alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Alpii Ligurici

Alpii Ligurici sunt situați în Italia. Ei formează extremitatea sud-vestică a Alpilor, separată de Apennini prin Trecătoarea Cadibona. Trecătoarea Tenda îi separă de Alpii Maritimi. Alpii Ligurici formează granița dintre regiunile italiene Piemont la nord și Liguria la sud.

Alpii Ligurici sunt străbătuți de râul Tanaro și alți afluenți ai râului Pad pe partea piemonteză și de câteva râuri mici care se varsă direct în Marea Mediterană, pe partea dinspre Liguria.

Cele mai înalte vârfuri din Alpii Ligurici sunt Punta Marguareis (2650 m) și Mongioie (2630 m). Mai sunt câteva vârfuri cu înălțimi peste 2000 m.

Traversarea Alpilor Ligurici se face prin următoarele trecători:

{| border="1" cellpadding="3" cellspacing="1" style="border-collapse: collapse"
|-----
! Denumire
Traseu
! Acces
Înălțime (m)
|-----
| Trecătoarea Cadibona || de la Savona la Ceva
| autostradă || 436
|-----
| Trecătoarea Melogno || de la Finale Ligure la Ceva
| șosea || 1028
|-----
| Trecătoarea San Bernardo || de la Albenga la Garessio
| șosea || 957
|-----
| Trecătoarea Nava || de la Imperia la Ormea
| șosea || 934
|-----
| Trecătoarea Tenda || de la Tenda la Cuneo
șoseacale ferată
| 1870
|}

Lanțuri muntoase din Alpi
Liguria
Limbi toharice

Limbile toharice formează una dintre cele mai puțin cunoscute ramuri din familia limbilor indo-europene. În prezent dispărute, aceste limbi au fost vorbite aproximativ între secolele V-VIII de către populații din Asia Centrală (numite toharieni), într-o zonă care astăzi face parte din provincia chineză Xinjiang. Dispariția limbilor toharice este asociată cu expansiunea triburilor Uighur din Mongolia venite sub presiunea kirghizilor.

Limbile toharice sunt foarte diferite de limbile indo-iraniene însă înregistrează apropieri cu armeana, traco-frigiana și hitita (numeroase trăsături comune cu aceasta din urmă, dar fonetic foarte diferită). Cea mai acceptată ipoteză este aceea conform căreia limbile toharice fac parte grupul "occidental" al limbilor indo-europene, împreună cu ramurile italică, celtică, germanică și greacă, numite la un loc "ramura centum" (pronunțat kentum), spre deosebire de celelalte limbi indo-europene din Asia cu care se învecinau și care fac parte din grupul satem.

Datorită faptului că vorbitorii ei s-au desprins probabil de timpuriu, migrând spre est, s-au păstrat unele elemente arhaice precum desinența verbală medio-pasivă "-r", desinența în "-r-" la persoana a III-a plural perfect (preterit) (de exemplu, în toharică B "weñāre"="ei au spus"), perfectul corespunzător celui latinesc în "-u-" (de exemplu, în toharică A "prakwā="[m]-am rugat"). În toharică se simte și influența sanscritei.

2 limbi sau dialecte sunt mai bine cunoscute:
 A (agnean): limba regatului Agni, devenită limbă liturgică scrisă, pietrificată; a dezvoltat distincția masculin/feminin la persoana I singular;
 B (kuchan): limba vorbită. Avea 3 dialecte: central, de est și de vest.

Scrierea limbilor toharice era bazată pe alfabetul indic brahmī. Texte păstrate din secolele VI-VII au fost descoperite la începutul secolului trecut și cuprindeau proză și poeme religioase de inspirație budistă, tratate medicale, registre contabile mănăstirești și permise de liberă trecere a caravanelor.

Tabelul de mai jos cuprinde câteva exemple de cuvinte în cele două limbi toharice și într-o serie de alte limbi indo-europene.

Limbi liturgice
Alexandru Plămădeală

Alexandru Plămădeală () România a fost un sculptor moldovean basarabean.

Alexandru Plămădeală este considerat a fi cel mai important sculptor basarabean din prima jumătate a secolului al XX-lea.

Biografie

Educație 
Alexandru Plămădeală s-a născut în 1888 .

  Studiile și le-a făcut la Școala superioară de pictură, sculptură și arhitectură din Moscova, în atelierul sculptorului rus Volnuhin. În anii 1916-1918 a lucrat la monetăria din Petrograd. După 1918 se întoarce la Chișinău, unde, în anul 1929, este numit în funcția de director al Școlii de desen, transformată ulterior în Școală de arte plastice, pe care o conduce timp de 11 ani.

Operă 
Capodopera sculpturală a lui Alexandru Plămădeală o constituie Monumentul lui Ștefan cel Mare din Grădina Publică, cu același nume, din Chișinău (1927). Tot lui îi aparține și bustul funerar al poetului Alexei Mateevici de la Cimitirul Central din Chișinău.

În domeniul plasticii de forme mici, artistul plastic A. Plămădeală realizează o serie de portrete ale oamenilor de creație și a intelectualilor români și basarabeni: portretele cântăreței Lidia Lipcovschi, bustul lui Alexandru Donici, portretul lui Bogdan Petriceicu-Hasdeu, portretul Valentinei Tufescu, portretul soției, autoportretul cu soția - Olga Plămădeală, portretul pictorului Ion Theodorescu-Sion, portretul poetului Ion Minulescu.

În anul 1934 a pictat interiorul catedralei din Tighina.

Note

Legături externe 

Nașteri în 1888
Nașteri pe 9 octombrie
Decese în 1940
Decese pe 15 aprilie
Decese în Chișinău
Înmormântări în Cimitirul Central din Chișinău
Muraliști români
Oameni din Chișinău
Pictori de biserici români
Români basarabeni
Români pe mărci poștale din Republica Moldova
Români pe monede și bancnote din Republica Moldova
Sculptori moldoveni
Sculptori români
Alecu Donici

Alecu Donici, sau Alexandru Donici, (n. 19 ianuarie 1806, Piatra-Bezin, azi Donici, Orhei – d. 21 ianuarie 1865, Piatra Neamț) a fost un poet fabulist român basarabean.

Biografie

Este primul din cei patru băieți ai clucerului Dimitrie Donici și ai Elenei, născută Lambrino. Și-a început în tinerețe cariera militară, absolvind liceul de profil din Sankt Petersburg, alături de fratele său Petrache. În 1825 este trimis ca sublocotenent în regimentul „Ekaterinburg”, în Sudul Basarabiei. Invocând motive familiale, revine la baștină și activează la început în Chișinău, apoi la Iași și Piatra-Neamț. În Marea arhondologie a boierilor Moldovei istoricul Mihai Răzvan Ungureanu citează un document în care se menționa că Donici Aleco era prezident Giudecătoriei Neamțul și agă, la 1846.

Activitate literară 
Debutează cu traduceri din Pușchin și Krâlov, fiind menționat în 1835 ca traducător în revista moscovită „Teleskop”. În colaborare cu Constantin Negruzzi traduce și publică „Satire și alte poetice compuneri” de Antioh Cantemir, traduce poemul lui Pușkin „Țiganii” (scris de poetul rus după vizitarea Basarabiei), mai traduce „Torentele și oamenii” de Mihail Lermontov, „Tunsul” de Aleksandr Veltman și alte creații ale clasicilor literaturii universale. În anii 1840 și 1842 editează două cărți de „Fabule” cu opere proprii și traduceri. Donici a avut un deosebit spirit de observație, criticând în fabulele sale, pe exemplul unor animale, moravurile proaste în societatea umană. În creația sa sunt populare fabulele: Antereul lui Arvinte, Musca la arat, Racul, broasca și știuca, Doi cîini ș.a. 

La Iași, deține o funcție în Epitropia școlilor, apoi - cea de asesor al curții de apel, activează și ca membru al divanului obștesc. Se alătură inițiativelor culturale legate de dezvoltarea învățământului public, a presei periodice, a teatrului național. Întreține legături strânse cu aproape toți literații moldoveni, colaborează la „Albina Românească”, „Dacia literară”, „Propășirea” și la alte publicații periodice. În afară de fabule, a compus poezii și piese de teatru. Creația lui Donici a fost înalt apreciată de Mihail Kogălniceanu, Grigore Alexandrescu, Vasile Alecsandri și alți contemporani. Însuși Eminescu îl situa printre scriitorii care „și-au încuscrit talentul individual cu geniul poporului...”, numindu-l, în poezia „Epigonii” - „Donici, cuib de-nțelepciune”.

A murit la 21 ianuarie 1865 la Iași, în Principatele Unite.

Galerie

Vezi și
 Casa-Muzeu „Alexandru Donici”

Referințe

Legături externe 

Evenimentul Oameni uitați. Un fabulist de excepție - Alexandru Donici 

Nașteri în 1806
Decese în 1865
Scriitori români din secolul al XIX-lea
Români basarabeni
Români pe mărci poștale românești
Români pe mărci poștale din Republica Moldova
Români pe monede și bancnote din Republica Moldova
Fabuliști români
Oameni din ținutul Orhei
Valeriu Cupcea

Valeriu Cupcea () a fost un actor român basarabean de teatru și film și regizor de teatru. Cupcea a fost prim-regizor și director artistic al Teatrului Național din Chișinău (actualmente Teatrul Național „Mihai Eminescu”) în anii 1963-1977 și 1981-1985. A promovat dramaturgia românească, montând peste 50 de spectacole, printre care  Fântâna Blanduziei (1967), Iașii în carnaval (1969), Două fete ș-o neneacă (1971), Sânziana și Pepelea (1982) de Vasile Alecsandri, precum și piese ale autorilor basarabeni contemporani: Roata vremii de Ana Lupan, Nu mai vreau să-mi faceți bine după piesa lui Gheorghe Malarciuc, Două vieți și a treia după Tudor Vidrașcu, Păsările tinereții noastre după piesa lui Ion Druță etc. A interpretat roluri în filmele Singur în fața dragostei, Lăutarii, Dimitrie Cantemir etc. A jucat rolul lui Eminescu în spectacolul cu același nume după piesa lui M. Ștefănescu, rolul Spătarului Nicolae Milescu în spectacolul Prologul după piesa lui Valeriu Matei.

A fost Artist al Poporului din Moldova (1975). A fost decorat post-mortem cu Ordinul Republicii în 1993 de Mircea Snegur.

Nașteri în 1929
Decese în 1989
Actori moldoveni
Regizori moldoveni
Români pe mărci poștale din Republica Moldova
Decorați cu Ordinul Republicii al Republicii Moldova
Oameni din județul interbelic Cahul
Actori sovietici
Regizori sovietici
Artiști ai Poporului din RSS Moldovenească
Decese în Chișinău
Români basarabeni
Actori români
Dicționarul explicativ al limbii române

Dicționarul explicativ al limbii române (cunoscut mai ales sub abrevierea DEX) este cel mai cuprinzător dicționar de uz general al limbii române. A fost editat pentru prima dată în 1975. În anii 1980 a fost reeditat și a apărut și un supliment, numit DEX-S. O altă ediție a apărut în 1996, când, pe lângă includerea unei serii de cuvinte noi, dicționarul a fost adaptat la noile norme ortografice din martie 1993. Această ediție conține peste 65 000 de definiții.

Dicționarul este editat de Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan - Alexandru Rosetti” al Academiei Române.

Ediții 
 DEX '75 Dicționarul explicativ al limbii române, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Academiei Române, 1975
 DEX '84 Dicționarul explicativ al limbii române, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Academiei Române, 1984, 1049 p.
 DEX-S '88 Supliment DEX, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Academiei Române, 1988
 DEX '96 Dicționarul explicativ al limbii române, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Univers Enciclopedic, 1996
 DEX '98 Dicționarul explicativ al limbii române, ediția a II-a, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Univers Enciclopedic, 1998, 1192 p.
 DEX '09 Dicționarul explicativ al limbii române, ediția a II-a revăzută și adăugită, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan - Alexandru Rosetti”, Editura Univers Enciclopedic, 2009 (conține peste 7000 de articole noi față de ediția anterioară), 1230 p.
 DEX '12 Dicționarul explicativ al limbii române, ediția a II-a revăzută și adăugită, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Univers Enciclopedic Gold, 2012
 DEX '16 Dicționarul explicativ al limbii române, ediția a III-a revăzută și adăugită, Academia Română, Institutul de Lingvistică „Iorgu Iordan”, Editura Univers Enciclopedic Gold, 2016, 1376 p.

Note

Vezi și 
 Dicționarul Limbii Române (DLR)
 Comparație a aplicațiilor software pentru DEX

Legături externe 
 DEXonline
 DEX (altă versiune online de DEX)
DEX pentru Android
DEX 2 pentru Android

Dicționare române
Limba română
Cărți din 1975
Emisie stimulată

În optică, emisia stimulată este procesul prin care, sub influența unui foton, materia emite energie sub forma unui alt foton care are aceeași frecvență (lungime de undă) și fază ca și fotonul inițial. Întrucît în final ambii fotoni continuă să existe, procesul are ca rezultat amplificarea luminii. Cea mai cunoscută aplicație a emisiei stimulate este laserul.

Vezi și 
 Absorbția luminii
 Emisia de raze X indusă de particule
 Laser

Emisia stimulată
Lungime de undă

În fizică, lungimea de undă (notată cu ) a unei unde sinusoide este o mărime fizică ce caracterizează perioada spațială a undei.   O unda este compusa din valuri, iar lungimea de unda este distanta dintre doua valuri, altfel spus, distanta dintre varful unui val si varful valului urmator. Lungimea de unda este si distanța dintre două puncte din spațiu între care defazajul relativ al oscilațiilor este de 2π radiani. 

Astfel de fenomene pot fi de exemplu undele electromagnetice (lumina, undele radio etc.) și undele mecanice (sunetele, undele seismice etc.). Prin extensie, pentru orice fenomen care se repetă în spațiu, perioada de repetare se poate numi lungime de undă. De exemplu în matematică dacă o funcție sinusoidală are ca argument poziția în spațiu, atunci distanța la care funcția își repetă valorile se numește lungime de undă.

Lungimea de undă este legată de viteza de propagare a undei respective și de frecvența ei prin relația

unde simbolurile reprezintă:

λ = lungimea de undă,
v = viteza de propagare a undei în mediul respectiv,
f = frecvența undei, inversa perioadei temporale,
T = perioada undei.

În cazul luminii viteza se notează de obicei cu litera c și este 299.792.458 m/s în vid (valoare exactă, prin definiția metrului) și doar puțin mai mică în aer. În cazul undelor sonore propagate în aer viteza este de aproximativ 343 m/s la temperatura de 20°C.

Lungimea de undă are un sens bine definit numai în cazul unei unde monocromatice, adică de o singură frecvență și ale cărei oscilații se repetă la infinit. În acest caz idealizat, lungimea de undă este cea mai mică mărime λ care îndeplinește relația

unde u este parametrul oscilant al undei (de exemplu intensitatea câmpului electric în cazul unei unde electromagnetice, presiunea instantanee locală a mediului în cazul undelor sonore, etc.), x este poziția de-a lungul direcției de propagare a undei, iar k este un număr întreg. Trebuie precizat că formula anterioară este riguros exactă numai în cazul undelor plane care se propagă într-un mediu omogen.

În timp ce lungimea de undă depinde de mediul în care se propagă unda, frecvența undei este constantă, cel puțin în cazul în care sursa, receptorul și mediul de propagare sunt în repaus relativ. De aceea, în precizarea parametrilor undei se preferă adesea frecvența acesteia. Dacă totuși o undă este descrisă prin lungimea de undă a oscilațiilor sale, trebuie precizat sau convenit mediul de propagare. De exemplu, în cazul luminii, există convenția de a considera că toate lungimile de undă se referă la propagarea în vid.

Referințe

Lungime
Unde
Cal (dezambiguizare)

Cal poate însemna:

 Cal, un mamifer erbivor
 Cal de mare, animal acvatic
 Cal cu mânere, aparat de gimnastică
 Cal (șah), o piesă de șah
 Cal de cizmărie, instrument care servește la repararea pantofilor
 Cal putere, unitate de măsură pentru putere, în fizică

Calul 
 Calul Mic (constelație)
 Râul Calul (dezambiguizare)

Vezi și 
 Peștera Calului (dezambiguizare)
AI

AI poate fi:

 Anguilla, codul ISO 3166-1 și FIPS 10-4 al acestei țări
 .ai, domeniu de internet de nivel superior (TLD) pentru Anguilla
 Appenzell Intern, canton în Elveția, codul ISO 3166-2:CH
 Air India, codul IATA al acestei companii aeriene
 Inteligență artificială, de la denumirea engleză Artificial Intelligence
 Usturoi, regionalism: Ai
 Amnesty International, organizație neguvernamentală internațională
 Adobe Illustrator, program de grafică vectorială pentru calculator
 Ai, a avea, persoana a doua singular
 Ai!, exclamație care exprimă: durere, spaimă, uimire
 Ai?, exclamație cu sens interogativ: „Te faci că nu înțelegi, ai?”

Acronime de două litere
Istoria astronomiei

Istoria astronomiei, este istoria știintei care studiază corpurile cerești. Astronomia include studiul planetelor și a sateliților acestora, cometelor, meteoriți, stelelor, materiei negre, sistemelor solare și galaxiilor. Această știință conține informații despre corpurile cerești de la simpla observație și până la teorii despre univers.

 Astronomia în Antichitate 
 Astronomia Greciei Antice 
 Astronomia Romei Antice 
 Astronomia Egipteană 
 Astronomia Babiloniană 
 Astronomia Medievală 
 Astronomia Copernicană 
 Astronomia Newtoniană

 Cronologia descoperirilor în fizica soarelui
Andaluz (dezambiguizare)

Andaluz poate însemna:

 Un locuitor al provinciei spaniole Andaluzia: Andaluz (locuitor)
 O rasă de cai originară din Andaluzia: Andaluz (cal)
Alpii Maritimi

Alpii Maritimi sunt un lanț muntos situat în sud-vestul Alpilor, mai precis la granița dintre departamentul francez Alpes-Maritimes și provincia italiană Cuneo. Trecătoarea Tenda îi separă de Alpii Ligurici, în timp ce trecătoarea Maddalena îi separă de Alpii Cotici.

Pe cuprinsul lor, pe o suprafață de 68 500 ha, se întinde Parcul Național Mercantour.

Alpii Maritimi sunt străbătuți de râurile Roya, Var și Verdon și afluenții lor, pe partea francez, și de Stura di Demonte și alți afluenți ai râurilor Tanaro și Pad, pe partea italiană.

O ramificație a Alpilor Maritimi o constituie Alpii Provensali.

Vârfuri 

Principalele vârfuri din Alpii Maritimi:

Trecători 
Principalele trecători din Alpii Maritimi:

{| border="1" cellpadding="3" cellspacing="1" style="border-collapse: collapse"
|-----
! Denumire
Traseu
! Acces
Înălțime (m)
|-----
| Bonette
| de la Tinée Valley la Barcelonnette
| șosea || 2725
|-----
| Restefond
| de la Trecătoarea Bonette la Barcelonnette
| șosea || 2680
|-----
| Bassa di Druos
| de la Tinée Valley la Terme di Valdieri
| drum forestier || 2630
|-----
| Ciriegia
| de la Saint-Martin-Vésubie la Terme di Valdieri
| drum forestier || 2551
|-----
| Granges Communes
| de la Saint-Étienne-de-Tinée la Barcelonnette
| drum forestier || 2512
|-----
| Pourriac || de la Tinee Valley la Argentera
| cărare || 2506
|-----
| Guercia || de la Tinee Valley la Vinadio
| cărare || 2451
|-----
| Lombarde
| de la Isola la Vinadio
| șosea || 2350
|-----
| Cayolle
| de la Var Valley la Barcelonnette
| șosea || 2327
|-----
| Sabion || de la Tenda la Valdieri
| drum forestier || 2264
|-----
| Allos
| de la Verdon Valley la Barcelonnette 
| șosea || 2250
|-----
| Maddalena || de la Barcelonnette la Cuneo
| șosea || 1995
|-----
| Tenda ||  de la Tenda la Cuneo
 șosea (tunel)  cale ferată(tunel)
| 1873
|}

Note 

 

Lanțuri muntoase din Alpi
Astronomia medievală

Astronomia greacă a fost transmisă și în est la hinduși, sirieni și arabi, aceștia din urmă au facut lucrări noi despre astronomie  în secolele 9 si 10. În secolul 13 , arabii au tradus lucrarea  lui Ptolemeu, „Almagest“, care a atras atenția europenilor, creând tabele despre mișcările planetelor.

Al-Farghani (Alfarganus în latină, m. 861), cu lucrarea sa 'Ilm an-nujum (Știința stelelor) a făcut o lungă carieră în Europa, în traducerea latină a lui Gerard de Cremona.
Al-Battani,(858-929), cel mai mare astronom arab din perioada sa, numit și Albatenius, cu numele său intreg Abu-Abdullah Muhammad ibn Jabir al Battani, a studiat astronomia mai mult de 40 de ani în Siria. A adus contribuții marcante în istoria matematicii, mai ales în domeniul trigonometriei. Lucrarea sa despre astronomie,De Motu Stellarum, a corectat erorile făcute de Ptolemeu în Almagest.

Alhazen (965-1040?), pe numele său complet Abu Ali al-Hasan ibn al-Haytham, a  adus contribuții importante în optică, astronomie și matematică, iar în lucrarea sa remarcabilă, „Optica“, explică comportamentul luminii. Teoria sa spune că fiecare punct dintr-o suprafață luminoasă, reflectă raze de lumină în toate direcțiile, dar numai o singură rază de pe fiecare punct reflectă direct perpendicular pe ochiul uman și numai acea rază o putem vedea. Nici o altă rază reflectată în alte direcții nu poate fi văzută de ochiul uman.

Aryabhata (476-550?), care s-a născut în India, dar s-a făcut remarcat în poporul arab sub numele de Arjehir, a susținut teoria că pământul se învârte în jurul axei sale, și a și a dat explicații corecte fenomenelor de eclipsă de soare și de lună.

Giovanni de Dondi (1318-1389), astronom și fizician, a fost cel care a construit primul ceas astronomic, astrarium, care indica cele 24 de ore ale zilei, apusul și răsăritul, și de asemenea fazele lunii.

Levi ben Gershon, cunoscut și ca Gersonides, (1288-1344), un evreu francez, filozof, matematician și astronom, a inventat un instrument de navigare numit instrumentul Iacob.

Note 

Istoria astronomiei
Evul Mediu
Domnișoara Caroline Rivière

Domnișoara Riviere este o pânză pictată de Jean Auguste Ingres în anul 1806.

Descriere 

Se poate observa ușoarele deformări anatomice: proporțiile dintre coșul pieptului și brațe care nu sunt foarte academice, însă ele conferă un efect de frumusețe și de farmec insolit. Caroline, în vârstă de 13 ani, îmbracată într-o rochiță albă, capă de hermină și mănuși lungi de antilopă domină în întregime peisajul verde care formează fundalul pânzei.

Părul pieptănat lins, gâtul descoperit și puritatea liniilor fac ca acest portret să ne ducă cu gândul la arta Evului Mediu. Fetița este îmbracată într-o rochie lungă, caracteristica stilului Empire, cu talie ridicată. Este copil, dar, în același timp, femeie. Va intra în istorie imortalizată în acest tablou plăcut.

Domnișoara Riviere va muri în anul 1807, la vârsta de 14 ani.

Picturi din 1805
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Femeie care se îmbăiază

Femeie care se îmbăiază este un nud pictat pe pânză de Jean Auguste Ingres în 1808.

În timpul primei sale șederi la Villa Medici, în anul 1808, Ingres a pictat o femeie întoarsă cu spatele, care se pregătește să facă baie. Femeia stă pe niște perne moi, părul îl are înfășurat într-o basma, de brațul stâng îi atârnă un cearceaf de mătase. La picioarele ei zace, aruncat neglijent, un pantof rosu. Se lasă pradă gândurilor înainte de a intra în cadă, care e învelită parțial într-o pânză, împodobită cu o mică fântână arteziană sub forma unui cap de leu.

Nu i se vede chipul, ci doar i se conturează puțin pleoapele și vârful nasului. Ingres ne înfățișează o femeie frumoasă, de o goliciune desăvârșită, dar, în același timp, îi acoperă fața, fapt care sporește senzualitatea. Personajul este învăluit într-o lumină aurie, ce subliniază formele trupului cu carnație uniformă. Ingres afirma : "Formele frumoase sunt esențiale și pline, iar detaliile lor nu deranjează întregul compoziției".

Ca de obicei în lucrările lui Ingres, contururile sunt desenate foarte clar, extraordinar de curat, sporind senzația de liniște caracteristică stilului său. Un mare admirator timpuriu al acestei pânze a fost Edgar Degas. A văzut tabloul la un prieten de-al său, tatăl cunoscutului colecționar Edouard Valpincon. Degas a fost cel care l-a convins pe Valpincon să împrumute tabloul pentru Expoziția Universală de la Paris, din anul 1855.

Nuduri
Picturi din 1808
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Dragoș

Dragoș este un nume de botez masculin, care se poate referi la una din următoarele entități.

Etimologie 
„Dragoș” este forma scurtă pentru „Dragomir”, provenit din slavul dorogo („prețios”).

Personalități 
 Dragoș I, descălecător în Moldova și primul ei voievod.
 Dragoș-Florin David
 Dragoș Enache
 Dragoș Luchian
 Dragoș Neagu
 Dragoș Petre Dumitriu
 Dragoș Pâslaru
 Dragoș Rusu
 Dragoș Ujeniuc

Localități 
 Dragoș Vodă, Călărași

Alte sensuri
Drago%C8%99 Vod%C4%83 Cern%C4%83u%C8%9Bi, club de fotbal
Colegiul Național "Dragoș Vodă" din Câmpulung Moldovenesc, liceu

Vezi și 
 Listă de zile onomastice

Nume de familie românești
Nume de familie din Transilvania
Toponime românești
Prenume românești
Marea Odaliscă

Marea Odaliscă este o pânză pictată de Jean Auguste Ingres în anul 1814.

Descriere 

Acest nud, reprezentând silueta zveltă a unei femei întinse, posedă farmecul discret și senzualitatea Femeii care se îmbăiază. Odalisca este întoarsă cu spatele la noi, dar ne arată totuși chipul. Mai mult chiar, ne observă cu ochii săi mari, lipsiți de gene, atât de tipici picturii lui Ingres.

Însă, cele mai caracteristice sunt liniile cursive ale trupului femeii. Purtând doar un turban pe cap și câteva bijuterii, se odihnește pe un pat acoperit cu țesături bogate. Draperii groase din damasc feresc trupul ei gol de ochi indiscreți. Umerii și capul ies în evidență pe fundalul întunecat, care îi pune în valoare luminozitatea pielii. Linia orizontală trasată de corpul femeii se întinde pe toată suprafața pânzei și conferă întregii scene o pace netulburată nici măcar de privirea pătrunzătoare a tinerei. Trăsăturile fetei sunt regulate, conturate de tușe ușoare și totuși precise, precum și de o umbră subtilă. Odalisca ne încântă printre altele și prin contrastul dintre poza statică și fluența formelor sale.

Datorită unor tonuri cromatice clare și agreabile pe care pictorul le-a folosit pictând trupul, se creeaza senzația că acesta este la fel de armonios precum coada unui păaun deschisă în evantai. Curbura spatelui pare să nu se mai termine... dintr-un motiv simplu – odalisca are cu trei vertebre mai mult decât normal! Șoldurile sunt prea largi, gâtul răsucit, sânul rău poziționat chiar sub axilă, iar piciorul strâns legat în mod bizar de restul corpului. Însa Ingres și-a permis în mod conștient să deformeze trupul. Dacă ar fi pictat Odalisca respectând cu rigurozitate anatomia și principiile academice ale picturii, ar mai fi fost ea, oare, atât de neobișnuită și fermecatoare ?

Picturi din 1814
Nuduri
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Simion Movilă

Simion Movilă () a fost domnitor al Țării Românești (octombrie 1600 - 3 iulie 1601; august 1601 - august 1602), și al Moldovei (10 iulie 1606 - 24 septembrie 1607).

Domnie 
Este frate cu Ieremia Movilă al Moldovei și a fost pus pe tronul Țării Românești de generalul polonez Zamoiski, după ce l-a învins pe Mihai Viteazul la Teleajen în octombrie 1600. Armata de sprijin, 4 000 de polonezi și de moldoveni, pradă țara cumplit, mai ales după respingerea unui nou atac al lui Mihai la 21 noiembrie 1600. În scurta lui domnie, Simion strică toate actele făcute de predecesorul său, din dorința de răzbunare și setea de bani. În curând el îi nemulțumește pe cei mai de frunte boieri, care după Teleajen l-au părăsit pe Mihai, pe Buzești, și care, trecând cu oastea peste râul Olt, îl alungă pe Simion din țară, și îl pun pe tron pe Radu Șerban Basarab. Detronarea lui Simion a fost determinată și de uciderea lui Mihai în Transilvania, și pentru că nemții ajunseseră stăpâni acolo și astfel amenințau ocârmuirea Munteniei ca vasală a turcilor și a polonezilor. Noul domn sprijinit de boieri era chiar protejatul împăratului german și se ciocnise de mai multe ori cu oștile lui Simion, ajutat fiind și de oștile lui Basta (1602). Cu toate eforturile pe care le-au făcut Simion și boierii partizani lui, refugiați în Moldova, nu reușește să ia tronul.
 
În cele din urmă, când fratele său Ieremia Movilă moare, el îi ia locul pe tronul Moldovei în iulie 1606. Făcând daruri bogate, Simion reușește să fie recunoscut și de sultan. Cât timp a fost domnitor în Moldova, a avut relații de dușmănie cu polonezii, care, încercând zadarnic să-l detroneze prin intermediul turcilor, reușesc să-l otrăvească în 1607. A fost înmormântat la Mănăstirea Sucevița.
 
După el, Moldova ajunge teatrul luptelor civile dintre fiii săi și ai fratelui său Ieremia.

Familie 
A fost fiul lui Ioan Movilă (d. 1580) și a Mariei Movilă (d. 1614), fiica lui Petru Rareș. A fost frate cu Ieremia Movilă, Toader Movilă (frate vitreg) și Gheorghe Movilă.

Simion a fost căsătorit cu Marghita (pe numele ei polonez Melania Zolkiewska; d. 1622), din neam de boieri moldoveni (neamul Hâra), care era la fel de ambițioasă ca și cumnata ei Elisabeta, soția lui Ieremia. Au avut patru copii: Petru Movilă (1596-1646), Moise Movilă (1596-1661), Gavril Movilă (d. 1635) și Mihai Movila.

Literatură 
 Alexandru Dimitrie Xenopol, Alexandru Zub: Istoria românilor
 Vasile Mărculeț: Dicționarul domnilor Țării Românești și ai Moldovei, 2009
 Cristian Bobicescu: Originea lui Ieremia Movila

Simion
Familia Movilă
Domni și domnitori ai Moldovei
Domni și domnitori ai Țării Românești
Domni și domnitori ai Moldovei și ai Țării Românești
Decese în 1607
Domni ai Moldovei din secolul al XVII-lea
Lipnic, Ocnița

Lipnic este satul de reședință al comunei cu același nume  din raionul Ocnița, Republica Moldova. Are o populație de 2.651 de locuitori. Vechiul nume al localității este Lipinți.

Geografie
Satul are o suprafață de aproximativ 4,88 kilometri pătrați, cu un perimetru de 10,86 km.

Istorie 
În 20 august 1470, la Lipnic (Lipinți) a avut loc bătălia din dumbrava de la Lipnic, pe Nistru, în care oastea moldovenească, condusă de Ștefan cel Mare, a învins oștile tătare conduse de fiul și fratele hanului Mamak, conducătorul tătarilor de pe Volga. După obținerea victoriei, Ștefan „a cunoscut că ajutoriu nu de aiurea i-au fost, ci numai de la Dumnezeu și Preacurata Maica Sa”. Pe locul bătăliei a fost înălțată, încă în perioada interbelică, la cimitirul satului cu același nume, o troiță în memoria celor căzuți în luptă.

Demografie
În anul 1997, populația satului Lipnic era estimată la 3.430 de cetățeni.

La recensământul din anul 2004, populația satului constituia 2.651 de oameni, 46,13% fiind bărbați iar 53,87% femei. Structura etnică a populației în cadrul satului arăta astfel: 96,61% - moldoveni/români, 2,26% - ucraineni, 1,06% - ruși, 0.04% - alte etnii.

Vezi și 
 Bătălia de la Lipnic
 Fântâna Cadânei

Note

Lectură suplimentară 
 Lipnic: file din istoria satului, Alexandru Furtună, Oleg Budza, Emil Ceban, 2012

Localități din raionul Ocnița
Baia turcească

Baia turcească este o pânză pictată de Jean Auguste Ingres în anul 1862.

Descriere 

Tabloul înglobează toate frumusețile goale care i-au traversat opera. Artistul pictează această capodoperă la vârsta de 80 de ani. Este în culmea carierei sale. Abordând acest subiect, pictorul ilustrează admirația sa pentru antichitate, precum și anumite similitudini cu motivele orientale foarte la modă în secolul XIX-lea. Artistul a citit povestirea scrisă de Lady Montagu, o scriitoare engleză din sec. XVIII-lea, soția ambasadorului Marii Britanii la Constantinopole, în care aceasta descrie cea mai frumoasă baie turcească din oraș: "Erau acolo aproape două sute de femei care se îmbăiau (...). Doamnele erau tolănite pe divanuri acoperite cu perne și covoare bogate. Sclavele le pieptanau."

În partea centrală a tabloului recunoaștem figura Femeii care se îmbăiază, cântând la mandolină. Femeia care stă întinsă în partea dreaptă pe perne ne amintește de "Antiope" sau "Odalisca cu scalva". Este soția artistului, Madeleine Chapelle, pe care Ingres a pictat-o de nenumarate ori. Văzută din profil cu mâinile împreunate, femeia cu plete blonde este poate chiar Lady Montagu, care privește cu atenție întreaga scenă, păstrând totuși distanța.

Tabloul, destinat prințului Napoleon, fiul împăratului Napoleon al III-lea, a fost returnat de soția prințului, prințesa Clotilde, care l-a considerat prea indecent. În anul 1862, artistul schimbă forma initială pătrată a tabloului. Forma rotundă îl constrânge pe pictor să cuprindă în tablou și personajul care doarme în partea dreaptă a tabloului. De asemenea trebuie să adauge în tablou, în partea stângă, figura unei femei care cântă la tamburină, iar în fundal o femeie cu turban.

Carnația trupurilor oferă o întreagă gamă cromatică, începând de la alb până la negru, trecând prin tonuri de galben și maro. Lumina se revarsă numai asupra unei singure femei și anume asupra aceleia din tabloul Femeie care se îmbăiază. Ea este pictată în cu totul alt stil decât tovarășele ei, ceea ce conferă întregii scene o notă ireală. Baia turcească este un vis al artistului a cărui viață se apropie de sfârșit.

Picturi din 1862
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Izvorul

Izvorul este pictură pe pânză ale lui Ingres.

Descriere 

Personajul reprezentat este asemănator cu cel din tabloul Venus cu diademă, pictat cu câțiva ani mai devreme. Ingres revine la această Venus și o transformă într-o alegorie plină de prospețime și farmec. Stând în apă, cu piciorul stâng ușor îndoit, tânara fată ține pe umăr un ulcior. Poza și modalitatea în care Ingres o reprezintă pe femeie ne duc cu gândul la o statuie grecească. 

Trupul ei cu carnație albă se reliefează pe un fond unitar, amintindu-ne de frumusețea odaliscelor pictate mai devreme. Contrastul dintre liniile senzuale ale trupului i inocența care i se citește pe chip face ca scena prezentată să fie în același timp simplă și manieristă. 

Pânza Izvorul repurtează un succes imediat, multe persoane fiind dornice să achiziționeze tabloul. Pictorul își vinde lucrarea cu un preț extraordinar de mare. Scriitorul Théophile Gautier este fascinat de acest tablou datorită frumuseții lui nevinovate iar poetul Théodore de Banville, inspirat de pânza Izvorul scrie "Naiadele argentiniene", un poem publicat în anul 1861.  Izvorul intră în colecția muzeului Louvre în anul 1878 și, chiar în același an, tânărul Seurat execută copia acestuia.

Bibliografie 

 Rudolf Zeitler: Das unbekannte Jahrhundert. In: Propyläen Kunstgeschichte, Band 11: Rudolf Zeitler (Hrsg.): Die Kunst des 19. Jahrhunderts. Propyläen-Verlag, Berlin 1979; S. 15–128; zu Ingres: S. 58–63.
 Caroline Mathieu: Musée d’Orsay. Édition de la Réunion des Musées Nationaux, Paris 1987, ISBN 2-7118-2124-2; S. 38f.

Picturi din 1808
Nuduri
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Mihail Movilă

Mihail Movilă sau Mihăilaș (? – 1608) a fost Domn al Moldovei de două ori (24 septembrie 1607 - octombrie 1607) și (noiembrie 1607 - decembrie 1607).

Biografie  
Este fiul lui Simion Movilă și al Marghitei Movilă și frate cu viitorul Domn al Țării Românești Gavril Movilă (a domnit între 1630–1634), și cu Domn al Moldovei, Moise Movilă (a domnit între 1616 și 1618–1620).

Ajunge pe tron după ce tatăl său Simion, moare otrăvit. Este detronat de cumnata și rivala mamei sale, Elisabeta Movilă, care îl aduce la domnie pe fiul ei Constantin Movilă.

Mihail fuge în decembrie 1607 la curtea lui Radu Șerban, Domn al Țării Românești, unde în scurt timp moare. Mormântul său se află în curtea Mănăstirii Dealu.

Dinastia Movileștilor
Familia Movilă
Domni și domnitori ai Moldovei
Decese în 1608
Domni ai Moldovei din secolul al XVII-lea
Constantin Movilă

Constantin Movilă  (cca. 1594 – 1612) a fost domn al Moldovei de două ori: în octombrie 1607 și în perioada decembrie 1607 - noiembrie 1611.

Biografie 

Constantin Movilă a fost fiul cel mai mare al lui Ieremia Movilă (1555-1606) și al Elisabetei Movilă. După detronarea lui Mihail Movilă, fiul lui Simion Movilă, Constantin va lua puterea de la Iași. A fost susținut intens de mama sa la domnie. Avea legături strânse cu Radu Șerban al Munteniei și în Polonia, fapt pentru care a fost înlocuit de turci cu un aventurier, Ștefan al IX-lea Tomșa, odată cu scoaterea lui Radu Șerban din Muntenia. Reîntorcându-se cu armata împotriva acestuia, a fost învins la Cornul lui Sas (3 - 13 iulie 1612), pe malurile Prutului. Luat prizonier de tătari, care intenționau să-l ducă hanului, s-a înecat în iulie 1612 în timp ce îl treceau Nistrul.

Bibliografie
 A.D.Xenopol: Istoria Românilor din Dacia Traiană, Bd. 3, București, 1888–1893, pp. 489–91.
 Miron Costin: Moldauische Chronik 1593–1661, Grausame Zeiten in der Moldau, Styria Verlag, Graz, 1980, pp. 62–67.

Nașteri în 1594
Decese în 1612
Constantin
Domni și domnitori ai Moldovei
Jupiter și Thetis

Jupiter și Thetis este un tablou realizat în anul 1811 de pictorul Jean Auguste Ingres. Tema anitică reprezentând întâlnirea lui Jupiter cu Thetis a fost destinată de Ingres pentru executarea unui tablou istoric, ce urma să încununeze perioada petrecută cu bursă la Villa Medici.

Descriere 

Și-a dorit ca această operă să fie divină. Tabloul este gata pentru Salonul de la Paris din anul 1811. După expunerea pânzei, este aspru criticat – conform părerii criticilor, capul lui Jupiter nu este suficient de nobil, torsul este disproportionat, iar gâtul lui Thetis diform... Mai târziu, peste o sută de ani, în 1929, un medic va afirma că umflarea gâtului lui Thetis este o consecință a disfuncționalității glandei tiroide. 

În arta sa – cu excepția tablourilor făcute la comandă - Ingres încearcă să găsească forma perfectă, să transmită frumusețea absolută și nu se preocupă deloc de realismul compoziției.
La scenele cu Thetis, care îl imploră pe Jupiter să-l salveze pe fiul ei Ahille, Ingres a mai adăugat un amănunt, care conferă acestei rugăminți o rezonanță copilăroasă și tandră totodată; tălpile ambelor personaje se ating, dând astfel glas pasiunii care-i leagă pe cei doi îndrăgostiți.

Compoziția este pictată în tonuri pure ce contrastează cu albastrul sever al cerului. Ca de obicei, trupurile au contururi clare.

Picturi din 1811
Nuduri
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Doamna de Senonnes

Doamna de Senonnes este o pânză pictată de Jean Auguste Ingres în perioada 1814-1816.

Descriere 

Pictând portretul "Doamnei de Senonnes", Ingres lucrează cu tușe ușoare, aplecate, umbrind ușor fața femeii. Bijuteriile celei portretizate sunt bogate și sclipitoare, făcând dovada poziției sociale a soțului doamnei de Sononnes. 

Dantele, panglici și bijuterii împodobesc rochia purpurie. Mâinile îi sunt acoperite de inele cu pietre prețioase și perle care se armonizează perfect cu albul și roșul rochiei, precum și expresia chipului ei plin de demnitate și distincție nu-i ascund sensibilitatea, redată printr-o serie de linii moi și arabescuri.

Luminozitatea brațelor acoperite de un șal transparent și materialul rochiei care face ape, se reflect în oglinda întunecată din partea stângă a tabloului. Doar silueta doamnei reflectată în oglindă pare să fie luminată de flacara lumânării.

Picturi din 1816
Picturi realizate de Jean Auguste Dominique Ingres
Clocușna, Ocnița

Clocușna este un sat din raionul Ocnița, Republica Moldova. Localitatea este situată la 230 km de Chișinău.

La Clocușna s-a născut cineastul Emil Loteanu.

Geografie  
Satul se află la granița de nord a Moldovei. Se învecinează cu Hădărăuți și Ocnița în R. Moldova și Mendicăuți, Gvăzdăuți și Secureni în Ucraina. Denumirea localității se presupune ca ar veni de la cuvântul „clocotici”, ceea ce înseamnă niște pomi mici, tufari.

Are o suprafață totală de 31,51 kilometri pătrați, fiind cuprins într-un perimetru de 29,03 km. Vatra satului are o suprafață de aproximativ 5,50 kilometri pătrați, cu un perimetru de 11,20 km.

Demografie  
În anul 1997, populația satului Clocușna a fost estimată la 2.961 de locuitori.

Conform datelor recensământului din anul 2004, populația satului constituie 2.502 de oameni, 47,72% fiind bărbați iar 52,28% femei. Structura etnică a populației în cadrul satului arată astfel: 97,40% - moldoveni/români, 1,64% - ucraineni, 0,84% - ruși, 0,04% - bulgari, 0.08% - alte etnii.

În satul Clocușna au fost înregistrate 890 de gospodării casnice la recensământul din anul 2004. Membrii acestor gospodării alcătuiau 2.479 de persoane, iar mărimea medie a unei gospodării era de 2,8 persoane. Gospodăriile casnice erau distribuite, în dependență de numărul de persoane ce le alcătuiesc, în felul următor: 23,82% - 1 persoană, 27,75% - 2 persoane, 17,53% - 3 persoane, 15,96% - 4 persoane, 9,55% - 5 persoane, 5,39% - 6 și mai multe persoane.

Note

Localități din raionul Ocnița
Ocnița (dezambiguizare)

Ocnița poate însemna:

 localități din România
 Ocnița, sat din județul Dâmbovița, reședința comunei cu același nume
 Ocnița, sat din județul Bistrița-Năsăud
 localități din Republica Moldova
 Ocnița, oraș, reședința raionului cu același nume
 Ocnița, sat din raionul Ocnița, reședința comunei cu același nume
 Ocnița, sat din Unitățile Administrativ-Teritoriale din Stînga Nistrului
 Ocnița-Răzeși, sat din comuna Cucuruzeni din raionul Orhei
 Ocnița-Țărani, sat din comuna Zorile din raionul Orhei
 altele:
 raionul Ocnița din Republica Moldova
 rezervația naturală Ocnița din Republica Moldova

Localități omonime din Republica Moldova
Alpii Cotici

Alpii Cotici sunt situați în partea de sud-vest a Alpilor la granița dintre departamentele franceze Hautes Alpes și Savoia și regiunea italiană Piemont. Sunt separați de Alpii Maritimi prin Trecătoarea Maddalena și prin trecătoarea Mont Cenis de Alpii Graici. Trecătoarea Galibier îi separă de Alpii Dauphiné.
Tunelurile de șosea și cale ferată Fréjus dintre Modane (Savoia) și Susa (Piemont) constituie două importante artere de transport care fac legătura între Lyon (Franța) și Torino (Italia).

Alpii Cotici sunt străbătuți de râurile Durance și Arc și afluenții lor pe partea franceză; de Dora Riparia și alți afluenți ai Pad-ului pe partea italiană

Vârfuri 

Cele mai importante vârfuri din Alpii Cotici sunt:

Trecători 
Principalele trecători din Alpii Cotici:

{| border="1" cellpadding="3" cellspacing="1" style="border-collapse: collapse"
|-----
! Denumire
Traseu
! Acces
Înălțime (m)
|-----
| Someiller || de la Bardonecchia la Bramans
| acoperită de zăpadă || 2962
|-----
| Traversette || de la Crissolo la Abries
| drum forestier || 2950
|-----
| Ambin || de la Exilles la Bramans || acoperită de zăpadă
| 2854
|-----
| St. Veran
| de la Valle Varaita la Queyras Valley
| cărare || 2844
|-----
| Etache || de la Bardonecchia la Bramans
| drum forestier || 2787
|-----
| Agnel
| de la Valle Varaita la Queyras Valley
| sosea || 2744
|-----
| Girardin
| de la Ubaye Valley la Queyras Valley
| cărare || 2699
|-----
| Sautron || de la Valle Maira la Barcelonnette
| drum forestier || 2689
|-----
| Longet || de la Ubaye Valley la Valle Varaita
| drum forestier || 2672
|-----
| Mary || de la Ubaye Valley la Valle Maira
| drum forestier || 2654
|-----
| Abriès || de la Perosa la Abriès || drum forestier
| 2650
|-----
| Roue || de la Bardonecchia la Modane
| drum forestier || 2566
|-----
| Frejus || de la Bardonecchia la Modane
| sosea || 2542
|-----
| Clapier || de la Bramans la Susa || drum forestier
| 2491
|-----
| Izoard
| de la Briançon la Queyras Valley
| sosea || 2388
|-----
| Passo de la Croce || de la Torre Pelice la Abriès
| drum forestier || 2309
|-----
| Petit Mont Cenis || de la Bramans la Platoul Mont Cenis
| drum forestier || 2184
|-----
| Vars
| de la Ubaye Valley la Queyras Valley
| sosea || 2115
|-----
| Mont Cenis || de la Lanslebourg la Susa
| sosea || 2101
|-----
| Sestriere || de la Pinerolo la Cesana Torinese
| sosea || 2021
|-----
| Montgenèvre || de la Briançon la Susa
| sosea || 1854
|-----
| Echelle || de la Briançon la Bardonecchia
| sosea || 1760
|}

Bibliografie 
 

Lanțuri muntoase din Alpi
Arrakis

Arrakis este un alt nume al planetei deșert Dune, din monumentala operă a lui Frank Herbert. Arrakis este nu numai cea de-a treia planetă a sistemului solar Canopus, dar și locul de început al poveștii lui Muad'Dib și a încercării sale de a transforma în realitate un străvechi vis al omenirii: metamorfozarea prin terraformare a planetei acoperită total de nisip într-o planetă asemănătoare Pământului.

Acțiunea romanului Dune se petrece într-un viitor imaginar al civilizației pămâtenilor, în care Dune este intenționat menținută ca un deșert planetar de tip saharian pentru a permite „viermilor” să trăiască în mediul lor natural. Acest lucru este necesar întrucât viermii sunt singurele ființe din Univers care stau la baza producerii celei mai valoroase resurse a timpului acțiunii romanului, mirodenia.

Note

Inginerie planetară
Planete imaginare
Științifico-fantastic
Universul Dune
Christine Nöstlinger

Christine Nöstlinger () a fost o scriitoare austriacă.

După poveștiile sale, Nöstlinger a fost un copil "sălbatic" și nervos, și după ce a terminat liceul, a vrut să devină artistă. A studiat arte grafice la Academia Artelor Aplicate din Viena, și a lucrat ca și artist grafic pentru câțiva ani, înainte de a se căsători cu un jurnalist, Ernst Nöstlinger, cu care a avut două fete. Astăzi, trăiește ori în Viena, ori în casa ei rurală din Austria Inferioară.

Majoritatea producțiilor lui Nöstlinger sunt literatură de copii și tineri, deși scrie și pentru televiziune, radio și ziare. Publicațiile sale au o idee centrală anti-autoritară și în general discută subiecte dificele.

Prima sa carte a fost Die feuerrote Friederike, publicată în 1970, care a fost ilustrată de ea. Cartea a fost publicată în engleză în 1975, sub titlul Fiery Frederica (Frederica focoasă).

Bibliografie selectivă 
 Die feuerrote Friederike, 1970 (Fiery Frederica, 1975)
 Ein Mann für Mama, 1972
 Wir pfeifen auf den Gurkenkönig, 1972
 Maikäfer flieg, 1973
 Achtung! Vranek sieht ganz harmlos aus, 1974
 Konrad oder Das Kind aus der Konservenbüchse, 1975
 Die unteren 7 Achtel des Eisbergs, 1978
 Rosa Riedl Schutzgespenst, 1979
 Dschi-Dsche-i-Dschunior, 1980
 Das Austauschkind, 1982
 Am Montag ist alles ganz anders, 1984
 Haushaltsschnecken leben länger, 1985
 Der geheime Groflvater, 1986
 Man nennt mich Ameisenbär, 1986
 Die nie geschriebenen Briefe der Emma K., 75, 1988
 Der Zwerg im Kopf, 1989
 Einen Löffel für den Papa, 1989
 Der gefrorene Prinz, 1997

Referințe

Nașteri în 1936
Scriitori austrieci din secolul al XX-lea
Scriitori austrieci din secolul al XXI-lea
Gavril Dejeu

Gavril Dejeu (n. 11 septembrie 1932, Poieni, județul Cluj (interbelic)) este un avocat român, deputat PNȚCD în mai multe legislaturi, ministru de interne în perioada 1996-1999. Este fratele lui Alexandru Dejeu, unul din liderii rezistenței anticomuniste din Munții Apuseni.

Gavril Dejeu a fost ministru de Interne în guvernul Victor Ciorbea și guvernul Radu Vasile. Gavril Dejeu a demisionat din funcția de ministru de interne în seara zilei de 19 ianuarie 1999, când minerii, angajați în Mineriada din ianuarie 1999, au trecut de barajele constituite de forțelor de ordine în Defileul Jiului, ocazie cu care a declarat: "Am socotit că îmi revine o răspundere morală pentru atitudinea pe care au avut-o forțele Ministerului de Interne".

În perioada 30 martie-17 aprilie 1998 a fost prim-ministru interimar al României.

În legislaturile 1992-1996 și 1996-2000, Gavril Dejeu a fost ales deputat în circumscripția electorală nr.33 Sibiu pe listele Convenției Democrate Române.

Din anul 2000, de când s-a retras din politică și a părăsit Bucureștiul, fostul ministru de interne s-a retras în locuința sa din centrul orașului Sibiu, unde cântă la vioară, își crește nepoții și citește ziarele pe internet.

În 21 iunie 2011, la editura Imago, Gavril Dejeu a lansat cartea ”România pe orbita reformei”, în care a adunat o serie articole scrise în perioada 2005-2011 și publicate de-a lungul timpului în ziarele Monitorul de Sibiu și Turnul Sfatului.

Publicații 
 Pe firul evenimentelor, Editura Imago, Sibiu, 2013

Note

Legături externe 
 http://adevarul.ro/blogs/gavril.dejeu

Politicieni români
Membri PNȚCD
Sibieni
Nașteri în 1932
Alexandru Movilă

Alexandru Movilă () a fost domn al Moldovei în perioada (22 noiembrie 1615 - 2 august 1616).

Domnie  
Alexandru Movilă a fost al doilea fiu al lui Ieremia Movilă (1555-1606) și al Doamnei Elisabeta Movilă. 

Alexandru Movilă a fost ridicat pe tron, la 22 noiembrie 1615, cu ajutor polonez, de mama sa Elisabeta (Elisaveta), care făcuse același lucru și pentru celălalt fiu, Constantin Movilă. Fostul Domn al Moldovei, Ștefan al IX-lea Tomșa fuge în Muntenia, de unde se întoarce în primâvara lui 1616 cu ajutor de la domnul Țării Românești, Radu Mihnea. Nu reușește să-și recâștige tronul, dar arde orașul Iași. 

După înfrângerea suferită la Drăcșani (lângă lacul Dracșani, între Hîrlău și Botoșani), în seara de 3 august 1616, turcii îi prind pe Alexandru împreună cu mama sa, Elisabeta și cu fratele său Bogdan, și-i duc la Constantinopol. Aici, deși Elisabeta era o creștină foarte credincioasă, este silită ca împreună cu fiii ei să treacă la mahomedanism, ca să-și salveze atât viața cât și copiii. Este dusă apoi în haremul sultanului Mustafa Han I, unde moare după anul 1620. Înainte de a pleca din țară, ea și-a tăiat părul și l-a trimis, pentru a-l pune pe mormântul soțului său Ieremia Movilă, la Mănăstirea Sucevița, refăcută de soțul ei. Acum e păstrat într-o sferă de argint cu forma unui măr, sub policandru.

Stricându-se relațiile dintre turci și polonezi, turcii și tătarii hotărăsc să-l aducă domnitor în Moldova pe Radu Mihnea.

Sfârșitul
Alexandru Movilă moare infectat în urma operației de circumcizie, la 2 august 1616.

Literatură 
 Constantin Gane: Trecute vieți de doamne și domnițe
 Grigore Ureche: Letopisețul Țării Moldovei
 Alexandru D. Xenopol, Alexandru Zub: Istoria românilor, band 3

Nașteri în 1601
Decese în 1620
Familia Movilă
Dinastia Movileștilor
Domni și domnitori ai Moldovei
Decese în Constantinopol