alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Joan Roig i Solé

Joan Roig i Solé (Reus, el Baix Camp, 1835 – Barcelona, 1918) fou un escultor català. No s'ha de confondre amb el pintor Joan Roig i Soler.

Biografia 
Va estudiar a l'Escola Llotja de Barcelona i a l'Acadèmia de San Fernando de Madrid. Del seu mestre Domènec Talarn va aprendre, sobretot, la realització de les imatges religioses i la realització de figures de pessebre.Va ser també deixeble de Ramon Padró i Pijoan. A l'Escola de la Llotja va ser company de Marià Fortuny, Tomàs Padró, Antoni Caba i Agustí Rigalt, entre altres.

La seva especialitat foren les escultures de marbre i moltes d'elles es troben a edificis de l'Eixample de Barcelona i a alguns panteons del Cementiri de Reus. La seva obra més coneguda és la Dama del paraigua, del Parc de la Ciutadella de Barcelona, però també són d'ell les figures que poblen les arquivoltes de la façana neogòtica de la catedral. com també les estàtues de santa Eulàlia i la Immaculada (mentre que les estàtues dels apòstols són obra d'Agapit Vallmitjana). Hi ha obres seves importants als cementiris de Reus, Comillas, Vell de Barcelona i Vilanova i la Geltrú, i també n'hi havia a les esglésies d'algunes d'aquestes localitats que van ser destruïdes el 1936. El seu estil era comparable al dels seus coetanis, adscrits al realisme anecdòtic, com Marià Benlliure o Agustí Querol. El 1888 va tancar el seu taller i va seguir fent escultures però de saló. Fou membre de l'acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i catedràtic d'escultura a l'Escola de Belles Arts de Barcelona. Alguns deixebles seus van ser Enric Clarasó, Josep Campeny, Eduard Batista Alentorn i Manuel Fuxà L'Ajuntament de Reus el va distingir amb el títol de fill il·lustre.

Altres obres destacades 
 Monument als Propulsors del Ferrocarril, a Vilanova i la Geltrú
 Relleu del Monument a Antonio López y López (Barcelona)

Referències

Bibliografia 

 Josep Iglésies i Fort: L'escultor Joan Roig Solé 1835-1918. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1955.

Enllaços externs 
 

Escultors reusencs
Escultors catalans del sud contemporanis
Alumnes de l'Escola de la Llotja
Membres de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona
Morts a Barcelona
Pessebristes catalans
Enterrats al Cementiri de Montjuïc
Naixements del 1835
Jaume Peyrí Rocamora

Jaume Peyrí Rocamora fou un metge català nascut a Reus el 1877. Estudià medicina a Barcelona i es graduà el 1899. Va ser el primer catedràtic de dermatologia i sifilografia de la Universitat de Barcelona el 1915, essent el primer a Catalunya de la seva especialitat i el segon de l'estat. També fou cap del Servei de Dermatologia de l'Hospital Clínic de 1915 a 1947 menys durant la guerra. Col·laborà al diari Foment de Reus del 1916 al 1919. El 1936 treballava en un estudi sobre el poeta Horaci i les seves relacions literàries amb la medicina. Va publicar una dotzena de llibres i uns 200 articles i va donar classes a uns cinc mil alumnes. Entre aquests, es trobava el metge dermatòleg Josep Mercadal i Peyrí, la mare del qual era parenta llunyana seva, i que al cap d'uns anys acabaria sent el seu gendre. Parlava set llengües i per això va poder ser membre destacat de les societats dermatològiques internacionals. Va presidir la Reial Acadèmia de Medicina de Barcelona, l'Institut Mèdic-Farmacèutic de Catalunya, la Societat Catalana de Dermatologia (de la que fou el fundador) i la Secció Catalana de la Societat Espanyola de Dermatologia. Va morir a Barcelona el 1950. La seva ciutat natal li té un carrer dedicat.

Referències

Links de referència 
 Jaume Peyri i Rocamora | Galeria de Metges Catalans del COMB

Bibliografia complementària 
 C. Maturana. “Jaime Peyrí: su vida y su obra” A: Actas del Segundo Congreso Español de Historia de la Medicina. Vol. II, p. 279-381

Metges reusencs
Dermatòlegs catalans
Professors de la Universitat de Barcelona
Morts a Barcelona
Presidents de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya
Metges catalans del sud contemporanis
Naixements del 1877
Vilafranca

Toponímia:
 Vilafranca o Vilanova, nuclis de població que van sorgir durant l'Edat Mitjana, 
 Vilafranca dels Ports o Vilafranca (Ports), municipi dels Ports
 Vilafranca de Bonany, municipi de Mallorca
 Vilafranca de Conflent, municipi del Conflent
 Vilafranca del Penedès, municipi de l'Alt Penedès, capital de la comarca.
 Vilafranca de Lauragués ,(municipi del departament de l'Alta Garona (França)
 Vilafranca de Mar, municipi del departament dels Alps Marítims (França)
 Vilafranca (Alts Pirineus), municipi del departament dels Alts Pirineus (França)
 Vilafranca (Solsonès), masia de Clariana de Cardener a la comarca del Solsonès.
 Entitats: Club Patí Vilafranca, entitat esportiva de Vilafranca del Penedès
 Oci: Vilafranca (telefilm), pel·lícula televisada catalana de 2018
Formosa

Toponímia:
 Formosa nom tradicional de l'illa de Taiwan
 República de Formosa, breu estat que va existir a l'illa de Taiwan el 1895
 Província de Formosa, província del nord-est de l'Argentina, part de la regió del Gran Chaco 
 Formosa (Argentina), ciutat argentina, capital de la província homònima
 Personatges: Feliu Formosa i Torres, escriptor nascut el 1934 a Sabadell
Moros (desambiguació)

Grups humans:
 Moros (grup humà) o magrebins, grup humà originari del Magreb
 Moros, persones que professen l'islam. Vegeu Musulmà
 Moros, habitants d'ascendència o origen musulmà i de creences islàmiques residents a la península ibèrica durant l'Edat Mitjana i Moderna. Vegeu Moriscos
 Moros, membres del grup de població de religió musulmana que habita el sud-oest de les Filipines. Vegeu Moro (Filipines)
 Cultura popular:
 Moros (mitologia grega), divinitat de la mitologia grega fill de Nix relacionat amb el destí dels mortals 
 Moros, nom en plural d'uns personatges habituals en llegendes catalanes i pirinenques en general. Vegeu Moro (mitologia dels Pirineus)
 Moros i Cristians, festa que rememora les lluites entre moros i cristians durant la reconquesta
 Toponímia:
 Moros (Aragó), municipi d'Aragó a la comarca de la Comunitat de Calataiud (província de Saragossa) 
 Cabana dels Moros, mas al municipi d'Aspa a la comarca del Segrià
 Castell dels Moros (Guardiola de Berguedà), muntanya al municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà)
 Castell dels Moros (Vilallonga de Ter), muntanya al municipi de Vilallonga de Ter (Ripollès) 
 Cova dels Moros, cova al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà 
 Cova dels Moros, cova a l'entrada del canyó d'Añisclo, a l'Aragó
 Coves dels Moros,  coves i jaciment arqueològic a Gavasa, a la Llitera
 Covetes dels Moros, grup de coves artificials prop de Bocairent (Vall d'Albaida, País Valencià)
 Marjal dels Moros, zona humida catalogada com a ZEPA, a de la Comunitat Valenciana
 Pic dels Moros, muntanya entre els municipis d'Albanyà (Alt Empordà) i de Sales de Llierca (Garrotxa)
 Pont dels Moros, monument al municipi d'Alcover protegit com a bé cultural d'interès local 
 Puig dels Moros diversos indrets 
 Roca dels Moros, diversos indrets
 Serrat dels Moros diversos indrets 
 Torre dels Moros diversos indrets 
 La Torrassa dels Moros, torre romànica, declarada bé cultural d'interès nacional, al municipi de Castellcir (Moianès)
 Tossal dels Moros, muntanya al municipi de Torre de Cabdella (Pallars Jussà)
 Tossal dels Moros (Sarroca de Bellera), muntanya al municipi de Sarroca de Bellera (Pallars Jussà)
 Torrent des Moros, torrent al municipi de Tossa de Mar, a la Selva

Vegeu també 
 Moro
Alexandre Frías Roig

Alexandre Frías Roig (Reus, 28 d'agost de 1878 - 26 de febrer de 1963) va ser un metge pediatre català, fill d'Isidor Frias Fontanilles

Orfe als 12 anys, es va posar a treballar sense deixar els estudis per mantenir als seus tres germans més petits. Més tard va anar a Barcelona on va seguir treballant i estudiant fins a acabar la carrera de medicina i llavors es va establir a l'Ametlla de Mar on va estudiar diverses malalties. El 1909 va tornar a Reus amb la seva dona i va fer el doctorat amb nota extraordinària. Va col·laborar amb articles sobre puericultura al Boletín del Colegio de Médicos del Partido de Reus i al Boletín de la Asociación de Médicos de Reus. Volia erradicar la mortalitat infantil i va crear a la seva ciutat natal un Institut de Puericultura anomenat "La Gota de Llet" que va funcionar fins a la Guerra Civil espanyola, i on va aconseguir millorar la higiene i hàbits nutricionals del poble, i que va ser el primer centre d'aquest tipus a tot l'estat. Va editar un opuscle titulat Consells a les mares per a ben criar a sos fills, que es repartia gratuïtament en el registre civil. Fundà i dirigí Puericultura: publicació de l'Institut de Puericultura de Reus des del 1921 al 1936. Va col·laborar activament al Boletín Médico de Reus (1921 - 1930). El 1922 va ser un dels fundadors de l'Associació de la Premsa de Reus.

Va estudiar el Kala-azar o leishmaniasis, una patologia que era bastant freqüent a la zona, reduint la mortalitat infantil a la meitat a la comarca del Baix Camp (el 1930 a Espanya la taxa de mortalitat era de 123 per 1000; al Baix Camp només del 58 per 1000). Després de la guerra "La Gota de Llet" va tornar a obrir sota control dels franquistes, al Carrer Ample de Reus i el doctor Frías va seguir la seva tasca per un temps. Va escriure llibres i donar conferències i xerrades a la radio. Va crear també la Vidriola de l'Infant. Va ser tota la vida l'ànima de l'Institut que havia creat i fou precursor de la moderna pediatria.La ciutat de Reus li va dedicar un carrer i el va nomenar fill il·lustre.

Ja gran va deixar l'activitat i va morir el 1963.

Referències

Bibliografia 
 Alexandre Frias i Roig [Galeria de Metges Catalans]
 X. Amorós; A. Arnavat; M. Pagès. L'Institut de Puericultura Dr. Frias "La gota de llet": Reus, 1919-1994. Reus: l'Ajuntament, 1996.

Enllaços externs 
 Alexandre Frías. Galeria de metges catalans [consulta 23-III-2015]

Metges reusencs
Pediatres catalans
Morts a Reus
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Alumnes de la Universitat Central de Madrid
Metges catalans del sud contemporanis
Naixements del 1878
Emili Briansó Planes

Emili Briansó Planes fou un metge i polític nascut a Reus el 12 de juliol de 1863. Llicenciat en medicina a Barcelona el 1884, va ser metge forense a Reus, i metge de malalts mentals a ca l'Agulla o casa del Desfrarat, un lloc d'acolliment psiquiàtric al carrer de Sardà de Reus, on després hi van haver els jutjats. Cap destacat de la militància republicana fou membre del Partit Possibilista. Va ser un dels impulsors de la creació de l'Institut Pere Mata, el manicomi de Reus i en va ser el seu director des del 1897 fins a la seva mort. El seu nom apareix a la novel·la "Don Pablo y los conjurados" (1892), publicada a la revista satírica i humorística reusenca La Bomba, un setmanari conservador que atacava els sectors catalanistes de la ciutat. Del 1910 al 1912 va ser alcalde de Reus i durant el seu mandat va millorar les instal·lacions de l'Hospital de sant Joan i de la Casa de la Caritat. Com a primera autoritat municipal, conjuntament amb Pere Coromines i Jaume Simó, presidí el Primer Congrés d'Ateneus i entitats culturals de Catalunya, celebrat a Reus el 31 de gener de l'any 1911. Va ser elegit diputat provincial pel districte de Reus i formà part de la Diputació de Tarragona entre 1917 i 1922 i va ser delegat territorial de Tarragona de la Mancomunitat de Catalunya. La ciutat de Reus va donar el seu nom al passeig que popularment s'anomena de la Boca de la Mina i el nomenà fill il·lustre. A l'Institut Pere Mata hi té un monument dedicat construït el 1927. Col·laborà a la revista reusenca La Medicina contemporánea i a la Revista frenopática española. Va morir a Reus el 4 de març de 1922

Referències

Vegeu també 
 Llista d'alcaldes de Reus
 Emili Briansó i Planes | Galeria de Metges Catalans

Metges catalans del sud contemporanis
Metges reusencs
Polítics reusencs
Alcaldes de Reus
Diputats provincials de Tarragona
Morts a Reus
Naixements del 1863
Josep Maria Benaiges Pujol

Josep Maria Benaiges Pujol (Reus, 1855 - Malgrat de Mar, 1938) fou un compositor i organista català.

Fill de l'impressor Josep Benaiges, va estudiar a la seva ciutat natal amb el mestre de solfeig Victorí Agustí a la parròquia de Sant Pere Apòstol de Reus, on va cantar al cor de nens de la parròquia. Posteriorment, va continuar els seus estudis a Tarragona, on es va traslladar amb la seva família. Allà va estudiar piano amb Miquel Àvila, i orgue i harmonia amb Ramon Bonet. Anys més tard, va entrar al Seminari on va estudiar Literatura i Filosofia, però l'any 1871 va plegar i va marxar a Barcelona a perfeccionar els seus estudis musicals. Va conèixer el professor Pere Tintorer, que va quedar admirat de la facilitat que tenia per tocar l'orgue i el piano quan transportava les fugues de tonalitat. Va tornar a Tarragona, on es va dedicar a la docència de música i tocava el violí en diverses orquestres. Va guanyar per oposició (1883) el lloc d'organista de la Capella Reial de Madrid, i el 1884 va ser nomenat auxiliar i el 1885 va passar a ocupar el càrrec d'organista principal, el qual va ostentar fins a l'any 1931 en proclamar-se la República.

Entre les seves composicions trobem molta diversitat de formes i temàtiques. Sobretot trobem moltes composicions religioses, part de la qual per a ser interpretada a la Capella Reial. Va publicar una òpera, La ermita del Valle, que va ser un èxit. Per orquestra va compondre els poemes simfònics El amanecer, Zambra i En la corte de Abderramán. Un germà seu, Antoni Benaiges, va ser missioner jesuïta i va morir a les illes Filipines el 1917.

Josep Maria Benaiges té un carrer dedicat a Reus i un altre a Tarragona.

Referències 

Benaiges i Pujol, Josep
Benaiges i Pujol, Josep
Benaiges i Pujol, Josep
Compositors catalans del sud contemporanis
Morts a Malgrat de Mar
Compositors reusencs
Organistes catalans del sud contemporanis
Naixements del 1855
Shojo

és un tipus manga i anime adreçat a noies d'entre 10 i 18 anys, però que també pot interessar els nois. La paraula significa literalment «noia jove».

Tradicionalment, el "shojo pur" se centra en les històries d'amor i d'un fort protagonisme femení, però algunes històries shojo se centren més en l'acció per a atraure grups més variats —sobretot el subgènere de les noies màgiques. Per exemple, Sailor Moon combina elements del "shojo pur" amb elements d'acció, amb la qual cosa veuen la sèrie tant les noies de 10 anys com els executius de 40. Generalment, el shojo està dirigit a noies preadolescents.

Descripció 
Conté en el seu estil tots els paràmetres estètics que s'associen tant a manga com a anime en general, principalment en la temàtica i en l'aspecte dels personatges, focalitzat en les emocions i els sentiments. Les visions de flors, centelleigs, ulls grans i figures estilitzades són molt freqüents. Els temes giren entorn de conflictes, desavinences, aventures i desventures referents a la vida de parella, l'enamorament, l'amistat i l'amor, generalment en l'ambient de l'escola secundària. Els personatges principals són dones de qualsevol edat, generalment noies joves que cursen secundària. Exposen completament les seves emocions i sentiments amb una recerca d'allò més profund del seu interior, visió i pensament.

Llistat de mangues i animes shojo 
 Ace wo Nerae!
 Ai Shite Night
 Aishiteruze Baby
 Aka-chan to Boku
 Akage no Anne
 Akatsuki no Yona
 Ao haru ride
 Azuki (Akazukin Chacha)
 Ashita no Nadja
 Ayashi no Ceres
 Bokura ga Ita
 Candy (Candy Candy)
 Corrector Yui
 Cutey Honey F
 Demashitaa! Powerpuff Girls Z
 Escola de bruixes (Mahô Tsukai Tai)
 Fancy Lala
 Fruits Basket
 Full moon wo sagashite
 Fushigi Hoshi no Futago Hime
 Fushigi Yûgi: el joc misteriós
 Futari wa Pretty Cure
 Gakuen Alice
 Gals!
 Glass no Kamen
 Hana Yori Dango
 Harukanaru Toki no Naka de ~Hachiyô Shô~
 Hime-chan no Ribbon
 Hitohira
 Honey and Clover
 Itazura na Kiss
 Kaitô Saint Tail
 Kaichou wa maid-sama
 Kaleido Star
 Kamichama Karin
 Kamisama Hajimemashita
 Jeanne, lladre kamikaze (Kamikaze Kaitô Jeanne)
 Kare Kano
 Kirarin Revolution
 Kodomo no Omocha
 Koi Suru Tenshi Angelique ~ Kagayaki no Ashita ~
 Kyô Kara Maô!
 La Corda D'Oro ~primo passo~
 Georgie (Lady Georgie)
 Lagoon Engine
 Lovely Complex
 Magic Knight Rayearth
 Mamotte! Lollipop
 Maria-sama ga Miteru
 Marmalade Boy
 Meine Liebe
 Mermaid Melody Pichi Pichi Pitch
 Mizuiro Jidai
 Nana
 Nurse Angel Ririka SOS
 La màgica Doremi (Ojamajo Doremi)
 Ouran High School Host Club
 Paradise Kiss
 Peach Girl
 Petite Princess Yucie
 Pita Ten
 Pretear
 Princess Tutu
 Sailor Moon
 Sailor V
 Sakura, la caçadora de cartes (Cardcaptor Sakura)
 Shugo Chara!
 Special A
 Sugar Sugar Rune
 Tokyo Mew Mew
 Vampire Knight
 Wedding Peach

Referències

Vegeu també 
 Shonen
 Josei
 Kodomo

Bibliografia 
 

Gèneres de manga
Gèneres d'anime
Anderson Luis de Souza

Anderson Luis de Souza, de sobrenom Deco, (São Bernardo do Campo, 27 d'agost de 1977) és un exfutbolista brasiler, nacionalitzat portuguès. Actualment és el director esportiu del Futbol Club Barcelona.

Jugava al mig del camp com a organitzador del joc ofensiu. Un dels seus moments més importants en la seva carrera professional el trobem quan l'equip del FC Porto va alçar la Champions League l'any 2004, amb l'entrenador José Mourinho al capdavant. L'any següent va arribar al Futbol Club Barcelona, i a les ordres de Frank Rijkaard va guanyar la seva primera Lliga espanyola la temporada 2004-2005. La temporada 2005-2006 va revalidar el títol de lliga i guanyà, novament, la Champions League, aquesta vegada amb l'equip blaugrana.

El dia 30 de juny del 2008 es feu oficial el seu traspàs al Chelsea FC, per un preu de 10.000.000 €. El 6 d'agost del 2010 s'anuncia el seu fitxatge pel Fluminense, club en el que es va retirar el 2013. Amb el Fluminensa va guanyar la Taça de ouro el 2010 i el 2012.

Internacional 
Ha estat internacional amb la selecció de futbol de Portugal en 75 ocasions i va marcar cinc gols. El seu debut com internacional va ser el 29 de març de 2003 en el partit de Portugal precisament contra el Brasil a la que van guanyar per 2 a 1. En aquest partit Deco va entrar com a suplent i va ser l'autor d'un gol de lliure directe que va donar la victòria a la selecció portuguesa: el primer triomf lusità sobre els brasilers en 37 anys. Va participar amb la selecció portuguesa en la Eurocopa 2004 en la qual va aconseguir el subcampionat al perdre contra Grècia per un a zero.

Trajectòria

Palmarès

Campionats nacionals

Títols internacionals

Distincions individuals

Referències

Enllaços externs 

 Estadístiques a transfermarkt.de 

Futbolistes de l'Estat de São Paulo
Futbolistes internacionals amb Portugal de la dècada de 2000
Futbolistes del FC Alverca
Futbolistes del SC Salgueiros
Futbolistes del Fluminense FC
Futbolistes del Sport Club Corinthians Paulista
Futbolistes del FC Porto
Futbolistes del FC Barcelona de la dècada de 2000
Futbolistes del Chelsea FC
Naixements del 1977
Mantell

Geologia: mantell terrestre, capa de la Terra.
 Heràldica: mantell heràldic, ornament exterior de l'escut.
 Indumentària: mantell (roba),vestidura triangular que cobreix parcialment l'esquena i les espatlles.
 Anatomia: mantell (anatomia), replec dorsal de la massa visceral dels mol·luscs, dels braquiòpodes i dels cirrípedes.
Joan Baptista Grau i Vallespinós

Joan Baptista Grau i Vallespinós fou un religiós català nascut a Reus el 1832 - i mort a Tábara (Zamora) el 1893.

Va estudiar a Reus i Barcelona i es va llicenciar el 1856. El 1859 va ser ordenat sacerdot. El 1862 va ser nomenat canonge de la catedral de Las Palmas. Un anys després va ser nomenat canonge a Tarragona, on durant la seva estada va dirigir la Revista de la devocion á los purísimos corazones de Jesus y María. El 1867 fou elegit president de la Societat Arqueològica de Tarragona. El 1874 va fundar l'Associació de Sacerdots Missioners. El 1886 va ser designat per Lleó XIII com a bisbe d'Astorga i va prendre possessió el 26 d'octubre d'aquell any. Va restaurar el palau episcopal (destruït per un incendi), restauració que encarregà al seu amic i compatrici Antoni Gaudí. El 1889 va fundar un Museu Arqueològic diocesà, així com algunes escoles per a nens. Va morir a Tavara, Astorga, el 1893. Des del 1916 té un carrer dedicat a Reus, (Carrer del Bisbe Grau), actualment al costat del barri Gaudí, i abans al carrer que ara s'anomena carrer de la Presó, on s'ubica el Bravium, antic Centre Catòlic, al qual el bisbe va llegar la seva biblioteca que es conserva en aquest lloc. La ciutat de Reus el va nomenar fill il·lustre. La seva casa natal ha estat declarada Bé Cultural d'interès local.

Referències

Bibliografia complementària 
 
 

Bisbes d'Astorga
Bisbes catalans del sud contemporanis
Religiosos reusencs
Religiosos catalans del sud contemporanis
Morts a Castella i Lleó
Naixements del 1832
Coma-ruga

Coma-ruga és un barri marítim al municipi del Vendrell amb una baixa densitat d'edificació. Va sorgir al voltant d'un balneari, ja desaparegut. Té una platja familiar que limita a llevant amb el Barri Marítim de Sant Salvador; i, a ponent, amb el Barri Marítim del Francàs, ambdós també dins el terme municipal del Vendrell.

Els col·legis de Coma-ruga 
Fins a l'any 1985 l'escola que hi havia a Coma-ruga encara tenia el nom de Col·legi Públic de l'Estació de Sant Vicenç de Calders, però a partir d'aquesta data es canvia per Col·legi Públic "Els Secallets", que ha estat l'única escola del barri marítim del Vendrell, fins al curs 2007-2008, que es posà en funcionament el CEIP Coma-ruga.

Any rere any es va augmentant el nombre d'aules, però arriba un moment que ja no s'hi cap en aquestes instal·lacions i s'han de col·locar 4 aules prefabricades, i l'any 1994 l'escola estrena edifici nou, on, durant un temps, no va haver-hi cap problema d'espai, però el curs 2004-2005, degut al progressiu augment de la població, es va fer insuficient i es van habilitar dues aules al centre cívic, situat al costat de l'escola. El curs 2005-2006 es van acabar les obres per condicionar dues aules més al mateix lloc.

Referències

Enllaços externs 

 Estany i riuet de Coma-ruga a ElVendrellTuristic.com
 Pàgina oficial del Vendrell

Entitats de població del Baix Penedès
Geografia del Vendrell
Miquel Domènech Veciana

Miquel Domènech Veciana va ser un religiós català nascut a Reus el 1816, que als 15 anys va ingressar a l'orde de Sant Vicenç de Paül. Va rebre la sotana a la casa missionera de Madrid i passà el 1834 al noviciat de l'orde a Guissona. Per no fer el servei militar, al que estaven obligats el religiosos per una llei del govern, es va escapar a França. El 1837 va marxar als Estats Units i va formar part de les missions a Missouri, al territori dels indis americans. El 1842, trobant-se a Cape Guardian, hi va haver un moviment dels protestants contra els catòlics, i es van saquejar alguns convents femenins i es destruïren esglésies. Miquel Veciana va aconseguir persuadir als revoltats amb un discurs demanant la pau. El 1860 fou nomenat bisbe de Pittsburgh, però va renunciar el 1862 i no va acceptar el nomenament com a arquebisbe de Califòrnia ni la púrpura cardenalícia que li va oferir el Papa Pius IX. El 1870 al concili ecumènic, es va declarar contra la infal·libilitat del Papa, encara que a la votació final la va acceptar. Va tornar a la comarca del Camp el 1877 i va morir a Tarragona el 1878. Està enterrat al claustre de la catedral de Tarragona. La ciutat de Reus el va nomenar fill il·lustre, i li va dedicar un carrer.

Referències

Enllaços externs 
 Gran Enciclopèdia Catalana

Domènech i Veciana
Domènech i Veciana
Morts a Tarragona
Religiosos catalans del sud contemporanis
Naixements del 1816
Josepa Quer Ivern

Maria Josepa Quer Ivern va ser una religiosa catalana nascuda a Reus, a l'edifici de La Boella, el 27 d'agost de 1818.

Va ingressar al convent de les monges Carmelites Descalces de Reus, situat a la plaça de les Monges, (actualment la plaça de Prim) el 1833. El 1835 el convent va ser assaltat durant la bullanga. Josepa Quer i la comunitat es van poder salvar fugint al convent carmelità de Narbona, a França. L'Ajuntament va prendre possessió de l'edifici i el destinà a quarter de la Milícia Nacional. El 1851 les religioses van tornar de França i, tot i que el convent havia estat afectat per la Llei de Desamortització, l'Ajuntament el tornà a la comunitat. El 1860 va ser elegida Prelada, és a dir, superiora de la comunitat i el 1867 va tornar a ser elegida pel càrrec. El 1868, amb la revolució de Setembre que havia iniciat Juan Bautista Topete a Cadis i havia secundat Joan Prim, de signe liberal i laïcista, es va produir un moviment popular a Reus, força radicalitzat, que no va poder ser controlat sempre per la Junta Revolucionària i va cremar fàbriques i cases d'alguns empresaris que es consideraven propers al règim conservador, i es va voler tornara assaltar el convent. Josepa Quer es va refugiar de moment a casa dels seus familiars a Reus. El 22 d'octubre, la Prelada Quer va lliurar a la Junta Revolucionària un paper signat el dia 18 en el qual reconeixia que els de la Junta es van comportar en tot moment de forma immillorable amb ella i les altres monges, i que els van oferir diners i van deixar que retiressin tots els seus béns i a la superiora tot el que hi havia de valor a l'església i al convent sense cap coacció. Després, amb la comunitat es traslladà a Tarragona on es va estar set anys, presidí diferents comunitats i emprengué algunes fundacions a tot Catalunya. Mentrestant, el convent de Reus va ser enderrocat a inicis del 1869 per a donar feina als aturats i construir-hi la Plaça de Prim actual. Reedificat el convent de Carmelites a Reus en un altre lloc, hi va tornar el 1875, amb la Restauració borbònica per refundar la comunitat carmelitana de clausura. Va morir a Reus el 25 de juny de 1883. La seva ciutat natal, per la seva prudència i dedicació, la va nomenar filla il·lustre i li va dedicar un Carrer (el Carrer de la Prelada Quer).

Referències

Bibliografia complementària 
 Jaume Fort Prats. La Prelada Quer: 1818-1883: apuntes biográficos. Reus: Artes Gráficas Rabassa, 1927.

Quer i Hivern, Josepa
Religiosos catalans del sud contemporanis
Morts a Reus
Naixements del 1818
Cristòfol Robuster de Sentmenat

Cristòfol Robuster de Sentmenat fou un religiós català nascut a Reus cap al 1525 i mort a Roma el 1603.

Criat primer per la seva àvia materna, Àngela Robuster, als set anys passà sota la tutela de l'oncle Gabriel Robuster, germà de la seva mare, canonge i infermer de la catedral de Tarragona. Mort Gabriel -que no ha de ser confós amb el procurador de Felip II homònim- el 1546, Cristòfol restà a càrrec del seu oncle Francesc Robuster i Sala, que li pagà els estudis a les universitats de Lleida i de Perugia, on obtingué el doctorat en dret civil i canònic. El 1551 Francesc portà Cristòfol a Roma i l'introduí en els ambients de la Cúria i de la colònia catalana a Roma: el 1559 i el 1560, Cristòfol era prior de la Congregació de la Corona d'Aragó.
	
Va exercir diversos càrrecs eclesiàstics entre ells el d'auditor del Tribunal de la Rota Romana, i bisbe d'Oriola, sense arribar a cardenal per oposició del govern central amb el qual s'havia indisposat. Quan Reus fou excomunicada pel bisbe de Tarragona, Cristòfol va obtenir el perdó del Papa. Va morir el 1603. Un raval a Reus es diu Raval de Robuster suposadament pels dos religiosos del  nascuts a Reus, el mateix Robuster de Sentmenat i Francesc Robuster i Sala, tot i les controvèrsies sobre l'origen del nom.

Referències 

Religiosos cristians
Religiosos reusencs
Morts a Roma
Religiosos catalans històrics
Reusencs històrics
Refresc de cola

Un refresc de cola és una gasosa dolça, sovint de color marró, amb molt de sucre i unes aromes de caramel i cafeïna afegits. Alguns inclouen aromes de vainilla, canyella o cítrics, per exemple. El nom prové de les nous de cola, plantes arbòries que s'utilitzaven per a aconseguir la cafeïna.

Gaudeix d'una gran popularitat arreu del món, essent algunes de les cases que en fabriquen autèntiques marques globals part de l'imaginari comú. L'oposició a aquestes empreses va estimular la creació de begudes de cola alternatives, com ara Mecca-Cola, que és una cola fabricada i distribuïda arreu dels països islàmics o, a Catalunya, l'Alter Cola o la Cat Cola.

Història 
El primer refresc de cola fou presentat el 1885 a Filadèlfia (Estats Units) per Baptista Aparici, un dels tres empresaris que, conjuntament, havien creat una fàbrica de noves begudes a Aielo de Malferit, a la Vall d'Albaida. La beguda estava feta amb cafeïna, herbes medicinals, llavors ratllades de cola i fulles de coca procedents del Perú i s'anomenava: Kola-Coca. Aquesta beguda va ésser presentada a diverses fires i exposicions d'Europa i Amèrica i havia obtingut premis, 20 medalles d'or, de Milà o Londres, a Xicago o Filadèlfia.

Salut 
Un estudi de 2007 va trobar que el consum de refrescos de cola, tant aquells que contenien edulcorant natural com artificial, es van associar amb un major risc de malaltia renal crònica. L'àcid fosfòric utilitzat en les begudes de cola es pensa que és una possible causa.

El consum de refrescos de cola, però no d'altres begudes gasoses, s'associa amb una baixa densitat mineral òssia en les dones; calen més estudis i se'n desconeix la seva rellevància clínica.

Una revisió d'estudis exposa l'efecte perjudicial per a l'esmalt dental de les begudes de cola, és a dir: la producció de càries dental; en això intervenen dos factors d'aquestes begudes: el contingut de sacarosa i el pH baix.

Marques comercials 
 Alter Cola
 Coca-Cola
 Pepsi

Referències
Lliura esterlina

La lliura esterlina (en anglès pound sterling) és la unitat monetària oficial del Regne Unit. Habitualment s'anomena simplement lliura (pound), i per diferenciar-la de la unitat de pes homònima es va convenir a usar el qualificatiu de sterling, nom que tenia l'antic penic d'argent, ja que els penics (la 240a part d'una lliura) eren la unitat monetària bàsica i el seu valor equivalia a poc menys que el d'una lliura actual.

El símbol de la lliura esterlina és £, i el seu codi ISO 4217 és GBP. Des de 1971, amb la introducció del sistema decimal, la moneda britànica està dividida en 100 nous penics (en anglès pence, plural de penny), el símbol dels quals és p. Anteriorment la lliura es dividia en 20 xílings (en anglès shillings; símbol: s), i cadascun d'aquests en 12 penics antics (símbol: d). Un penic nou equival a 2,4 dels antics.

La lliura esterlina és una de les monedes amb què es realitzen més transaccions comercials, juntament amb el dòlar dels Estats Units, l'euro, el ien japonès i el dòlar australià. Segons les taxes de canvi actuals, és la cinquena unitat monetària de valor més alt del món.

És emesa pel Banc d'Anglaterra (Bank of England) per al seu ús a Anglaterra i a Gal·les. Tot i això, hi ha diverses lliures equivalents emeses en altres parts de les illes Britàniques, a les dependències de la Corona i als territoris britànics d'ultramar, com ara: 
 la lliura escocesa (Escòcia)
 la lliura de Gibraltar (Gibraltar)
 la lliura de Guernsey (Guernsey)
 la lliura d'Irlanda del Nord (Irlanda del Nord)
 la lliura de Jersey (Jersey)
 la lliura de les Malvines (illes Malvines)
 la lliura de l'illa de Man (illa de Man)
 la lliura de Santa Helena (Santa Helena)

En circulen monedes d'1, 2, 5, 10, 20 i 50 penics i d'1 i 2 lliures (també se n'han fet emissions commemoratives de 25 penics i 5 lliures), i bitllets de 5, 10, 20 i 50 lliures. El bitllet d'1 lliura es va retirar de la circulació el 1984 amb l'aparició de la moneda del mateix valor, si bé encara circulen de manera restringida els emesos pel Banc d'Escòcia, i també hi ha un bitllet de 100 lliures emès per a Escòcia i Irlanda del Nord; tots aquests bitllets, però, circulen rarament.

Taxes de canvi 
 1 EUR = 0,906207 GBP; 1 GBP = 1,10350 EUR (3 de desembre del 2020)
 1 USD = 0,747893 GBP; 1 GBP = 1,33709 USD (3 de desembre del 2020)

Vegeu també 
 Lliura

Referències

Enllaços externs 

  Banc d'Anglaterra
   Els bitllets del Regne Unit
   Els bitllets del Regne Unit (Escòcia inclosos)
   Els bitllets del Regne Unit (Irlanda del Nord inclòs)

Monedes del Regne Unit
Peso argentí

El peso argentí (en espanyol peso argentino) és la moneda oficial de curs legal de l'Argentina. Encara que el nom "peso argentí" és utilitzat des de 1881, el peso argentí contemporani va ser creat el 1991. Se subdivideix en 100 centaus (centavos). Segons la darrera reforma monetària, (1991-2002), també era conegut com a peso convertible o nuevo peso (nou peso). El símbol utilitzat per al peso argentí és Arg$ (o, simplement, en el mercat interior, $) i el codi ISO 4217 és ARS.

És emès pel Banco Central de la República Argentina. N'hi ha en circulació bitllets de 100, 50, 20 10, 5 i 2 pesos i monedes d'1 peso i de 50, 25, 10, 5 i 1 centaus. També hi ha monedes de 5 i 2 pesos en emissions commemoratives, de circulació excepcional.

Història del peso argentí 
Al començament del , el peso argentí era una de les divises més cotitzades del món. Però, durant la segona meitat del segle, l'economia argentina es va col·lapsar en diverses ocasions, cosa que provocà greus períodes d'hiperinflació. Per això, el govern va realitzar diversos canvis en la moneda de curs legal:

 Peso moneda nacional (m$n), 1881-1969.
 Peso ley ($Ley), 1970-1983, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 $Ley per cada 100 m$n.
 Peso argentino ($a), 1983-1985, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 $a per cada 10.000 $Ley.
 Austral (A) 1985-1991, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 A per cada 1.000 $a.
 Nuevo peso o peso convertible (Arg$), des de 1991, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 Arg$ per cada 10.000 A. Va ser anomenat peso convertible, ja que el Banc Central va establir un sistema de canvi fix amb el dòlar dels Estats Units, i per cada peso convertible circulant hi havia un dòlar al Banc Central. Després de la crisi econòmica de 2002, aquest sistema va ser substituït per un altre de lliure canvi, la qual cosa ha elevat la taxa de canvi fins a 3 pesos argentins per cada dòlar nord-americà, i s'ha eliminat l'adjectiu convertible del nom de la moneda.

Taxes de canvi 
 1 EUR = 62,0419 ARS (13 de setembre del 2019)
 1 USD = 56,1009 ARS (13 de setembre del 2019)

Referències

Enllaços externs 

   Banc Central de la República Argentina
   Els bitllets de l'Argentina

Monedes sud-americanes
Economia de l'Argentina
Rioja

Espanya:
La Rioja, comunitat autònoma uniprovincial d'Espanya
Vi de Rioja, elaborat a aquesta mateixa comunitat autònoma, al sud d'Àlaba (País Basc) i al sud-oest de Navarra
Riojà (dialecte), actual dialecte del castellà a la Rioja.
Riojà pre-castellà, varietat més occidental del romanç navarrès-aragonès
 Quadrilla de Laguardia - Rioja Alabesa, una quadrilla alabesa
 Rioja (Almeria), municipi de la província d'Almeria (Andalusia)
 Argentina:
 La Rioja (Argentina), ciutat argentina capital de la província homònima
 Província de La Rioja (Argentina), província argentina
 Perú:
 Rioja (Perú), capital de la Província de Rioja al Perú
 Província de Rioja, província del Departament de San Martín, al Perú
Josep Sardà i Cailà

Josep Sardà i Cailà va ser un empresari i filantrop nascut a Reus el 1784 i mort a la mateixa ciutat el 1869. Era germà de Pere Sardà, que va ser diputat i alcalde de Reus.

De família de menestrals ben situats econòmicament, va estudiar Dret a Barcelona, professió que mai no va exercir, ja que es dedicà a l'administració de les seves propietats. El 1820 va ser sotstinent d'una companyia de la Milícia Nacional a la seva ciutat. La seva vinculació amb aquest cos armat va portar a Josep Sardà, juntament amb altres patricis, a finançar el vestuari de la tropa. El 1836 va ser diputat a Corts pel Partit Liberal Progressista, del qual n'era president al districte. Va representar a Reus al Congrés i a la Diputació Provincial. Va ser regidor a Reus el 1844 i el 1848. Políticament, en els últims anys de la seva vida, Sardà va renunciar a la seva presència pública i es va dedicar a gestionar el seu patrimoni. A part de les seves múltiples activitats empresarials, va destacar per les seves generositats amb la cultura i la ciutat, i especialment en la donació dels terrenys en els quals es va poder construir l'actual cementiri de Reus que va substituir l'antic, situat a l'Ermita del Roser i construït en temps de la Guerra del Francès. També va llegar a la seva ciutat 430 volums de l'extensa biblioteca que posseïa, principalment tractats de dret dels segles XVII i XVIII, però també llibres científics, religiosos, de viatges i de literatura, ara consultables a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

La ciutat de Reus el va nomenar fill il·lustre i li ha dedicat un carrer. Al Cementiri de Reus hi té un monument dedicat, d'estil eclèctic, amb un basament de pedra culminat per una creu, que va ser construït el 1880. Marca el lloc on hi han enterrades les seves despulles i les del seu germà Pere. Porta una inscripció en castellà que diu: "Dedicado a la memoria de José Sardá Caylá fundador del nuevo cementerio de la ciudad de Reus.

Referències 

Empresaris reusencs
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Morts a Reus
Empresaris catalans del sud contemporanis
Naixements del 1784
Morts el 1869
Renminbi

El renminbi és la moneda de curs legal a la República Popular de la Xina des de la revolució comunista de 1949 i la creació del Banc Popular de la Xina com a banc central xinès. És el nom oficial, iuan és la unitat de compte. Això vol dir que hi ha monedes i bitllets d'1 iuan, 2 iuans, 10 iuans o 100 iuans. Totes dues denominacions, juntament amb la forma iuan renminbi, es fan servir com a sinònimes.

Els símbols utilitzats per indicar els preus són el xinès simplificat yuan (元) després de la quantitat, o el llatinitzat ¥ abans de la quantitat. El codi ISO 4217 del renminbi és CNY. Es divideix en 10 jiao (角) i 100 fen (分).

La paraula renminbi (en xinès tradicional: 人民幣; en xinès simplificat: 人民币) és utilitzada en contexts internacionals formals, i significa la moneda del poble.

Evolució històrica 

Quan va ser creat el 1949, el tipus de canvi era de 600 iuans per dòlar. Entre 1953 i 1972, sota un sistema econòmic purament centralitzat i planificat, es fixà un canvi artificial de 2,42 iuans per dòlar. Arran del col·lapse del sistema canviari de Bretton Woods (1973), el renminbi es vinculà, de manera no oficial, a una cistella de divises. Aquesta situació es mantingué fins a l'any 1980, quan el banc central xinès va tornar a vincular el iuan amb el dòlar a un tipus de canvi fix d'1,5 iuans per dòlar. El 1984 el renminbi patí una devaluació i es canvià a 2,3 iuans per dòlar, circumstància que es repetí el 1993, quan la moneda caigué fins a 5,8 iuans per dòlar.

El 1994 la política monetària xinesa establí un tipus de canvi de flotació controlada al voltant d'una taxa de canvi inicial de 8,7 iuans per dòlar. A la pràctica s'establí un tipus de canvi fix a 8,28 iuans per cada dòlar EUA. Aquest tipus de canvi s'ha mantingut fins al 2005, malgrat que aquesta política havia estat molt criticada pels Estats Units i per la Unió Europea, ja que el renminbi estava clarament infravalorat i això representava un avantatge artificial per als exportadors xinesos. El juliol del 2005 el govern va anunciar que començaria a deixar fluctuar la moneda, inicialment sobre una base de 8,11 iuans per cada dòlar i amb un marge del 0,3% diari davant d'una cistella de divises encara per definir.

Monedes i bitllets 
Emès pel Banc Popular de la Xina (中国人民银行, Zhongguo Renmin Yinhang), en circulen monedes d'1, 2 i 5 fen (molt poc utilitzades), 1 i 5 jiao i 1 iuan, i bitllets d'1, 2 i 5 jiao i 1, 2, 5, 10, 20, 50 i 100 iuans.

Referències

Enllaços externs 

 Evolució de la taxa de canvi al Banc Central Europeu: 
 
 

Monedes asiàtiques
Economia de la Xina
Pau Sabaté Jaumà

va ser un pintor català.

Mostrant des de petit inclinació pel dibuix, el seu pare el portà a l'Acadèmia Fortuny de Reus dirigida per Ramon Casals i Vernis. Després de cursar el batxillerat a la seva ciutat natal, va traslladar-se a Barcelona per estudiar arquitectura, assistir simultàniament a l'Escola de la Llotja i treballar a la Casa Rigalt, dirigida per Antoni Rigalt, com a projectista i pintor de vitralls. Però va abandonar-ho tot per treballar professionalment com a dibuixant. Així va ser com va començar a realitzar aquarel·les de figurins de sastreria que van donar-li una gran fama en els seus quaranta anys de dedicació a l'ofici. Les seves figures estilitzades, els colors suaus, aplicats amb pinzellada solta i l'extremada perfecció dels vestits són mostres eloqüents de la seva accentuada habilitat amb el llapis i el pinzell.

Una altra de les seves grans afeccions va ser la realització de models per a ferros forjats que van publicar-se en un volum titulat Ferros Artístics. No menys interessants són els seus dibuixos a la ploma dels carrers barcelonins, recollits a Barcino, una obra que demostra l'extraordinària facilitat amb la qual Sabaté ho convertia tot en un ordenat conjunt de traços realistes i expressius.

L'any 1927 va ser nomenat president de l'Agrupació d'Aquarel·listes de Catalunya, càrrec que va ocupar fins al juliol de 1936 i des del qual va desenvolupar una tasca molt important de rellançament de l'entitat.

Malauradament, a partir dels anys cinquanta, la seva dedicació al dibuix i a la pintura es va veure minvada per una greu afecció ocular, però seguí en el treball artístic, dedicant-se a la forja.

Les seves obres es troben repartides a nombroses col·leccions privades de Catalunya i Espanya.

La ciutat de Reus li va dedicar un carrer entre el carrer de la Barceloneta i la Riera de Miró.

Referències 

Pintors reusencs contemporanis
Pintors catalans del segle XX
Alumnes de l'Escola de la Llotja
Aquarel·listes catalans
Morts a Barcelona
Naixements del 1872
Jaume Gil Aluja

Jaume Gil Aluja (Reus, 25 de setembre de 1936) és un economista i matemàtic català, catedràtic a la Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials de la Universitat de Barcelona (UB). És expert en lògica difusa, que defineix com la forma ideal de tractar la predicció i el futur. Ha treballat durant 30 anys en la teoria dels conjunts borrosos i des del 1986 treballa en l'aplicació d'aquestos a la gestió d'empreses.

Biografia 
Fill de Jaume Gil, comerciant de Reus i d'Antònia Aluja Feliu, també de Reus, va cursar la carrera de Ciències Polítiques, Econòmiques i Empresarials a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar l'any 1959. L'any 1965 va fer oposicions per catedràtic, a Madrid i va obtenir una plaça a Jerez de la Frontera. L'any 1967 va obtenir la càtedra d'Economia d'empreses a la Universitat de Barcelona, que l'any 1968 va anar a impartir a la Universitat de Màlaga, però tornà aviat a Barcelona.

A més de la seva docència universitària va estar vinculat a l'empresa SEAT, on va ser directiu de la factoria a la Zona Franca. Durant els seus anys acadèmics ha rebut nombrosos títols i distincions. L'any 1972 el govern francès el va guardonar amb l'Orde de les Palmes Acadèmiques i també amb l'Orde Nacional del Mèrit. És membre fundador de European Foundation for Management Development, amb seu a Brussel·les.

Pertany a les acadèmies següents: 
 Acadèmic de Número de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres.
 Acadèmic Associat de l'Acadèmia Delphinale (França).
 Acadèmic Honorari de l'Acadèmia Internacional de Ciències Computacionals (Rússia).
 Acadèmic de l'Acadèmia Russa de Ciències Naturals.
 Acadèmic d'Honor de l'Acadèmia Romanesa.
 Acadèmic d'Honor de l'Acadèmia Russa d'Enginyeria.
 Acadèmic de l'Acadèmia Mundial de les Arts i les Ciències (Estats Units).
 Acadèmic de l'Acadèmia Internacional de Ciències Modernes (Azerbadjan).
 Acadèmic Corresponent de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Montenegro.
 Acadèmic de l'Acadèmia de Ciències i Arts de la República Srpska (Bòsnia i Hercegòvina).
 Acadèmia de l'Acadèmia Europea de Ciències i Arts (Àustria)

Compta amb 30 distincions com a doctor honoris causa per tantes altres universitats, així com nombroses condecoracions i premis, tant nacionals com internacionals. És president i fundador de la Societat Internacional de Gestió i Economia Fuzzy (SIGEF).

Referències 

Economistes catalans del sud
Reusencs
Doctors honoris causa per la Universitat de Girona
Doctors honoris causa per la Universitat Rovira i Virgili
Acadèmics de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres
Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Officiers de les Palmes Acadèmiques
Doctors honoris causa per la Universitat de Santiago de Compostel·la
Doctors honoris causa per la Universitat de Lleó
Doctors honoris causa per la Universitat de Vigo
Doctors honoris causa per la Universitat d'Extremadura
Premis Gaudí Gresol
Naixements del 1936
Iuan

Renminbi, denominació oficial del iuan, moneda de curs legal a la República Popular de la Xina.
 Iuan de Manxukuo, moneda oficial de Manxukuo entre juny de 1932 i agost de 1945.
Yuan

Yuan o Renminbi, moneda de curs legal a la República Popular de la Xina des de la revolució comunista de 1949 
 Riu Yuan, riu de la provincia de Hunan afluent del Iang-Tsé
 Dinastia Yuan, dinastia que regnà a la Xina en el període comprès entre 1279 i 1368 
 Yuan Wei, dinastia que va governar la Xina del 386 fins al 534
 Yuan Executiu, branca executiva del govern de la República de la Xina.
 Yuan (cognom), un dels cognoms més estesos a la Xina
 Biografies:
 Yuan An (?- 92), erudit, administrador i home d'estat de les corts dels emperadors Zhang i He de la dinastia Han 
 Yuan Huan, oficial de la dinastia Han (~190) 
 Emperador Yuan de Han (75 – 33 aC), emperador de la Dinastia Han (48 -33 aC)
 Yuan Lee (Hsinchu, 1936), químic i professor universitari taiwanès guardonat amb el Premi Nobel de Química de l'any 1986 
 Yuan Shang (177–207), senyor de la guerra durant el període de la Dinastia Han 
 Yuan Shao (? - 202), senyor de la guerra ocupà el nord de la Xina durant la guerra civil al final de la Dinastia Han Oriental 
 Yuan Shikai (1859 – 1916), militar i polític xinès durant el final de la dinastia Qing i principis de la República de la Xina 
 Yuan Shu (? - 199), senyor de la guerra durant l'era de la Dinastia Han 
 Yuan Tan (? - 205), fill del senyor de la guerra Yuan Shao durant el període de la Dinastia Han 
 Yuan Xi (? - 207), fill del senyor de la guerra Yuan Shao durant el període de la Dinastia Han Oriental 
 Ding Yuan (?- 189), governador i senyor de la guerra durant la Dinastia Han Oriental de la Xina 
 Dŏng Yuán (Chongqing, Jiangxi, Xina, 900 -962) pintor xinès fundador de l'Escola del Sud de pintura paisatgista 
 Gongsun Yuan (? - 238), senyor de la guerra i un vassall de l'estat de Cao Wei durant el període dels Tres Regnes 
 Guo Yuan (Dinastia Han) (? - 202), general que serví al senyor de la guerra Yuan Shang durant el període de la Dinastia Han Oriental 
 Liu Yuan (Han Zhao) (?-310), emperador fundador de l'estat xinès/xiongnu de Han Zhao
 Ma Yuan, diversos personatges
 Qu Yuan (340 aC - 278 aC), estudiós xinès i un ministre del Rei de Chu del sud 
 Xiahou Yuan (? - 219), general servint sota el senyor de la guerra Cao Cao durant el període de la Dinastia Han Oriental
Maçanera

Maçanera (en castellà i oficialment Manzanera) és un municipi de l'Aragó situat al sud de la província de Terol, dins de la Comarca de Gúdar-Javalambre, a la rodalia de la serra de Javalambre, a prop del País Valencià. Gaudeix d'un clima mediterrani continental, amb estius suaus i inverns freds.

Al terme viuen (INE 2007) 543 persones. El municipi està format, a banda de la localitat de Manzanera, per les poblacions de los Cerezos, Alcotas, los Olmos, las Alhambras, el Paraíso Bajo i d'altres barris sense habitants (com ara Torre de Alcotas, Torre de los Peones, Paraíso Alto, o el Paúl), així com nombroses masies disseminades arreu del terme.

L'activitat principal del poble és el turisme durant tot l'any. Els turistes venen, principalment des del País Valencià. Les causes del turisme és la distància amb la ciutat de València, per les festes, pels seus paisatges, la propera estació d'esquí d'Aramón Javalambre o el Balneari del Paraiso, situat prop de Los Cerezos.

Hi nasqué l'arquitecte José Martín de Aldehuela (1720- 1802).

Manzanera està a uns 46 km de Terol i uns 120 km de València, a 10 km de la carretera nacional.

Referències

Enllaços externs 

 Ajuntament Manzanera 
 Pàgina sobre Manzanera

Municipis de Gúdar-Javalambre