vegeu també 

 Llista de rius d'Andorra

Referències 

Rius d'Andorra
Rius catalans de la conca del Segre
Rius de l'Alt Urgell
Joan Vives i Sanfeliu

Joan Vives i Sanfeliu (Barcelona, 18 de desembre de 1953) és un compositor català. Va iniciar la carrera musical com a cantautor a Barcelona, on va estudiar piano, harmonia, contrapunt, composició i direcció d'orquestra. Ben aviat va passar a dedicar-se íntegrament a la composició.

Ha fet la música d'espectacles teatrals per a Dagoll Dagom (Glups!, El Mikado, T'odio amor meu, Els Pirates) i La Cubana, entre d'altres. El 1976 va estrenar La Granja Animal, òpera rock basada en l'obra de George Orwell,En el camp del cinema ha escrit la música d'una dotzena de pel·lícules, la majoria comèdies de directors catalans. La seva principal activitat és la composició per a publicitat, des del seu propi estudi: Classic & New, a Barcelona.

Filmografia 
 1980: La canya (dirigida per Ignasi P. Ferré)
 1984: Un parell d'ous (dirigida per Francesc Bellmunt)
 1986: La ràdio folla (dirigida per Francesc Bellmunt)
 1987: Qui t'estima, Babel? (dirigida per Ignasi P. Ferré)
 1987: Barcelona Connection (dirigida per Miquel Iglesias)
 1987: Material Urbà (dirigida per Jordi Bayona)
 1988: El complot dels anells (amb Manel Camp) (dirigida per Francesc Bellmunt)
 1990: Lucrecia (dirigida per Bosco Aroschi)
 1990: Un submarí a les estovalles (dirigida per Ignasi P. Ferré)
 1991: Ho sap el ministre? (dirigida per Josep M. Forn)
 1992: Un plaer indescriptible (dirigida per Ignasi P. Ferré)
 1997: ¿De qué se ríen las mujeres? (dirigida per Joaquim Oristrell)

Referències 

Compositors de cinema barcelonins
Dagoll Dagom
Vella Quaresma

La Vella Quaresma, Jaia Quaresma (a Mallorca) o Àvia Quaresma (a Menorca) és, als Països Catalans, la representació gràfica de la Quaresma, el temps que va de Dimecres de Cendra fins a Setmana Santa. El període penitencial, dins la litúrgia catòlica, és temps de dejuni i abstinència, allò que popularment s'anomena fer magre. Tot plegat és una preparació ascètica per a la Pasqua. També és present a altres zones de la Mediterrània: a Grècia hom l'anomena la senyora Quaresma, i és representada sense boca i amb una creu sobre el cap.

És l'antagonista del Rei Carnestoltes, que representa la disbauxa i la transgressió.

Descripció i simbologia 
Té la forma d'una vella arrugada i xaruga, amb set cames que va perdent d'una en una a mesura que van passant les setmanes de Quaresma. Les singularitats que defineixen el personatge són que té set cames –a voltes, set arengades– i que a la mà hi duu un bacallà i un cistell de verdures, normalment bledes. A les mans duu o bé dos bacallans, o bé un bacallà i una graella. A partir del  aquesta figura representa també que comença una època d'abstinència de carn i que era moment de comprar peix.

Actualment, malgrat que el temps de Quaresma ha perdut intensitat per la laïcització de la societat, la Vella Quaresma continua vigent i adopta noves formes de representació i de celebració. En són exemples l'Àvia Quaresma a Maó o el Serra la Vella d'Ullastrell. En totes dues poblacions tenen una geganta que és la Vella Quaresma, evolució que garanteix la supervivència del personatge. També hi ha escoles que han adoptat aquest personatge entre el carnaval i les vacances de Setmana Santa per treballar diversos aspectes del currículum educatiu.

És molt representada en la imatgeria popular impresa i té una funció de calendari: per mitjà de les cames ens duu a Setmana Santa. La ritualització i ús de la Vella Quaresma té variants locals, però amb uns trets comuns. Cada setmana li arrenquem o tallem una cama i quan arriba al final és cremada igual que el seu predecessor, el Carnestoltes. D'aquesta manera, el foc destrueix simbòlicament el període. En alguns llocs, quan s'arriba a la meitat de la Quaresma (a la quarta setmana), serren la vella per la meitat. Grups d'infants fan captes de diners o aliments i fan veure que serren un bastó o l'estampa de la Vella Quaresma, tot seguint el ritme d'una cançó. Amb la recaptació s'organitza un berenar col·lectiu.

Història 
Hi ha representacions antigues de la Vella Quaresma fetes per gravadors, mitjançant tècniques com ara la xilografia; o, més tard, la litografia o la calcografia. Aquests artistes van trobar en el tema costumista quaresmal un motiu per a exhibir el seu mestratge. Però també n'hi havia de molt senzilles i humils: una simple silueta de paper de diari. Com a reclam de venda, les peixateries i parades de pesca salada feien un calendari similar al de la vella amb un bacallà sec en què penjaven set bacallanets petits o set arengades.

Referències 

Quaresma
Viviparisme

El viviparisme és una modalitat de reproducció pròpia dels organismes vivípars.

L'objectiu del viviparisme és obtenir descendents que quan es desprenen de la mare són ja organismes pluricel·lulars i molt complexes. És una estratègia per disminuir la taxa de mortalitat de les cries mitjançant l'augment del control sobre el medi per part dels pares.

Animals 
Es consideren vivípars aquells animals en els quals els embrions que produeixen es nodreixen, parcialment o total, de la mare durant el període d'incubació. El desenvolupament de les cries a l'interior del cos matern és un procés evolutiu que s'ha produït reiteradament en diferents grups: 
 Hi ha un gènere de meduses abissals vivípares (Stygiomedusa)
 Els onicòfors són vivípars
 En els turbelaris triclàdides i en els neorabdocels, els ous fecundats, juntament amb les cèl·lules vitel·lines, passen a l'atri genital, on són embolcallats formant un capoll on es desenvolupen els embrions i que, finalment, l'adult diposita sota les fulles.
 Els cladòcers polifèmids tenen la closca convertida en una cambra incubadora, des de la qual els embrions reben l'aliment de la mare.
 Alguns insectes també (viviparismes adenotròfic, hemocèlic i pseudoplacentari) com les femelles partenogenètiques dels pugons (afidoïdeus) o alguns dípters i dermàpters
 Molts peixos. Selacis com la tintorera (Prionace glauca) o la mussola (Mustelus mustelus), i peixos ossis (teleostis) com la gambúsia (Gambusia affinis) o els exòtics guppy, molly, plati, xipho que a casa nostra es reclouen en aquaris. El peix (i vertebrat) vivípar més antic conegut és el Materpiscis.
 Certs llangardaixos i serps (Lacerta vivipara, Vipera).
 Els mamífers (tret dels monotremes i altres prototeris)

Plantes 
Les plantes vivípares produeixen llavors que germinen abans que tingui lloc la separació de la planta mare. Aquest cas es dona en moltes espècies de manglar, en les atzavares (Agave spp.) i també entre les herbes poàcies, per exemple.

Referències 

Reproducció sexual
Reproducció sexual de les plantes
Biologia del desenvolupament
Viladasens

Viladasens és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Gironès. Fou anomenat "Viladesens" fins al 1983.

Geografia 
 Llista de topònims de Viladasens (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
El primer document sobre Viladasens és de l'any 1058, amb el nom de: "Villam Deasinis"
Viladasens estigué poblat en època ibèrica, com ho demostren les troballes efectuades al turó del Pou del Glaç i sobretot a la
Creu de Fellines, on durant la construcció de l'autopista s'excavaren mitja dotzena de cabanes dels segles III-II aC que pertanyien a un petit centre de producció de ceràmica. En època romana la Via Augusta creuava el municipi; a la Plana, a llevant del poble, s'ha identificat una edificació romana que podria correspondre a la mansió (hostal a tocar de la via) de Cinniana, que va donar nom a la riera Cinyana. Al  ja estaven constituïdes les parròquies de Viladasens i Fellines, tal com mostren els documents de les respectives esglésies, amb elements romànics. Es té notícia d'un seguit de masos (la Mora, can Faixat, ca l'Adroer...) que proven una important expansió de l'agricultura en època medieval. Les dues parròquies formaren també una batllia que fou domini reial durant quasi tota l'edat mitjana i moderna.

Viladasens ha estat sempre un municipi rural: al  experimentà un cert creixement, passant de 250 habitants l'any 1718 a 404 el 1787, que es va mantenir sense massa canvis fins a mitjans del . A partir d'aleshores, els profunds canvis en l'agricultura van propiciar l'abandonament de l'activitat de molts masos i la població va caure a la meitat: 357 habitants de l'any 1960 passaren a ser 189 l'any 1981. Les dues dècades però han estat d'estabilitat, amb el manteniment d'algunes explotacions agrícoles i ramaderes, convenientment adaptades als nous temps.

Així doncs, malgrat les grans transformacions que hi ha hagut arreu, Viladasens ha aconseguit arribar al segle XXI mantenint la seva fisonomia essencialment rural, però sense renunciar als beneficis del progrés tècnic.

Demografia

Llocs d'interès 
 Església parroquial de Sant Vicenç (temple religiós)
 Església de Sant Martí de Fellines (temple religiós)
 Esglesiola de Sant Martí de la Mora (temple religiós)
 Masos de Viladasens i Fellines (edificis civils)

Personatges Cèlebres 
Antonio Machado va passar en aquest municipi la seva última nit a Espanya, la del 26 al 27 de gener, abans de creuar a peu la frontera amb França.

Economia 
Les principals activitats econòmiques se centren en l'agricultura de secà i la ramaderia.

Referències

Vegeu també 
 Llista de monuments del Gironès, amb els BCIN arquitectònics i altres monuments inventariats.

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vallmoll

Vallmoll és un municipi de la comarca de l'Alt Camp.

És el quart municipi més poblat de l'Alt Camp per darrere de Valls, Alcover i el Pla de Santa Maria.

Geografia 
 Llista de topònims de Vallmoll (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Va formar part de la Vegueria de Tarragona fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833.

Economia 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 46.378 pessetes (278,74 euros).

El 1983 el terme municipal de Vallmoll comptava amb unes 95 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 88 d'entre 5 i 50 hectàrees i 2 d'entre 50 i 200 hectàrees.

Demografia

Política

Eleccions al Parlament de Catalunya del 2012

Llocs d'interès 
Destacats per l'ajuntament:
 Castell de Vallmoll, declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.
 Església parroquial de Santa Maria, d'estil barroc i neoclàssic.
 Ermita de la Mare de Déu del Roser, del .

Vegeu també 
 Maria Antònia París i Riera (1813-1885), religiosa.

Referències

Enllaços externs 

 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Portal comarcal de l'Associació Sense Límits 

 
Viles closes de l'Alt Camp
Vilabella

Vilabella és un municipi situat a la part meridional de la comarca de l'Alt Camp, prop del riu Gaià. Dins del seu terme municipal hi ha els antics llocs de Pedrós i Cabeces actualment deshabitats.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilabella (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
Alguns historiadors creuen que el seu origen va ser una vil·la romana. El nom del seu amo anomenat Abellus hauria quedat en el topònim Vila Abellus, si bé està documentat al  com Villam Abella. Un altre possible origen del nom, seria que provindria de l'existència d'un abellar.

Durant l'època àrab el territori va quedar pràcticament despoblat, ja que el riu Gaià va ser durant molt de temps una frontera natural entre les terres musulmanes i cristianes.

Va formar part de la Vegueria de Tarragona fins al 1716. Després va passar a formar part del Corregiment de Tarragona des del 1716 fins al 1833.

Economia 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 46.378 pessetes (278,74 euros).

El 1983 el terme municipal de Vilabella comptava amb unes 68 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 96 d'entre 5 i 50 hectàrees i 2 explotacions d'entre 50 i 200 hectàrees.

Demografia

Administració

Llocs d'interès 
De l'antiga muralla, se'n conserva únicament un arc de mig punt que va pertànyer a la porta dedicada a Sant Pere.

Es conserva també un casalot d'estil renaixentista, antiga casa del castlà del poble, anomenat Cal Cristí i que conté al seu interior restes de l'antic castell en forma d'una escala de típic estil gòtic català. Està declarat bé cultural d'interès nacional

L'església està dedicada a Sant Pere i és d'estil neoclàssic.

 Museu de Villabella.
 Ermita de Vilabella

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Tota la informació sobre aquest municipi 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Vilademuls

Vilademuls és un municipi empordanès adscrit a la comarca del Pla de l'Estany.

Geografia 
 Llista de topònims de Vilademuls (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia

Llocs d'interès 
 Museu Rural de Vilademuls.

Fills i filles il·lustres de Vilademuls 
 Fernando Viader i Gustà (1916 - 2006)
 Guillem Bernat de Perles () procurador dels bisbes de Girona, autor del Llibre verd dels feus

Galeria

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
 Associació de Municipis M.A.T. (AMMAT)
Vallfogona de Ripollès

Vallfogona de Ripollès, tradicionalment i genuïnament Vallfogona de Ripoll, és una vila i municipi de la comarca del Ripollès, situat al centre-est de la regió de l'Alt Ter. Pertany administrivament a les Comarques Gironines.

Només s'hi accedeix per la carretera N-260 des de Ripoll o Olot. I per pista forestal, s'hi pot accedir des de Sant Joan de les Abadesses pel nord i per la banda sud des de Vidrà.

Etimologia 
El nom de Vallfogona, documentat al segle XI com "valle fecunda" ve del llatí valle faecŭnda, la primera part el diccionari la defineix com a "depressió allargada de la superfície terrestre recorreguda, en general, per les aigües d'un corrent fluvial", mentre la segona equival a "fèrtil". La segona part és un derivat de Ripoll.

Geografia 
 Llista de topònims de Vallfogona de Ripollès (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 

És un conjunt que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Antigament emmurallat, el seu interior només era accessible mitjançant tres portals: el portal de la Muralla, a tramuntana; el de ponent, que donava accés a l'antic camí de Ripoll i el de migjorn, d'on arrencava el camí al castell de Milany, passant pel pont medieval.

És un conjunt arquitectònic de gran interès, caracteritzat per una plaça central al voltant de la qual s'hi construïren les cases, algunes porxades, i es desenvoluparen els carrers fins a unir-se amb el recinte del castell.

Al municipi destaquen el Campanar del Pòpul, el Castell del Milany o el Pont Medieval sobre la Riera de Vallfogona, així com una col·lecció de Fòssils i Minerals de Josep Maria Jubells. Poble natal del poeta Josep Baborés i Homs (1758-1822), que va ser guerriller, rector de Gualba i assassinat pels constitucionals. És autor d'un "Catecisme en vers" (1819) i del dens poema "La Guerra del Francès a Gualba".

Des del 2014 participa en un experiment per crear una microxarxa elèctrica intel·ligent, adaptada a les particularitats del món rural, que permet un subministrament de llum més segura també a granges aïllades i entreixeix els productors locals d'energia renovable.

Demografia

Referències

Bibliografia 
 Bofarull i Terrades, Manuel (2002). Origen dels noms geogràfics de Catalunya. Cossetània Edicions.

Enllaços externs 

 
 
 

 
Patrimoni monumental de Vallfogona de Ripollès
Viles closes de Catalunya
Vinalopó Mitjà

El Vinalopó Mitjà és una comarca del sud del País Valencià, amb capital a Elda. Es troba al curs mitjà del riu, a la vall del Vinalopó. Limita al nord i oest amb l'Alt Vinalopó, a l'est amb l'Alacantí i al sud amb el Baix Vinalopó. L'economia principal és la indústria del calçat, del marbre i variades, i en agricultura els vins i raïm de taula.

Aquesta comarca consta de dues comarques històriques, per una part el Vinalopó Mitjà pròpiament dit, i les Valls del Vinalopó, conformada pels municipis de parla valenciana. Tant la proposta de comarques de Ferran Llopis com d'Emili Beüt entenien aquesta com una comarca independent del Vinalopó Mitjà.

La majoria de municipis són de predomini lingüístic valencià, excepte la capital, Elda i els municipis d'Asp i Monfort del Cid que sumen la meitat de la població comarcal. No obstant això, existeixen conurbacions i molta intermigració en la comarca. Per la qual cosa, els límits i percentatges de parlants poden variar molt sensiblement de zones i barris de la mateixa ciutat, especialment en les conurbacions que tenen municipis amb diferent predomini lingüístic: Elda-Petrer i Novelda-Asp-Monfort. A més, el municipi del Fondó de les Neus, oficialment valencianoparlant, té al seu terme municipal els llogarets castellanoparlants de El Rebalso i La Canalosa.

Comarca històrica 
El Vinalopó Mitjà és una comarca històrica que ja apareixia com a Conca del Vinalopó al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934. L'única diferència és que ençà no s'hi incloïen els municipis d'Asp, Elda, Montfort del Cid i Petrer, que aleshores pertanyien a l'antiga comarca dels Plans de Villena.

Referències

Vegeu també 

 Llista de monuments del Vinalopó Mitjà
 Escuts i banderes del Vinalopó Mitjà
Vall de Cofrents

La Vall de Cofrents és una comarca de l'interior del País Valencià, amb capital a Aiora. També ha estat coneguda com la Vall de Cofrents o la Serrania d'Aiora.

Limita pel nord amb la Plana d'Utiel i la Foia de Bunyol, a l'est amb la Canal de Navarrés i al sud-oest amb Castella. Els municipis d'aquesta comarca són:

Comarca històrica 
La Vall de Cofrents és una comarca històrica que ja apareixia com a Serrania d'Aiora al mapa de comarques d'Emili Beüt «Comarques naturals del Regne de València» publicat l'any 1934.

Història 
Amb l'expansió conqueridora dels regnes cristians medievals, la lluita per la possessió de la Vall va enfrontar amb freqüència la corona de Castella i Aragó, de manera que aquestes terres canviaren sovint d'amo retornant ocasionalment als seus senyors musulmans. Aquestes disputes frontereres es resolgueren amb la definitiva reconquesta pel rei Jaume I el Conqueridor, que després va cedir la vall a la Corona de Castella en virtut del Tractat d'Almizra (1244), atorgant-se al senyor de Villena, l'infant Manuel de Castella. El 1281, amb la signatura del Tractat d'Ágreda entre el rei castellà Alfons X el Savi i Pere III el Gran, va passar a domini de la Corona d'Aragó. A canvi, Pere el Gran reconeixia Sanç, fill d'Alfons X el Savi, com a hereu. No obstant això, la definitiva integració de la vall en el Regne de València no es va produir fins a la signatura del Tractat d'Elx el 1305, durant el regnat de Jaume el Just. La zona va passar a formar part de la Governació de València, a diferència de la resta de zones conquerides originalment per Castella, que van integrar-se en la Governació d'Oriola.

Vegeu també 
 Llista de monuments de la Vall de Cofrents
 Escuts i banderes de la Vall de Cofrents-Aiora

Referències

Bibliografia 
 
 
 

 
Cofrents, Vall de
Vall d'Albaida

La Vall d'Albaida (de l'àrab  al-baīḍāʾ, "la blanca") és una comarca valencianoparlant central del País Valencià, amb capital a Ontinyent. Limita al nord amb la Costera, a l'est amb la Safor, al sud amb el Comtat i l'Alcoià i a l'oest amb l'Alt Vinalopó. Té una població de 92.106 habitants l'any 2012, repartits entre un total de 34 municipis:

Descripció 
La Vall d'Albaida és una comarca històrica que ja apareixia al mapa de comarques d'Emili Beüt "Comarques naturals del Regne de València" publicat l'any 1934, sense cap modificació en la seua delimitació comarcal excepte que el municipi de Bocairent s'incloïa en les Valls d'Alcoi, ja que està enclavat en la Valleta d'Agres i guarda una relació més intensa amb Alfafara i Agres i els pobles de la Vall de Biar.

A banda de Bocairent també s'ha discutit històricament la inclusió de Fontanars dels Alforins a la comarca, perquè geogràficament presenta unes característiques naturals més pròximes a la Vall dels Alforins.

Subcomarques 
Podem distingir diferents subcomarques a la Vall d'Albaida, a la zona occidental es trobaria un Arc Industrial que pivotaria al voltant d'Ontinyent i a la zona oriental diverses subcomarques històriques:
 Marquesat d'Albaida que comprèn les poblacions d'Albaida, Benissoda, Bufalí, Bèlgida, Atzeneta d'Albaida, Carrícola, Montaverner, Otos i el Palomar.
 Terres de Vernissa que comprèn la Foia de Salem amb les poblacions de Salem, Beniatjar i El Ràfol de Salem, la històrica Baronia de Llutxent amb les poblacions de Quatretonda, Llutxent, Pinet i Benicolet i les Terres de Rugat amb Rugat, Aielo de Rugat, Castelló de Rugat, Montixelvo, La Pobla del Duc i Terrateig.
 Antic reialenc de Xàtiva que comprèn les poblacions d'Alfarrasí, Bellús, Benigànim, Benissuera, Guadasséquies i Sempere.

Monuments 
La comarca posseïx 30 elements patrimonials declarats Béns d'interés cultural. Destaquen:

 el barri de la Vila, a Bocairent
 el nucli antic d'Albaida
 el castell-palau de Llutxent

Imatges de la Vall d'Albaida

Referències

Vegeu també 

 Saudites d'Ontinyent
 Llista de monuments de la Vall d'Albaida

Enllaços externs 
 ''Diccionari de la Vall d'Albaida