alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Launaeetum cervicornis

Launaeetum Cervicornis és el nom donat en fitosociologia a l'associació descrita per Bolòs i Molinier de la subaliança Crithmo-Limonienion el 1958

Es caracteritza per la presència de Socarrells i Eixorba-rates, el més abundant és l'eriçó, (Launaea cervicornis, Launaea cervicornis en web). Fa formacions subarbustives amb aspecte de coixinets espinosos densos o pulvínols avesades a fer front als forts vents marins salats. Es troba en les roques allunyades del mar, bé que encara costaneres (El Limonietum caprariensis es dona en les roques més immediates). Illes Gimnèsies.

Altres espècies endèmiques acompanyants:
 Dorycnium pentapyllum ssp. fulgurans (Socarrell Alís): sobretot a Menorca
 Femeniasia balearica (Socarrell Bord): Solament a Menorca
 Astragalus balearicus (Eixorba-rates Negre o Socarrella): ambdues illes, a la costa Nord
 Anthyllis hystrix (Socarrell Gros): Sols a Menorca
 Teucrium marum ssp. occidentale (Eixorba-rates Blanc): Tan sols a Mallorca

Ref:: Bolòs, O. de et Molinier, R. (1958); Recherches phytosociologiques dans l'île de Majorque, publicat a Collectanea Botanica V:699-865.Barcelona. Comm. SIGMA nº148.

Associacions vegetals de les Illes Balears
Limonietum caprariensis

En fitosociologia, Limonietum caprariensis és una associació vegetal descrita per Bolòs i Molinier compresa en la subaliança Launaeenion cervicornis. Caracteritzada per la presència d'ensopegalls (Limonium sp.)
Comunitat halòfila de les Balears, a les roques litorals més exposades als efectes de la mar.
Sobretot es desenvolupa a les Gimnèsies, i molt clarament a Menorca.
Espècies presents característiques:
 Limonium minutum ssp. caprariense
 Limonium gougetianum
 Limonium virgatum ssp. divaricatum

S'han descrit tres variants d'aquesta associació a Menorca:
 Amb Crithmum maritimum (fonoll marí): La més exposada a l'acció de l'aigua marina
 Amb Artemisia caerulescens: Absència o raresa de fonoll marí. A prop de l'onatge. Diferent a la variant de Mallorca per l'absència o raresa de Daucus gingidium i per l'alt grau de presència de Senecio rodriguezii, Silene sedoides i Artemisia caerulescens
 Amb Limonium divaricatum: En indrets poc afectats per l'onatge.

Referències 
 Bolòs, O. et Molinier, R. (1958); Recherches phytosociologiques dans l'île de Majorque. Collect.Bot.V:699-865.Barcelona. Comm. SIGMA nº148.

Associacions vegetals de les Illes Balears
Llista de flora endèmica de Menorca

Actualment la flora de Menorca comprèn 83 tàxons endèmics els quals representen un 6,3% de la riquesa florística de l'illa. Aquest grau d'endemisme només és superat per Còrsega (11,08%), Creta (9,16%) i Sicília (7,2%) a la Mediterrània (que són illes amb grans elevacions i per tant amb una gran quantitat de nínxols ecològics). Malgrat tot, la proporció de flora al·lòctona gairebé doble la de tàxons endèmics (12,3%), i fa perillar cada cop més l'estabilitat i supervivència de les poblacions endèmiques.

Segons el mètode de Contandriopoulos i Cardona (1984) basat en el nivell de ploïdia, es poden classificar els tàxons endèmics de Menorca segons llur antiguitat: Els paleoendemismes són aquells endemismes d'origen més remot (terciari); els "esquizoendemismes paleogen" no són tan remots però provenen del començament del quaternari; els esquizoendemismes tindrien un origen recent.

La majoria d'endemismes gimnèsics són esquizoendemismes, fet que ve determinat per la unió fins a temps geològics recents de Menorca i Mallorca.
Destaca l'elevada representació d'endemismes tirrènics i la poca representació d'endemismes compartits amb les Pitiüses, cosa que fa palès l'antic lligam entre les Gimnèsies i les altres illes tirrèniques i a la vegada la història florística diferenciada dels dos subarxipèlags de les Balears.
Dels 21 endemismes únics per Menorca, cinc són considerats paleoendemismes, un nombre i una proporció elevades si tenim en compte que a la resta de les Balears només se'n comptabilitza un de sol (a Mallorca). Això podria ser causat per l'originalitat geològica i paleogeogràfica de Menorca.

Llista de flora endèmica de Menorca 
Abreviatures:
End. Bal.: endemisme balear
End. Gym.: endemisme gimnèsic
End. Tirr.: endemisme tirrènic
End. Men.: endemisme menorquí

Sistema de classificació 
Sistema de classificació APG III

Referències 
 Contandriopoulos J, Cardona MA. 1984. Caractère original de la flore endémique des Baléares. Botanica Helvetica 94: 101–131

Bibliografia 
 Fraga i Arguimbau, P i cols. 2004. Catàleg de la flora vascular de Menorca.IME

Referències 

Flora endemica de menorca

Flora endèmica de les Illes Balears
Lleidatà

Relatiu o pertanyent a la ciutat de Lleida, les Terres de Lleida o a la província homònima.
 Nom de la varietat del Català nord-occidental parlada a les Terres de Ponent.
Longitud (desambiguació)

Astrometria: 
 longitud celeste, una de les coordenades eclíptiques d'un cos celeste.
 longitud del node ascendent, un dels elements orbitals utilitzats per a especificar l'òrbita d'un cos celeste.
 Física:
 longitud (física), distància entre dos punts.
 Unitat de longitud, unitats de mesura per a amidar distàncies.
 Longitud d'ona, magnitud física que indica la mida d'una ona.
 Longitud de Planck, longitud mínima que pot existir, segons la teoria de la xarxa d'espín.
 Geografia: longitud (geografia), distància en graus d'un lloc respecte al Meridià de Greenwich.
La Sireneta

La Sireneta o La sireneta de la mar (en danès Den lille Havfrue) és un conte popular anònim protagonitzat per una sirena que ha passat de generació en generació per transmissió oral. La versió que es coneix actualment prové sobretot d'una recopilació de relats tradicionals europeus de l'escriptor danès Hans Christian Andersen.

El conte versionat per Andersen fou publicat per primera vegada el 1837 i des de llavors se n'han fet nombroses adaptacions literàries i traduccions, com La Dona d'Aigua l'any 1911, La donzelleta de la mar de Mercè Llimona o La veu de la sirena de Carme Riera, i en altres mitjans, incloent teatre musical i pel·lícules de dibuixos animats.

Encara que l'autor va néixer a Odense, la seva ciutat d'adopció va ser Copenhaguen i aquesta ciutat va erigir la famosa estàtua de La Sireneta a l'entrada del port de la ciutat. De bronze fos i mida natural, reflecteix el gust danès per les línies i formes simples. L'estàtua ha estat objecte de vandalisme en moltes ocasions.

Argument del conte 
Quan la sireneta va tenir l'edat necessària, 16 anys, per pujar fins a la superfície, en una de les seves incursions va salvar la vida d'un príncep a punt d'ofegar-se en el mar, i en quedà profundament enamorada. Però encara que la noia se sacrifica innombrables vegades, una d'aquestes pactarà amb una bruixa malvada del mar a perdre la seva veu a canvi de la transformació d'un cos humà amb dues cames humanes, tot i que el príncep s'enamora d'una altra dona, que és una altra princesa d'un altre regne llunyà. Llavors la sireneta tindrà l'oportunitat de tornar a recuperar la seva vida sota la mar, matant el príncep, però com que per a això ha de fer mal i matar al seu estimat príncep, prefereix sacrificar-se per ell. Quan la sireneta pensa que ja s'acosta la seva fi, vénen i apareixen unes fades bones i la porten a viure al cel amb elles.

Referències 

Copenhaguen
Contes de Hans Christian Andersen
Lacerta

Lacerta  o Constel·lació del Llangardaix
 Lacerta (gènere), gènere de llangardaixos de la família Lacertidae
Línia espectral

Una línia espectral  és una línia fosca o clara en un espectre òptic, resultant d'un excés o deficiència de fotons en un rang de freqüències estret.

Les línies espectrals són el resultat de la interacció entre un sistema quàntic (usualment àtoms, però de vegades molècules o nuclis atòmics) i fotons individuals. Quan un fotó té l'energia exacta per a induir un canvi en l'energia del sistema (en el cas d'un àtom això és normalment un electró que canvia de configuració orbital, el fotó és absorbit. Després serà emès un altre cop espontàniament, en la mateixa freqüència de l'original o bé en cascada, de manera que la suma de les energies dels fotons emesos serà la mateixa que la de l'absorbit. La direcció dels nous fotons no estarà correlacionada amb la direcció del fotó original.

Depenent de la geometria del gas, de la font de fotons i l'observador, una es pot produir una línia d'emissió o una línia d'absorció . Si el gas està entre la font del fotó i l'observador, el darrer observarà una disminució en la intensitat de la llum en la freqüència del fotó incident, ja que els fotons reemessos seran en direccions diferents de l'original. Això és una línia d'absorció. Si l'observador veu el gas, però no la font original de fotons, només veurà fotons reemessos en un rang estret de freqüències. Això serà una línia d'emissió.

L'absorció i l'emissió de línies són altament específiques dels àtoms, i es poden usar fàcilment per a identificar la composició química de qualsevol medi que permeti el pas de la llum (gas normalment). També depèn de les condicions físiques del gas, de manera que s'usen per a determinar la composició química dels estels i altres cossos celestials, que no es poden analitzar per altres mitjans (i també es pot obtenir informació de les seves característiques físiques).

A més de la interacció àtom-fotó, altres mecanismes poden produir línies espectrals. Depenent de la interacció física exacta (amb molècules, partícules individuals, etc.) la freqüència dels fotons involucrats pot variar molt, i les línies es poden observar en tot l'espectre electromagnètic, des d'ones de ràdio fins a raigs gamma.

Una línia s'estén a un rang de freqüències, no una sola freqüència. Les raons per aquest "eixamplament" són:
 Eixamplament Natural: El principi d'incertesa relaciona la vida d'un estat excitat amb la precisió de l'energia, de manera que el mateix nivell excitat tindrà energies lleugerament diferents a diferents àtoms.
 Eixamplament Doppler: Els àtoms tenen diferents velocitats, de manera que "veuran" els fotons "desplaçats" cap al vermell o cap al blau, absorbint fotons de diferents energies en el marc de referència de l'observador. Quan més alta és la temperatura del gas, més grans són les diferències de velocitat (i les velocitats), i més ampla és la línia.
 Eixamplament per Pressió: La presència d'altres àtoms "desplaça" l'energia dels diferents nivells energètics que originen les línies. Aquest efecte depèn de la densitat del gas.

Espectre electromagnètic
Laboratori

Un laboratori (del llatí medieval laboratorium) és un espai que permet efectuar mesures i experiments en unes condicions controlades per a la recerca científica. Els laboratoris moderns utilitzen un gran nombre d'instruments i procediments per estudiar, sistematitzar o quantificar els objectes de la seva atenció. Normalment estan especialitzats en una disciplina en concret (física, química, bioquímica, ...). Però el nom de laboratori també s'usa per a altres disciplines on també s'usa material especialitzat, i inclou la indústria farmacèutica:
 Laboratori de fotografia
 Laboratori d'anàlisis clíniques
 Laboratori farmacèutic
 Laboratori clandestí (per a la fabricació de drogues il·legals)
 etc.

Podem trobar laboratoris científics en escoles, universitats, indústries, organismes oficials i militars, fins i tot a bord d'avions, vaixells i naus espacials.

Referències

Vegeu també 

 Condicions estàndard de pressió i temperatura
 Hacklab
 Material de laboratori
 Ratolí de laboratori
 Taller

 
Experiments
Lent gravitatòria

Es parla de lent gravitatòria quan un objecte massiu (galàxia, cúmul de galàxies) produeix una curvatura local de l'espaitemps, la qual cosa produeix un efecte de deflexió dels raigs lluminosos.

Les lents gravitatòries van ser predites per la teoria de la relativitat general d'Einstein. L'any 1919 es va poder provar l'exactitud de la predicció. Durant un eclipsi solar, l'astrònom Arthur Eddington va observar com es corbava la trajectòria de la llum provinent d'estrelles distants en passar prop del Sol, produint-se un desplaçament aparent de les seves posicions. Els fenòmens de lents gravitatòries poden utilitzar-se per a detectar la presència d'objectes massius invisibles, com els forats negres i, fins i tot, els planetes extrasolars.

Hi ha tres classes de fenòmens de lent gravitatòria:
 Forta: distorsions fàcilment visibles tals com la formació d'anells d'Einstein, arcs i múltiples imatges.
 Febles: distorsió feble dels objectes de fons que pot ser detectada únicament analitzant un gran nombre dels objectes de fons.
 Microlent: sense distorsió aparent en la forma però amb variacions febles de la intensitat de llum dels objectes de fons.

Una lent gravitatòria actua en tota mena de radiació electromagnètica, i no únicament en llum visible. De fet, aquest tipus de lents manquen d'aberració cromàtica, és a dir, el seu efecte no depèn de la longitud d'ona de la llum sobre la qual actuen, sinó que és igual per a tots els rangs de l'espectre electromagnètic, siga aquest òptic, infraroig, ultraviolat o qualsevol altre. Açò permet poder analitzar els objectes amplificats per la lent mitjançant les tècniques habituals de fotometria o espectroscòpia astronòmiques. Els efectes de les lents gravitatòries han estat proposats sobre la radiació de fons de microones i sobre algunes observacions de ràdio i raigs X.

Referències

Enllaços externs 

  SpaceWarps - Lloc web on els seus usuaris poden classificar o descobrir lents gravitatòries en temps real a partir d'imatges preses de diversos telescopis

Astrofísica
Cosmologia
Lluminositat solar

La lluminositat solar, sovint representada amb el símbol , és una unitat de flux radiant (potència emesa en forma de fotons) convencionalment utilitzat pels astrònoms per mesurar la lluminositat de les estrelles. Es defineix en termes de producció del Sol. Una lluminositat solar és , o . Això no inclou la lluminositat dels neutrins solars, fet que sumaria 0.023 . El Sol lleugerament és una estrella variable i, per tant, la seva lluminositat fluctua. La major fluctuació és el cicle solar d'onze anys (cicle de taques solars) que causa una variació periòdica del voltant de ± 0.1%. Altres variacions en els últims 200-300 anys es pensa que és molt més petit que aquest.

Determinació 
La lluminositat solar es relaciona amb la irradiància solar (la constant solar). La irradiància solar és responsable de l'òrbita forçosa que fa que els cicles de Milanković, que determinen els cicles glacials de la Terra. La irradiància mitjana en la part superior de l'atmosfera de la Terra es coneix de vegades com la constant solar, I☉. La irradiància es defineix com l'energia per unitat de superfície, de manera que la lluminositat solar (energia total emesa pel Sol) és la irradiància rebuda a la Terra (constant solar) multiplicat per l'àrea de l'esfera del radi és la distància mitjana entre la Terra i el Sol:

on A és la unitat de distància (el valor de la unitat astronòmica en metres) i k és una constant (el valor és molt proper a un) que reflecteix el fet que la distància mitjana entre la Terra i el Sol no és exactament una unitat astronòmica.

Vegeu també 
 Massa solar
 Radi solar
 Fusió nuclear
 Procés triple-alfa

Referències

Bibliografia addicional

Enllaços externs 
 LISIRD: LASP Interactive Solar Irradiance Datacenter
 Calculadora de lluminositat estel·lar

Radiometria
Sol
Lambda

La lambda és l'onzena lletra de l'alfabet grec. S'escriu Λ en majúscula, i λ en minúscula. Té un valor numèric de 30.

Utilitzacions de lambda:
 Cosmologia: en majúscula, representa la constant cosmològica introduïda per Albert Einstein.
 Era l'emblema dels Espartans.
 Física: en minúscula, símbol de la longitud d'ona i de la velocitat de la punta de les pales en molins de vent, en majúscula un tipus de partícules.
 Microbiologia: mena de bacteriòfag molt utilitzat per recombinacions d'E.coli. Vegeu: Fag Lambda.
 En fotografia es fa servir per a indicar els positius.
 És l'emblema de nombrosos col·lectius gai i del moviment identitari.
 Una antiga unitat de volum equivalent a un microlitre.
 També és usat per representar el famós videojoc Half-Life de Valve.

Referències 

Lletres gregues
Margarida

Amb el nom comú de margarida o margalida es coneixen diverses plantes de diferents gèneres dins la família de les asteràcies o compostes. Totes les margarides es caracteritzen per tenir un capítol floral (típicament de color groc al disc del centre) envoltat per lígules (típicament blanques) amb aspecte de pètals.

El Gran diccionari de la llengua catalana dona com a prototipus de margarida l'espècie Chrysanthemum frutescens que té el centre groc i les lígules blanques i esmenta que margarida és el nom d'altres espècies semblants.

El gèneres Matricaria (camamilla) i Leucanthemum constitueixen la majoria de les margarides que es troben en estat silvestre als Països Catalans.

En jardineria s'utilitzen també altres gèneres morfològicament equiparables amb les margarides com l'Aster Cosmos…

A les illes Canàries el gènere Senecio (que en latituds temperades només es troba com una petita adventícia o mala herba d'aspecte poc semblant a la margarida) dona lloc a plantes també conegudes com a margarida 

Sembla que algunes de les espècies del gènere Senecio han originat a les anomenades cineràries.

Entre aquestes es troben la Senecio webbii, amb disc morat i lígules blanques.

Senecio tussilaginis de disc groc i lígules rosades.

Senecio heritieri de lígules malves i blanques i disc morat.

L'espècie Argyranthemum teneriffae viu, amb un gran esforç d'adaptació, entre les formacions de lava del Teide. Popularment és coneguda com a Margarida del Teide.

S'usa com a planta medicinal.

Asteràcies
Mercuri

Mercuri (mitologia), déu romà 
 Mercuri (planeta), planeta més proper al sol
 Mercuri (element), element químic
Març

Març és el tercer mes de l'any al Calendari Gregorià i té 31 dies. En el primitiu calendari romà era el mes que obria l'any fins a la instauració del calendari julià, quan va passar a ser el tercer mes, després de gener i febrer. En llatí es deia martius, nom que derivava del déu Mart. A vegades s'associa al color verd perquè era quan la neu es començava a fondre a l'hemisferi nord. En aquest mes es fa un dels dos ajustaments horaris. En catala prefabrià s'escrivia «Mars».

Març és el primer mes de primavera a l'hemisferi nord i el primer mes de tardor o tardor a l'hemisferi sud.

En finès és el mes de la terra, ja que comença la primavera i es veu la terra sota la neu.

Origen 

El nom de març prové de Martius, el primer mes del primer calendari romà. Va rebre el nom de Mart, el déu romà de la guerra, i un avantpassat del poble romà a través dels seus fills Ròmul i Rem. El seu mes "Martius" era el començament de la temporada de guerra, i les festes celebrades en honor seu durant el mes van ser reflectides per altres a l'octubre, quan s'acabava la temporada d'aquestes activitats. Martius va romandre el primer mes de l'any calendari romà fins potser al 153 aC, i diverses celebracions religioses de la primera meitat del mes eren originàriament les celebracions del cap d'any. Fins i tot a l'antiguitat tardana, mosaics romans que mostren els mesos de vegades encara situaven el primer mes a març.

Esdeveniments del març 
 Comença l'any escolar als països de l'hemisferi sud.
 L'1 de març se celebra la Diada de les Illes Balears
 El 8 de març és el Dia Internacional de les Dones
 El 15 de març del 44 aC, quan Cèsar entrava al Senat, el grup de conspiradors el va apunyalar. Cèsar va morir als peus de l'estàtua de Pompeu, el seu gran rival.
 El 17 de març. Dia de sant Patrici.
 El 19 de març és el dia del Pare en honor de Sant Josep
 El 23 de març és el Dia Meteorològic Mundial
 25 de març. L'Anunciació.

Referències
Maig

El maig és el cinquè mes de l'any en el calendari gregorià i té 31 dies. El seu nom sembla provenir de la deessa grega Maia, identificada pels romans amb la Bona Dea, que tenia el seu festival en aquest mes. La maragda és la pedra que simbolitza aquest mes, conegut també com el mes de les flors.

Altres noms 
Al Japó és el "més malalt", on s'acumulen les depressions, igual que el gener occidental.

Esdeveniments del maig 
 Se celebra el dia de la mare durant el primer diumenge del mes.
 El dia 1 de maig és el dia internacional dels treballadors
 1869: es publica a Londres la primera edició de The subjection of women de John Stuart Mill i Harriet Taylor Mill, que demana l'emancipació de les dones i que siguin acceptades en pla d'igualtat plena amb els homes. Hi haurà dues edicions més, de 1500 exemplars cadascuna, el mateix any.

Referències
Lo Marraco

Amb el nom de Lo Marraco es coneix a la ciutat de Lleida un lluert de la mida d'un drac, amb una boca especialment ampla i grossa amb la qual es menja els xumets dels infants. Forma part del bestiari popular català i la seva representació és molt lliure.

Antigament es desplaçava en un vehicle de rodes en la processó de Corpus Christi. L'actual representació va ser construïda l'any 1957 per l'arquitecte municipal Lluís Domènech i Torres, i presideix juntament amb els Gegants les principals celebracions lleidatanes. Fa 8,5 m de llarg per 2,90 m d'ample i 3,75 m d'alçada. El seu pes supera les dos tones. Lo Marraco que coneixem avui en dia és fruit d’una renovació de l'element insigne del bestiari lleidatà que es realitzà el 1993. Joan Miró canvià el seu cos de guix, tela metàl·lica i fusta per una rèplica de fibra de vidre.

Lo Marraco és també un espantamainades tradicional de Lleida. Hi ha altres indrets on es feia servir el mateix nom (en la variant, però, marreco) per a fer por a la mainada, com ara el Maestrat i Menorca.

Referències

Bibliografia 
 Curcó i Pueyo, Jordi. "Lo Marraco" i els gegants de Lleida i comarques. Alcoletge: Ribera & Rius, 1996. ISBN 84-89426-11-2.
 Fontova i Carles, Ramon. Les representacions festives a Lleida (1700-1975). Lleida: Pagès Editors, 2012. ISBN 978-84-9975-214-3.

Espantacriatures de la mitologia catalana
Dracs (bestiari)
Morfema zero

El morfema zero, marca zero o desinència zero és un monema que no consta de cap fonema, que consisteix en l'absència de qualsevol fonema o grafia. Tanmateix, es postula l'existència perquè té valor morfològic. Per exemple, en el verb "dormir" (format pel lexema dorm i el morfema d'infinitiu ir), la tercera persona del singular del present d'indicatiu es marca amb el morfema zero, de tal manera que aquesta forma verbal queda reduïda fonèticament al lexema: ell dorm. Diacrònicament, caracteritza la primera persona del present d'indicatiu en el català medieval, fora dels finals abruptes, on la desinència era e (jo entre),i dialectalment és propi del català insular (baleàric i alguerès), per llur conservadorisme, encara que al baleàric la desinència ha passat a tots els verbs (amb algunes excepcions, com en els verbs en -uar: suu).

El morfema zero permet explicar determinats canvis morfològics i justificar les regles de formació de mots tant en gramàtica tradicional (el concepte s'usa des de l'Antiguitat) com en el generativisme.

Referències 

Gramàtica
Mitjà de comunicació

Els mitjans de comunicació o mèdia són sistemes de transmissió d'algun tipus d'informació. Sovint s'associa als mitjans de comunicació de massa quan es dirigeix a un públic ampli, com en el cas de la premsa, la fotografia, els anuncis, el cinema o les emissions en directe. El telèfon és un mitjà de comunicació, però no un mitjà de comunicació de massa.

La disciplina acadèmica que té els mitjans de comunicació per objecte d'estudi és la mèdiologia.

Vegeu també 
 Mitjà de comunicació de massa
 Multiplataforma (desambiguació)

Referències

Bibliografia 
 

Comunicació
Mart

Mart (mitologia), déu de la guerra de la mitologia romana
 Mart (planeta), quart planeta del Sistema solar 
 Mart (carnívor), mustèlid carnívor, del gènere Martes 
 Mart (Texas), localitat de l'estat de Texas
Membranòfon

Els membranòfons són aquells instruments musicals que, en la classificació de Sachs-Hornbostel, produeixen el so mitjançant la vibració d'una o més membranes tenses, normalment col·locades sobre un ressonador.

Es classifiquen, en primer lloc, segons la manera com les membranes entren en vibració. La majoria dels membranòfons són percudits, ja siga amb les mans o amb baquetes; per això els membranòfons normalment s'associen als instruments de percussió. Alguns, però, són fregats com el cas de la simbomba, i altres vibren per simpatia amb la veu humana, com el kazoo. Alguns dels que són percudits, també tenen una o més cordes tenses, anomenades bordons, en contacte amb la membrana, de manera que la vibració de la membrana es transmet a la corda, com en el cas de la caixa

Els instruments membranòfons percudits, anomenats genèricament tambors es classifiquen segons si tenen una o dues membranes, segons si es percudeixen amb la mà o amb baquetes, segons la forma del ressonador, i segons si produeixen notes concretes -instruments de so determinat- o no -instruments de so indeterminat-.

Pel que fa a la forma del ressonador, pot ser:
 Cilíndric, normalment amb dues membranes, com en el cas del tamborí.
 Semiesfèric: Per exemple les timbales (són els únics capaços de produir sons determinats
 De Rellotge de sorra. Per exemple el kalengo
 De Copa. Per exemple el darbuka
 De cèrcol o de marc. Per exemple el pandero

Referències
Marató

La marató és una prova d'atletisme. És una cursa de 42,195 quilòmetres, i és la prova que sempre clausura els Jocs Olímpics d'Estiu.

La marató ha arribat a ser molt popular i se n'organitzen per tot el món. Les més importants són les que se celebren cada any a les ciutats de Londres, Boston, Chicago, Nova York, Tòquio i Berlín.

La marató té una llarga i curiosa història. El seu origen es troba en la gesta del soldat grec Fidipides, qui l'any 490 aC va morir de fatiga després d'haver recorregut 42 quilòmetres des de la ciutat de Marató (Grècia) fins a Atenes per anunciar la victòria sobre l'exèrcit persa.

La distància moderna de les maratons es va establir als Jocs Olímpics de Londres del 1908 i representa la distància des del castell reial de Windsor fins a l'estadi de White City a l'oest de la ciutat.

Des de l'inici de les olimpíades modernes l'any 1896 fins al 1984 només hi corrien homes. No va ser fins als Jocs Olímpics de Los Angeles del 1984 que les dones van participar en aquesta prova.

Fins a l'1 de gener de 2004 no hi havia rècords masculins ni femenins de la prova perquè, malgrat que la distància és la mateixa, el recorregut és sempre diferent. Ara la IAAF en reconeix en maratons homologades, en què els recorreguts segueixen unes normes molt estrictes.

El kenià Kelvin Kiptum posseïx la millor marca de marató masculina de tots els temps (2:00:35), obtinguda a Chicago el 8 d'octubre de 2023; i l'etíop Tigist Assefa es posseïdora de la millor marca femenina (2:11:53), aconseguida a Berlín el 24 de setembre de 2023.

Rècords 
actualitzat a 8 d'octubre de 2023

La històrica marca de Kipchoge 
El 12 d'octubre de 2019, l'atleta kenyà Eliud Kipchoge va aconseguir una marca de 1:59:40, baixant de les dues hores per primera vegada a la història, en una prova individual celebrada a Viena. Tot i la gran fita, la Federació Internacional d'Atletisme (IAAF), no va reconèixer com a oficial la marca de Kipchoge, degut a que aquesta cursa fou específicament realitzada amb el propòsit de superar la marca de les 2 hores, sense adversaris i sota diverses regles no admeses i sense fer-se en una competició oficial.

Millors marques masculines 
actualitzat a 8 d'octubre de 2023

Millors marques femenines 
actualitzat a 24 setembre de 2023

Atletes masculins amb millors marques 
actualitzat a 8 d'octubre de 2023

Atletes femenines amb millors marques 
actualitzat a 24 setembre de 2023

Campions olímpics

Campions mundials

Referències

Vegeu també 
 Grans Maratons del Món

Enllaços externs 

 IAFF - International Association of Athletics Federations (en anglès)
 Principals maratons als Països Catalans i altres maratons amb gran participació Catalana 
 Calendario de Carreras Internacionales (Maratones, semi maratones, ultra maratones) 
 Marató Patagonia, Chile
Madremanya

Madremanya és un municipi al nord-est del Gironès, limitant amb el Baix Empordà. En destaca el recinte emmurallat de Madremanya.

Etimologia 
Segons Paul Aebischer, tal com recullen el Diccionari català-valencià-balear i l'Onomasticon Cataloniae, el seu nom prové de l'expressió llatina Mater Magna 'mare gran', que era com s'anomenava a la deessa Cíbele, que havia tingut molt de culte a Hispània.

Geografia 
 Llista de topònims de Madremanya (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 
La població a 1 de gener de 2021 és la següent:

El 1787 incorpora Sant Martí Vell que es desagrega el 1930.

Llocs d'interès

Església de Sant Esteve de Madremanya 

L'actual església fou erigida sobre un temple ja existent anteriorment documentat el 1078. Fou construïda al voltant de l'any 1300 amb un estil romànic tardà, actualment arquitectònicament té influència, romànica, gòtica i renaixentista.

Va ser inclosa en l'inventari de patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

Nucli antic 

El nucli antic de Madremanya es troba sobre un petit turó, presidit per l'església fortificada de Sant Esteve de Madremanya, els habitatges estan situats formant la típica estructura urbana medieval defensiva, les cases daten majoritàriament del XVI, XVII i XVIII. Conserva encara 2 de les principals entrades antigues a la muralla, el portal oest i el portal nord.

Castell de Millars 

Castell declarat bé cultural d'interès nacional, documentat des del , actualment no és accessible, ja que és una propietat privada.

Creu de Millars 
Una creu antiga que marcava l'encreuament dels camins de Madremanya amb Púbol, Monells i Sant Sadurní de l'Heura. La creu que avui es pot presenciar és una reconstrucció duta el 2014, ja que l'original fou destruïda l'any 1936.

Font Picant 
Font natural situada en el massís de les Gavarres, l'aigua d'aquesta font és bicarbonatada i ferruginosa i amb propietats medicinals. A finals del  es va instal·lar una planta embotelladora i es comercialitzà sota el nom d'«Agua Mineral de Madremaña. Manantial de Nuestra Señora de los Ángeles». Aquesta planta es troba abandonada des de la guerra civil. El 2011 fou declarat BCIN.

Fires i festes 
Aquestes són les fires i festes del municipi:
 L'últim diumenge de febrer se celebra una calçotada popular.
 Des del 2012, el cap de setmana anterior a Sant Jordi es fa la fira de llegendes.
 El primer diumenge de maig es fa la festa de la gent gran.
 La primera setmana d'agost se celebra la festa major de la vila.
 El primer cap de setmana d'octubre se celebra la festa de la germandat i la trobada de puntaires.

Persones il·lustres 
 Esteve Vilanova i Vilà (1946), polític català, diputat al Parlament de Catalunya en la VII Legislatura.
 Xavier Pujolar i Pla Xevi Pujolar (1973),  enginyer automobilístic català, que treballa com a enginyer de pista a la Fórmula 1.

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

Madremanya
Maçanes

Maçanes, oficialment i tradicionalment escrit Massanes, és un municipi de la comarca de la Selva. Fa part de la subcomarca del Baix Montseny.

Geografia 
 Llista de topònims de Massanes (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Història 
El 18 d'agost de 1713 l'Expedició del Braç Militar va arribar a Massanes on s'incorporaren els regiments de fusellers no dissolts d'Ermengol Amill i Moliner i Manuel Moliner i Rau, però els borbònics de Feliciano de Bracamonte van concentrar tropes a prop d'Hostalric i els catalans derroten els borbònics, per a continuació dirigir-se a Arbúcies.

Demografia

Llocs d'interès 
 Museu de Composicions i Partitures del mestre Lluís Duran i Massaguer

Referències

Vegeu també 
 Escut de Massanes

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
Matrimoni canònic

L'Església catòlica, apostòlica i romana considera que el matrimoni canònic és un sagrament pel qual una parella batejada, es comprometen a estimar-se, ajudar-se mútuament i viure junts, mentre visquin, amb la finalitat de procrear i educar la descendència.

Segons el catolicisme, en aquest tipus de matrimoni els ministres del sagrament són els mateixos cònjuges, i el sacerdot és el testimoni qualificat en nom de d'aquesta església. El fet que el considerin com un sagrament vol dir que creuen que Déu atorga la seva gràcia a través de la mútua acceptació del compromís.

També creuen que el símbol del matrimoni és l'amor entre Crist i la seva església.

Sagraments
Matrimoni
Montferri

Montferri (anomenat Puigtinyós fins al 1917) és un municipi de la comarca de l’Alt Camp. Dins del seu terme hi ha el poblet de Vilardida i l'edifici del molí de Puigtinyós, que donava nom antigament al poble.

Geografia 
 Llista de topònims de Montferri (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts…; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).

El seu punt més alt és la Tossa Grossa de Montferri, de 387 m d'altitud.

Història 
Va formar part de la vegueria de Vilafranca del Penedès fins al 1716. Després va passar a formar part del corregiment de Vilafranca del Penedès des del 1716 fins al 1833.

Economia 
El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 37.571 pessetes (225,81 euros).

El 1983 el terme municipal de Montferri comptava amb unes 26 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 39 d'entre 5 i 50 hectàrees i 1 explotació d'entre 50 i 200 hectàrees.

Demografia 

El 1920 és el primer any del cens, format per la unió de Puigtinyós i Vilardida. Les dades anteriors són la suma dels dos antics municipis.

Llocs d'interès 

Allotja al seu terme municipal el santuari de la Mare de Déu de Montserrat, construcció modernista de l’arquitecte Josep Maria Jujol.

 Sant Bartomeu de Montferri, església parroquial.

 Monuments declarats béns culturals d'interès nacional (BCIN):
Torre de Montferri, o Torre del Moro, del .
Castell de Rocamora, castell de Montferri o castell de Puigtinyós, del .

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina oficial de l'Ajuntament
 Tota la informació sobre aquest municipi 
 Informació de la Generalitat de Catalunya
 Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya

 
Viles closes de l'Alt Camp
Montagut

Entitats de població:
 Catalunya:
 Montagut (Alcarràs), entitat de població del municipi d'Alcarràs (Segrià)
 Montagut (Montagut i Oix), poble del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa)
 Montagut (Sant Julià de Ramis), entitat de població del municipi de Sant Julià de Ramis (Gironès)
 Montagut i Oix, municipi de la comarca de la Garrotxa 
 França:
 Montagut (Alts Pirineus), municipi francès al departament dels Alts Pirineus i a la regió de Migdia-Pirineus 
 Montagut (Gers), municipi del departament del Gers, a la regió occitana de Migdia-Pirineus 
 Montagut (Landes), municipi francès al departament de les Landes i a la regió de l'Aquitània 
 Montagut (Pirineus Atlàntics), municipi francès al departament dels Pirineus Atlàntics (regió de l'Aquitània) 
 Montagut (Puèi Domat), municipi francès al departament del Puèi Domat (regió d'Alvèrnia) 
 Montagut de Borjac, municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió de Migdia-Pirineus 
 Montagut de Carcin, municipi francès al departament del Tarn i Garona i a la regió de Migdia-Pirineus 
 Montagut de Coserans, municipi francès al departament de l'Arieja (regió de Migdia-Pirineus)
 Montagut de Lauragués, municipi al departament francès de l'Alta Garona (regió de Migdia-Pirineus) 
 Montagut de Plantaurèl, municipi francès al departament d'Arieja (regió de Migdia-Pirineus)
 Montagut de Sava, municipi del departament francès de l'Alta Garona (regió de Migdia-Pirineus) 
 Montagut de Savés municipi francès al departament del Gers (regió de Migdia-Pirineus)
 Sant Sauvador de Montagut, municipi francès del departament de l'Ardecha 
 Muntanyes:
 Montagut (Arres), muntanya entre Arres i Es Bòrdes (Vall d'Aran) i Banhèras de Luishon (França)
 Montagut (Conca de Dalt), muntanya de Conca de Dalt (Pallars Jussà)
 Montagut (Llagostera), muntanya de Llagostera a la comarca del Gironès 
 Montagut (Malgrat de Mar), muntanya entre Malgrat de Mar i de Santa Susanna (el Maresme) 
 Montagut (Palamós), muntanya entre els municipis de Palamós i Vall-llobrega (Baix Empordà)
 Montagut (Quart), muntanya a Quart (Gironès)
 Montagut (Querol), muntanya al municipi de Querol (Alt Camp)
 Montagut (Rabós), muntanya de Rabós a la comarca de l'Alt Empordà 
 Montagut (Terrassa), muntanya de Terrassa (Vallès Occidental) 
 Montagut d'Ancosa, muntanya de Querol (Alt Camp)
 Tossal de Montagut, muntanya entre els municipis de Tivissa (Ribera d'Ebre) i de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre)
 Altres topònims:
 Castell de Montagut, diversos indrets
 Cantó de Montagut, cantó francès del departament del Puèi Domat al districte de Riam 
 Cantó de Montagut de Carcin, cantó francès del departament dels Tarn i Garona (districte de Los Sarrasins)
 Sant Jaume de Montagut, església de Querol (Alt Camp)
 Serra de Montagut, serra de Conca de Dalt (Pallars Jussà) 
 Serrat de Montagut (el Pont de Suert), serra del Pont de Suert a la comarca de l'Alta Ribagorça 
 Dolmen de Montagut, dolmen al Baix Empordà
 Biografies:
 Francesc de Barretxeguren i Montagut (Lleida, 1881 - Granada, 1957), sacerdot de l'orde dels dels redemptoristes
 Guillem Maria de Brocà i de Montagut (Reus, 1850 - Riudecanyes, 1918), jurista i historiador del dret català
Maià de Montcal

Maià de Montcal és un municipi de la comarca de la Garrotxa, a les Comarques Gironines. El seu terme municipal limita amb les comarques del Pla de l'Estany i l'Alt Empordà, i és travessat pel riu Fluvià, el terreny està accidentat pel Montcal (529 metres) i a la dreta de la riera de Maià. El paisatge està conformat sobretot per roures i alzines.

La seva economia principal és agrícola de secà amb cereals, vinyes i oliveres. Té ramaderia bovina i porcina.

Consta en un document de l'any 978 la donació efectuada, pel comte bisbe Miró III de Cerdanya al monestir de Sant Pere de Besalú, d'una casa i la seva cort, amb el nom "Villa Maliano".

Fins a la publicació del Reial Decret de 27 de juny de 1916 el municipi es deia simplement Maià.

Geografia 
 Llista de topònims de Maià de Montcal (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

Demografia 

El 1717 incorpora Ormoyé o Armogués, i el 1970, Dosquers.

Indrets d'interès 
 Església de Sant Vicenç. Segle X
 Santuari de Santa Magdalena de Maià. Segle XII
 Ermita dels Sants Prim i Felicià. Segle XVIII, en l'interior del qual es troba un pou d'aigua miraculosa, segons creença popular.
 Castell de Dosquers. Documentat des de l'any 1245
Al cementiri és enterrat el polític i economista Ernest Lluch (Vilassar de Mar, 1937 – Barcelona, 2000), que passà llargues temporades al poble.

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 Pàgina web de l'Ajuntament
Marina Baixa

La Marina Baixa és una comarca del centre del País Valencià. Limita al nord amb el Comtat i la Marina Alta, a l'est i al sud amb la mar Mediterrània, al sud-oest amb l'Alacantí i a l'oest amb l'Alcoià. La seua capital tradicional és la Vila Joiosa però el major nucli urbà i centre econòmic és Benidorm.

El gentilici de la gent de la Marina és blavet i blaveta, per la vestimenta blava que usaven els pescadors de la Marina.

Geografia 
La Marina Baixa és una comarca costanera, però alhora molt muntanyenca. Es pot dividir en dues clares zones, la línia costanera i les valls interiors. Té grans serres i muntanyes com el Puigcampana, la serra d'Aitana, la serra de Bèrnia o la serra de la Xortà i rius autòctons com l'Amadòrio, l'Algar o el riu Guadalest.

Geològicament la Marina Baixa se situa al sud de l'extrem est de les serralades subbètica i prebètica valencianes. Tradicionalment el terme Marina correspon a la franja costanera entre Teulada i la Vila Joiosa. La Marina Baixa comença al nord amb la serra de Bèrnia i el Carrascal de Parcent i van constituint-se les valls dels rius Bolulla i Guadalest formant el riu Algar. El sector sud de la Marina Baixa es recolza en la serra d'Aitana, d'on naixen els rius de Sella i de la Vila, i el massís del Puigcampana, d'on naixen barrancs i rieres menors.

La costa de la Marina Baixa s'inicia amb els penya-segats de la serra de Bèrnia, amb el massís del Mascarat, que separen els municipis de Calp i Altea. A continuació, s'obri la badia d'Altea on es pot trobar la desembocadura del riu Algar, illes de l'Olla d'Altea i platges de grava com la de l'Olla, la del cap Negret, la de la Roda o la del cap Blanc fins a acabar en la platja de l'Albir a l'Alfàs del Pi, tancant la badia la punta de la Bombarda de la serra Gelada. La serra Gelada forma uns penya-segats abruptes que s'inclouen en el Parc Natural de la Serra Gelada.

Municipis

Economia 
Hi ha presència de diverses indústries tradicionals de la zona, com ara la indústria de la xocolata a la Vila Joiosa o el conreu de la nespra a Callosa d'en Sarrià. No obstant això, l'activitat més important de la comarca i el principal motor econòmic és el turisme. Tots els municipis costaners han tingut un gran creixement demogràfic degut al gran flux de turistes, al mateix temps que molts municipis de l'interior han vist frenada la pèrdua de població a causa de l'arribada de nous residents procedents del nord d'Europa. Dins d'aquesta comarca se situa l'enclavament turístic de sol i platja més important del País Valencià i d'Espanya, la vila de Benidorm.

També s'hi poden trobar diversos parcs temàtics i d'oci, com Terra Mítica, Terra Natura o Aqualandia.

Referències

Vegeu també 
 Arquitectura de la Marina
 Riberer
 Llista de monuments de la Marina Baixa
Macla

Una macla és una associació de diversos cristalls d'un mateix mineral que presenten relacions cristal·logràfiques entre ells. La simetria pot ser especular respecte del pla de macla o pel gir dels seus elements al voltant de l'eix de macla en 60°, 90°, 120° o 180°.

Hi tipus de macles que són característiques d'un mineral (o d'un grup de minerals) i ens poden ajudar a la seva identificació, com les macles de Carlsbad en els feldespats, o les polisintètiques de les plagiòclasis. Es distingeixen diversos tipus de macles:

 Macles de contacte, quan els dos vidres bessons estan separats d'una superfície plana anomenada cara de combinació, com passa en la macla en fletxa del guix.
 Macles de penetració, quan els dos cristalls es penetren mútuament i es creuen, com les macles en creu de l'estaurolita, les de la pirita o les de Carlsbad de l'ortosa.
 Macles d'intrusió, quan els dos cristalls s'inclouen mútuament amb aparença de cristall simple. Són freqüents en el quars i en la pirita.
 Macles múltiples, que són reunions de tres o més cristalls maclats de la mateixa manera.

Alguns exemples són:
 Macla de calcita
 Macla de fluorita, de contacte o compenetració
 Macla de guix, en "punta de llança"
 Macles per deformacions típiques dels metalls bcc i hcp.
 Macles de recuit formades després de tractaments tèrmics de recuit, típiques en fcc.

Referències

Bibliografia 
 Enciclopedia monográfica de ciencias naturales (1971), vol. 1 Guía. Minerales y rocas. Fósiles., p. 86-87, Aguilar S.A. de Ediciones, Madrid.

Cristal·lografia
Ciència de materials
M

La M és la tretzena lletra de l'alfabet català i desena de les consonants. El seu nom és ema, em o eme.

L'origen gràfic de la M minúscula és un jeroglífic egipci usat per representar la mar.

Fonètica 
En català representa la nasal bilabial sonora de l'alfabet fonètic internacional /m/.

Significats de la M 
 Bioquímica: en majúscula símbol de la metionina.
 Cristianisme: s'usa per abreujar Maria, la Mare de Déu.
 Cronologia: serveix per designar els mesos de març i maig.
 Economia: Pot marcar els milions, o en llenguatge tècnic, les importacions o l'oferta monetària, entre d'altres.
 Educació: Indica que un treball està mal fet, especialment en educació primària.
 Física: pot abreujar la massa d'un cos o el color magenta. La teoria M pretén unificar les variants de la teoria de les supercordes.
 Lingüística: Indica gènere masculí. Marca que un complement circumstancial és de manera (CCM). Si es tracta de l'idioma francès, indica Monsieur (senyor).
 Matemàtiques: en majúscula símbol del mil en els nombres romans. També pot designar la mediatriu d'un segment o una matriu.
 Química: indica la molaritat, mols/litre.
 SI: en majúscula, símbol del prefix Mega- i en minúscula del prefix mil·li-. En minúscula, és també el símbol del metre.
 Símbols: Indica metro.

Símbols derivats o relacionats

Referències 

Lletres de l'alfabet llatí
Música de l'Índia

La música de l'Índia inclou múltiples varietats de música folk i música pop, a més de la música clàssica: música carnàtica i música hindustànica. La tradició musical de l'índia s'allarga uns milers d'anys, i desenvolupada a través de diferents eres, es manté com a font d'inspiració religiosa, expressió cultural i entreteniment.
Mg

Química: Mg és el símbol de l'element químic Magnesi
 Física: mg és l'abreviatura de la unitat de massa mil·ligram. Mg és l'abreviatura de la unitat de massa megagram.
 Automoció: El Rover MG és un model d'automòbil de la casa Rover.
Mn

Manganès, element químic de nombre atòmic 25 situat en el grup 7 de la taula periòdica.
 Domini .mn, Domini de primer nivell territorial corresponent a Mongòlia.
 Codi ISO per al mongol, llengua mongòlica parlada principalment a Mongòlia i a la Xina .
 Abreviatura de Monsenyor.
Mo

Molibdè
 Domini .mo
 Alternant amb MSO, abreviatura del Microsoft Office
 MØ, cantant i compositora danesa.
Mt

Símbol del Meitneri, un element químic.
 Símbol del Megatón, una unitat de mesura d'energia explosiva
 Abreviatura per citar l'Evangeli segons Mateu
 Abreviatura (MT) per citar la revista de música clàssica, The Musical Times
 Domini .mt
 Codi ISO per al maltès
 Modus tollens
 MT, marca amb què es comercialitzaren diversos vehicles fabricats per Maquitrans als anys 50.
Muntanyisme

El muntanyisme (fer muntanya) o excursionisme és la reiterada acció de fer excursions, molt vinculada amb el món de la muntanya i l'ascensió de les mateixes per pur plaer: senderisme, alpinisme, escalada, espeleologia, etc.

El muntanyisme pren importància a Catalunya a partir de finals del , amb la creació del Centre Excursionista de Catalunya. El muntanyisme o excursionisme es veia no solament com un esport, sinó també com una activitat cultural, i la manera de conèixer a fons la regió.

Referències

Vegeu també 
 Història del muntanyisme a Catalunya

Enllaços externs
Md

Mendelevi element químic sintètic 
 MD, en l'àmbit anglosaxó, sigles per indicar metge (Medical Doctor)
 .md, domini d'Internet
 Minidisc

Abreviacions
Mar Jònica

La mar Jònica, Jònia o simplement Jònic (; antigament Mar del Grec) és una zona de la mar Mediterrània situada entre la península Itàlica meridional (la Calàbria, la Basilicata i la Pulla) i Sicília, a l'oest, i Albània i Grècia a l'est, al sud del canal d'Òtranto, que la uneix amb la mar Adriàtica.

A part de Sicília a l'oest, a l'est inclou un gran nombre d'illes, totes vora les costes gregues, entre les quals Corfú, Zacint, Cefalònia, Ítaca i Lèucada, que en conjunt són conegudes com les illes Jòniques, i altres com Strofades, Sfaktiria, Skhiza, Sapientza i Citera.

És una de les principals àrees sísmiques del món.

Els ports principals són els de Siracusa i Catània, a Sicília.

Rep els noms de Ιόνιο Πέλαγος, Iónio Pélagos, en grec; Mare Ionio en italià, Mari Ioniu en sicilià i Deti Jon en albanès.

Origen i mite de l'epònim 
L'etimologia de la mar Jònica (Ἰόνιος πέλαγος) ve del mite del viatge d'Io, segons Èsquil. Anteriorment al golf Jònic se li havia donat el nom de la mar de Cronos i de Rea. També pot ser un epònim de Joni, fill del rei Adrià d'Il·líria, qui batejà amb aquest nom l'actual mar Adriàtica.

També es diu que un altre Joni, fill de Dírrac, pot haver estat un epònim originari de Dyrrachium (l'actual Durrës, a Albània). Quan aquest poblat fou atacat pels mateixos germans de Dírrac, Hèracles travessà tot el país per ajudar-lo, però en la batalla l'heroi assassinà per equivocació el fill del seu aliat. El cos del cadàver fou llençat a la mar i, des d'aleshores, aquesta mar es digué mar Jònica.

Els romans la van anomenar Jonium mare.

Referències 

Jonica