alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Terezín

Terezín (în ) este un oraș din Cehia, situat în nordul Boemiei. A fost întemeiat de împăratul Iosif al II-lea ca oraș-garnizoană și denumit astfel în amintirea împărătesei Maria Terezia.

Istorie 
Orașul Terezin are o istorie recentă zguduitoare. La 24 noiembrie 1941 orașul, cu fortăreața sa din secolul al XVIII-lea, a fost transformat de către naziști în ghetou pentru evrei. Primul lot de 342 de bărbați evrei a fost numit „comando de pregătiri” (Aufbaukommando), aceștia având misiunea de a pregăti clădirile pentru a primi alți deportați. La 4 decembrie 1941 a sosit al doilea lot, de 1.000 de persoane, pentru care s-a organizat o așa-zisă „autoguvernare evreiască” (Jüdische Selbstverwaltung), cu membri ai „sfatului bătrânilor” (Ältestenrat), din care s-au ales trei evrei decani de vârstă (Judenältester) care au preluat, pe rând, rolul de șef al ghetoului, în scopul autoguvernării. Curând au fost aduși alți 7.000 de oameni, din Praga și Brno.

Pentru a masca adevăratul scop al aducerii evreilor în orașul Terezin, naziștii au rebotezat orașul „Theresienbad”, „Băile Terezin”, spre a da impresia că evreii erau aduși aici pentru tratament balnear.

În realitate 44.693 de evrei din ghetoul Terezin au fost trimiși la lagărul de concentrare și exterminare Auschwitz, Polonia, în timp ce 22.503 au fost trimiși cu destinații necunoscute, în alte lagăre ale naziștilor.

La 18 septembrie 1942 numărul de deținuți în Terezin a ajuns la maxim, și anume 58.497 persoane. Din cauza suprapopulării și a lipsei de îngrijiri medicale rata mortalității era imensă. Numai în septembrie 1942 au murit în ghetou 4.000 de evrei.

La 3 mai 1945 ghetoul a fost predat către Crucea Roșie.

Orașe înfrățite 
  Strausberg, Germania

Note

Legături externe 
  Istoria ghetoului Theresienstadt

Vezi și
 Lagărul de concentrare Theresienstadt

Orașe din Cehia
Politică internă

Politica internă este politica guvernului unui stat suveran sau autonom privind gestionarea afacerilor domestice. Include politicile sociale, economice ș.a.

Sarcini 
Obiectivele politicii interne variază în funcție de interesele personale și publice ale cetățenilor și de capacitățile țării. Cele mai multe țări bogate și democratice, de exemplu investesc sume considerabile de bani pentru programele interne. Multe țări sărace întâmpină dificultăți în alocarea resurselor în domenii importante precum educația și sănătatea.

Multe dezbateri politice interne se referă la nivelul participării statului la soluționarea problemelor economice și sociale. În mod tradițional, conservatorii consideră că guvernul nu ar trebui să joace un rol important în reglementarea afacerilor și gestionarea economiei. Majoritatea conservatorilor cred de asemenea, că acțiunile guvernului nu pot rezolva problemele sărăciei și inegalității economice. Majoritatea liberalilor susțin însă programele de stat care vizează asigurarea securității economice, reducerea suferinței umane și reducerea inegalității. Mulți liberali consideră că guvernul ar trebui să reglementeze întreprinderile pentru a asigura condiții de muncă sigure și corecte, precum și pentru a limita poluarea mediului.

Contradictorii, în rândul oamenilor de diferite culturi, sunt unele aspecte de politică internă referitoare la religii și convingeri personale. De exemplu, astfel de probleme includ dreptul la avort, drepturile homosexualilor, rolul religiei în viața publică și diversitatea culturală în educație și ocupare.
Polemologie

Polemologia este o știință politică ce studiază conflictele militare și geneza acestora.

Polemologia este o ramură a sociologiei care studiază cauzele și consecințele sociale ale războiului și păcii în calitatea lor de fapte sociale, de proprietăți ale sistemelor sociale. În concepția lui Gaston Bouthoul, creatorul termenului, Polemologia este cercetarea științifică a războaielor ca fenomene sociale, a formelor, cauzelor, efectelor, mobilurilor, forțelor motrice și funcțiilor lor (Traité de Sociologie. Les Guerres. Eléments de polemologie, 1951). Studiul războiului, din această perspectivă, este o premiză pentru definirea condițiilor păcii, ca posibilitate a cărei determinare nu se reduce doar la absența violenței armate, cât la absența violenței în general, atât a celei directe cât și a celei structurale. În perspectiva lui G. Bouthoul, Polemologia depășește tradiționala „știință a războiului" care definea numai arta și tehnica, derularea strategică și tactică.
 
Abordările războiului ca fapt social, ca mijloc pentru atingerea unor obiective sociale și politice sînt conturate în gîndirea unor înaintași. Carl von Clausewitz (Despre război, 1832-1834) consideră războiul ca un mijloc pentru continuarea unei politici. Politica nu este o variabilă independentă, ea mediază afirmarea intereselor conflictuale. Dimitrie Gusti (Sociologia războiului, 1915) preciza că războiul ca realitate socială „este produsul simultan al unor nenumărate forțe materiale, morale, intelectuale și economice... este mai mult decît numai o simplă chestiune de strategie, aprovizionări și armament, căci el rezumă o întreagă epocă istorică: toată știința, toată economia, toată cultura, toată tehnica unui timp se oglindesc într-însul!" 

Polemologia contemporană își centrează interesul pe stabilirea corelațiilor între nivelul dezvoltării socio-economice, structurile politicului, structurile militare, caracteristicile aparatului statal și ale procesului decizional, forța opiniei publice și a liderilor politici, elemente de psihologie socială și individuală.
Științe politice
Geopolitică
Politică
EuroGSM

EuroGsm este un retailer autohton în domeniul telecom, cu o rețea de magazine extinsă la 80 de orașe și 113 unități în cei 16 ani de existență.  Compania a fost înființată de Silvia și Zsolt Fodor în anul 1997 prin deschiderea în Cluj-Napoca a primului magazin specializat în comercializarea telefoanelor GSM și a altor produse telecom. Din 1997 până în prezent compania și-a extins treptat portofoliul de produse și servicii specifice pieței telecom.

Din 1997 compania EuroGsm s-a extins prin investiții  în dezvoltarea rețelei de magazine la nivel național și prin oferirea unei game diversificate de produse și servicii telecom.

În anul 2006, a cumpărat Digital GSM, o rețea de 23 de magazine, și Kartel, o rețea de 17 magazine specializate în comercializarea de servicii și produse pentru telefonia mobilă, ajungând la finele acestor tranzacții la 130 de magazine.

În decembrie2008, EuroGsm a cumpărat și dealerul GSM Kopiernicus din Cluj, care deținea 15 magazine, fiind tot partener Orange Cluj-Napoca.
Din cele 130 de magazine, aproximativ 39 de locații funcționează în regim de franciză, un model lansat la finalul lui 2007.

Premii 
Principalele premii obținute de EuroGsm în ultimii ani confirmă poziția importantă a companiei Euro-GSM pe piața de retail cu specific telecom:

 2007 - Cel mai bun partener Orange Cluj-Napoca
 2006 - Cel mai bun dealer Orange Cluj-Napoca - Connect
 2005 - Caștigarea titlului "Best Partner" la Gala "All of fame" organizată de Orange Romania Cluj-Napoca
 2004 - Medalia de aur și premiul I pentru vânzările de abonamente Orange Cluj-Napoca
 2003 - Premiul III pentru distribuția produselor Orange PrePay Cluj-Napoca
 2002 - Numărul unu - Canale de distribuție MobilRom
 2001 - Cel mai bun canal de distribuție Dialog Cluj-Napoca
 2000 - Cel mai bun dealer Dialog Cluj-Napoca - Canale de distribuție
 1999 - Premiul III pentru eficiență Dialog Cluj-Napoca

Note

Legături externe 
 Site web oficial

Companii de retail de telefoane mobile din România
Companii din Cluj-Napoca
Sanex

Sanex este o întreprindere din România care acționează în domeniul ceramicii pentru construcții, fiind un producător de plăci ceramice (faianță și gresie) și decoruri (brâuri și medalioane).

La ora actuală este lider de piață în România în domeniul plăcilor de faianță, gresie și obiectelor sanitare, având o cotă de piață de 50% între producătorii interni și 30% din totalul pieței, incluzând și importurile.

Compania a fost înființată în anul 1970, sub numele de "Întreprinderea de Materiale de Construcții Ceramice Sanex" la Cluj-Napoca.

În 1990, Sanex a devenit societate pe acțiuni.

Din aprilie 2004 acționar majoritar a devenit grupul Lasselsberger din Austria, unul din primii 10 producători de plăci ceramice din Europa.

În noiembrie 2006, compania a anunțat încheierea procesului de răscumpărare a acțiunilor, în urma retragerii de la bursa Rasdaq.

Istoric 
 1970 - Anul înființării sub denumirea de Întreprinderea de Produse de Ceramică Fină pentru Construcții -Sanex; începe producția de obiecte sanitare;
 1971 - Începe producția de plăci ceramice de faianță;
 1973 - Începe producția de plăci ceramice de gresie;
 1975-1980 - Gama de produse este lărgita prin producerea de pigmenți și frite, piese din refractare speciale, cărămizi și blocuri ceramice;
 1990 - Compania își schimbă denumirea în Sanex și devine o societate pe acțiuni;
 1992 - Începe un amplu proiect de retehnologizare;
 1994 - Se pun în funcțiune două linii cu ardere rapidă, una pentru plăci de faianță și alta pentru plăci de gresie;
 1996
 Se pune în funcțiune linia de fabricație pentru decoruri (brâuri și medalioane) cu efecte decorative speciale (vitroză, aur, platină);
 Conducerea și Asociația Salariaților încheie un contract cu Fondul Proprietății de Stat, pentru achiziționarea a 51% din companie;
 Se încheie procesul de retehnologizare început în 1992;
 1997
 Sanex este cotată pe piața RASDAQ
 Se mai pun în funcțiune două linii de fabricație pentru plăci de faianță, respectiv pentru plăci de gresie;
 2000-2001 - Fondul de Investiții România-Moldova Direct Fund achiziționează 67 % din acțiuni prin cumpărare de acțiuni și printr-un proces de mărire a capitalului;
 2004
 Sanex își restrânge gama de fabricație prin renunțarea la producerea de obiecte sanitare;
 Sanex devine membru al grupului austriac Lasselsberger, cel mai important producător european de plăci ceramice, cu o producție anuală mai mare de 70 milioane de mp.

Cifra de afaceri:
 2005: 75,2 milioane de lei (20,7 milioane euro)
 2004: 125,5 milioane lei (30,8 milioane euro)

Număr de angajați:

Note

Legături externe 
 Sit web oficial
 Știri despre companie 
 Profilul companiei pe targetare.ro
 Profilul companiei pe firme.info

Companii producătoare de ceramică din România
Companii din Cluj-Napoca
Palatul Buckingham

Palatul Buckingham este reședința principală din Londra a monarhilor britanici.

Situat în Orașul Westminster, palatul este folosit pentru evenimente de stat și pentru cazarea invitaților regali. A fost centrul social al poporului britanic în momente de veselie și doliu național.

Inițial cunoscut drept „Casa Buckingham”, clădirea care formează partea principală a palatului de astăzi a fost o casă construită pentru Ducele de Buckingham în 1705, pe care Regele George III-lea a cumpărat-o în 1761 ca o reședință privată pentru Regina Charlotte, și a fost cunoscută drept „Casa Reginei”. De-a lungul secolului XIX-lea a fost mărită, în principal de arhitecții John Nash și Edward Blore, formând cele 3 colțuri din jurul curții centrale.

Palatul Buckingham a devenit oficial Palat Regal al monarhului britanic la urcarea pe tron a Reginei Victoria în 1837, fiind primul monarh care a avut reședința permanentă aici. Ultimele modificări  structurale au fost făcute la sfârșitul secolului XIX și începutul secolului XX, incluzând fațada estică a palatului care cuprinde bine-cunoscutul balcon de unde Familia Regală salută mulțimile din Piața Victoria. Totuși Capela palatului a fost distrusă bombele germane în Cel de-al doilea război mondial ( 1940 ). În locul capelei, la sugestia Reginei și a Ducelui de Edinburgh , edificiul a fost recreat ca o galerie pentru colecția Regală "Royal Collection"  în anul 1962. Ulterior, galeria a suferit diferite extinderi cât și o amplă renovare pentru a sărbători "Golden Jubilee" (50 de ani de la înscăunare) în 2002.

Interioarele originiale de la începutul secolului XIX, multe din care încă există, includ folosirea pe scară largă a foarte coloratei scangliola, albastru lapis și roz la sfatul lui Sir Charles Long. Regele Eduard al VII-lea a supervizat o parte din redecorări.

Încăperile de stat, folosite în ceremonii oficiale și de stat sunt deschise publicului în fiecare an în august și septembrie, ca parte a Deschiderii de vară a Palatului. Uneori palatul este denumit colocvial ca „Buck House”.

Note

Legături externe 

Buckingham
Buckingham
British Museum

Fondat în 1753, British Museum (Muzeul Britanic) este unul dintre cele mai vechi și mai impozante muzee din lume, cu exponate variind de la mumii egiptene la comori romane.

British Museum a fost fondat în anul 1753, fiind  primul muzeu național  public din lume. Încă de la început admitea  intrarea  liberă pentru „toate persoanele studioase și curioase”.

Originile muzeului le găsim în testamentul unui medic, naturalist și colecționar, Sir Hans Sloane (1660 – 1753).
De-a lungul vieții sale acesta a colecționat peste 71.000 de obiecte ce trebuiau să fie păstrate intacte și după moartea sa. Așa că întreaga  colecție a fost lăsată moștenire regelui George al II-lea  în schimbul sumei de 20.000 de lire sterline ce urma să fie acordată moștenitorilor lui Sir Hans Sloane. Regele a acceptat această donație și pe 7 iunie 1753 un Act al Parlamentului Britanic a stabilit înființarea British Museum.

British Museum s-a deschis publicului la 15 ianuarie 1759. Colecția de început conținea manuscrisuri, cărți, obiecte uscate din natură, câteva antichități.

În prezent British Museum are expuse numeroase obiecte de o valoare inestimabilă, multe din acestea cunoscute publicului precum: Piatra Rosetta, Craniul de cristal, Sfinxul din Taharqo, un fragment din Columna lui Traian, Bustul lui Julius Caesar etc. Obiectele sunt cuprinse în galeriile tematice ale  muzeului: Africa, Asia, America, Egiptul Antic, Roma și Grecia antică, Europa, Colecția de ceasuri, Orientul Mijlociu, etc.

British Museum oferă vizitatorilor și expoziții temporare tematice ce nu trebuie ocolite, care sunt însă contra cost. Numărul de vizitatori ai British Museum a crescut de la 5000 pe an în secolul al XVIII-lea, până la aproximativ 6.000.000 pe an în prezent.

Note

Legături externe 

 British Museum, cel mai vechi muzeu national din lume , 14 iunie 2006, Revista Magazin

Clădiri și structuri din Londra
Muzee din Regatul Unit
Fondări în 1753
Observatorul Regal din Greenwich

Chiar dacă Observatorul Greenwich și-a mutat echipamentul în afara Londrei după al Doilea Război Mondial pentru zone mai puțin poluate, vechiul Observator Regal - fondat în 1675, și acum făcând parte din Muzeul Marinei - are o colecție impresionantă de telescoape și alte instrumente astronomice. Vizitatorii pot să meargă pe primul meridian, care trece prin curtea observatorului.

Vezi și
 Instrument

Observatoare astronomice
Clădiri și structuri din Londra
Fondări în 1675
Eponime ale asteroizilor
Teatrul Globe

Teatrul Globe (în ) a fost un teatru din Londra, al epocii elisabetane, asociat cu William Shakespeare. Situat pe malul sudic al răului Tamisa (), clădirea din lemn a fost construită de compania teatrală a Bardului, Lord Chamberlain's Men, și inaugurată în 1599, pe o suprafață de pământ deținută de Thomas Brend, ulterior moștenită de fiul acestuia Nicholas Brend și de nepotul acestuia, Sir Matthew Brend.

Distrus de foc, la data de 29 iunie 1613 , Globe Theater a fost reconstruit în iunie 1614 pe exact același loc, fiind apoi definitiv închis în 1642 printr-o ordonanță emisă la 6 septembrie 1642, în perioada când toate teatrele din Anglia au fost închise din cauza Războiului civil englez (1642-1651).

O reconstrucție a teatrului, numită Shakespeare's Globe, s-a deschis în 1997, la circa 230 de metri de amplasarea originală a primului și a celui de-al doilea Globe Theatre.

Folosirea numelui Globe Theater 
Hicks Theatre din West End of London, deschis în anul 1906, a fost numit, începând cu 1909, "Globe Theatre", iar din 1994, a fost redenumit în onoarea marelui actor englez John Gielgud după numele acestuia, Gielgud Theatre.

Fostul Hicks Theatre, actualul Gielgud Theatre, deși a purtat numele de Globe Theatre, între 1909 până în 1995, nu avea nimic în comun, în afara numelui, cu elisabetanul Globe Theatre.

Varii locații 
Examinarea înregistrărilor proprietăților timpului a identificat localizarea precisă a teatrului Globe inițial ca aflându-se: la vest de actualul Southwark Bridge Road, la est până la Porter Street, respectiv la sud de Park Street, până la Gatehouse Square.  Oricum, localizarea foarte exactă rămâne necunoscută, considerând și cea mai recentă descoperire a unor elemente de fundație ale clădirii originare, cea din 1989, făcută de Departamentul de arheologie al Marii Londre (Department of Greater London Archaeology — actualmente  Museum of London Archaeology) dedesubtul parcării din spatele marii clădiri simetrice cunoscută ca  Anchor Terrace, aflată pe aceeași Park Street.  Astăzi, ceea ce s-a descoperit a fi conturul fundației este fidel replicată la suprafață. Întrucât cea mai mare parte a fundației originare se găsește sub numerele 67–70 ale clădirii Anchor Terrace, una din clădirile  listate a fi conservate total, nicio altă excavare nu a mai fost permisă.

Note

Legături externe 

 Shakespeare’s Globe online
 Shakespeare Festival im Globe Neuss
 Globe Theatre in Rom (engleza)
 Shakespeare's Globe, Google Cultural Institute

Anii 1590 în arhitectură
Desființări în 1642
Globe
William Shakespeare
Banca Angliei

Banca Angliei (în engleză Bank of England), cunoscută ca Bătrânica de pe Strada Threadneedle a fost fondată de rege în 1694 și mutată în locul actual în 1734. Banca a fost naționalizată în data de 1 martie 1946. Mandatul Băncii Angliei este menținerea ratei inflației la 2%. Dacă rata inflației depășește cu mai mult de 1%
ținta de 2%, guvernatorul Băncii Angliei trebuie să scrie o scrisoare deschisă către Chancellor of the Exchequer (similar cu ministrul de finanțe) pentru a explica ce măsuri va lua pentru a readuce nivelul inflației la 2%. Această măsură a fost necesară ca urmare, a crizei din 2007-2009 când rata inflației a urcat de la 2,1% în decembrie 2007 la 4,7% în august 2008.

Istoria Băncii Angliei 
Banca Angliei a fost fondată în 1694 prin Decretul Parlamentului, ca reprezentând banca a guvernului și administrator al datoriei publice. Banca a fost fondată la propunerea scoțianului William Peterson, regelui William de Orania și Regina Maria, în căutare de resurse financiare pentru susținerea războaielor cu Franța. Inițial Banca Angliei a fost înființată pentru 10 ani. Dreptul de funcționare a fost reînoit de către Parlament în anul 1709, moment în care i se asigură băncii poziția dominantă în emisiunea de bancnote, pentru ca în 1715 banca va obține monopolul emisiunii de bancnote în Londra.
Prima ei tranzacție a fost un împrumut oferit guvernului, în valoare de 1.200.000 de lire sterline.
În următorii 40 de ani, Banca Angliei a devenit bancherul multor departamente guvernamentale, păstrându-le bani și oferindu-le împrumuturi.
După criza din 1847, banca își asumă rolul de împrumutător de ultimă instanță și procedează la ajustări ale nivelului ratei de dobândă, pentru stabilizarea pieței monetare.

Independența Băncii Angliei 
În mai 1997 după ce laburiștii au câștigat alegerile generale, Gordon Brown pe atunci Chancellor of the Exchequer, a oferit băncii centrale, responsabilități depline în stabilirea politicii monetare.

Rata dobânzii de politică monetară

Relaxarea cantitativă 
În 2009 Banca Angliei a început programul de relaxare cantitativă, prin crearea de lire sterline, din nimic, pentru a achiziționa active financiare, precum obligațiuni de stat (Gilts).

Note

Vezi și 

 Banca Centrală Europeană
 Sistemul European al Băncilor Centrale
 Uniunea Europeană
 Istoria activității bancare
 Bancă centrală

Legături externe 
 www.bankofengland.co.uk - Site web oficial
 TUR VIRTUAL în Banca Angliei. Cum arată seiful de aur și cele 400.000 de lingouri din subsolul celebrei clădiri britanice (VIDEO), 13 iulie 2013, Jurnalul Național

Fondări în 1694
Anglia
Bănci din Regatul Unit
Londra
Euro
Istoria activității bancare
Sistemul bancar din Regatul Unit
Stadionul Wembley

Stadionul Wembley (cunoscut ca Wembley Stadium connected by EE din motive comerciale) este un stadion de fotbal din Wembley Park, Londra, Anglia. El a fost deschis în 2007, și a fost construit pe locul vechiului Stadion Wembley care a fost demolat în 2003. Arena găzduiește meciuri importante de fotbal cum ar fi finalele FA Cup și meciurile de acasă ale echipei naționale de fotbal a Angliei.

Stadionul Wembley este un stadion de categoria a patra UEFA. Având 90.000 de locuri, el este al doilea stadion după mărime din Europa. Stadionul este deținut de către The Football Association prin filiala sa Wembley National Stadium Ltd (WNSL).

Arena a fost proiectată de HOK Sport (cunoscuți ca Populous din 2009) și Foster and Partners, și include un acoperiș parțial retractabil și Arca Wembley de 134 m înălțime. Stadionul a fost construit de către firma australiană Multiplex contra sumei de 798 milioane £.

Galerie

Referințe

Legături externe 

 Site Oficial
Wembley Stadium Images

Stadioane din Londra
Stadioane ale Campionatului Mondial de Fotbal
Stadioane olimpice
Anglia
Stadioane ale Campionatului European de Fotbal 2020
Hyde Park

Hyde Park, împreună cu Grădinile Kensington, sunt o adevărată oază de verdeață în viața urbană a Londrei. La început, zona a fost o pădure a unei mănăstiri, după aceea a devenit terenul de vânătoare al regelui Henry VIII, apoi un loc de plimbări pentru familia regală și un loc pentru dueluri. În această pădure au trăit căprioare până prin 1850, iar astăzi este numit "Plămânii Londrei" datorită faptului că cele 140 de hectare de arbori curăță aerul de fum și de alți poluanți.

"Colțul vorbitorilor" din Hyde Park este o tribună neoficială, unde oricine poate ține discursuri pe orice temă. Duminica este ziua obișnuită pentru asemenea mitinguri neoficiale.

Londra
Parcuri din Regatul Unit
Stadioane pentru Jocurile Olimpice de vară din 2012
Sovietul Suprem al Uniunii Sovietice

Sovietul Suprem (în limba rusă Верховный Совет) a fost cel mai înalt corp legislativ al Uniunii Sovietice și singurul care avea puterea de a aproba amendamentele constituționale. Deputații Sovietului Suprem alegeau Prezidiumul, membrii Curții Supreme și numeau pe Procurorul General al URSS. Modelul său de organizare a fost Всероссийский Центральный Исполнительный Комитет Советов рабочих, крестьянских, красноармейских и казачьих депутатов – Comitetul Executiv Central din întreaga Rusie al deputaților muncitorilor, țăranilor, soldaților Armatei Roșii și cazacilor, pe scurt Всероссийский Центральный Исполнительный Комитет (ВЦИК) – Comitetul Executiv Central din întreaga Rusie. 

Sovietul Suprem a fost format din două camere, fiecare având puteri legislative egale, cu deputați aleși pentru mandate de cinci ani.

 Sovietul Uniunii, în care era ales un deputat la fiecare 300.000 de cetățeni sovietici din republicile unionale,
 Sovietul Naționalităților, care se presupunea că reprezintă toate etniile din uniune, cu membrii aleși pe baza a unei rații de
25 de deputați pentru fiecare republică unională,
11 deputați pentru fiecare republică autonomă,
5 deputați pentru fiecare regiune autonomă și 
câte unul pentru fiecare oblastie autonomă. 

În 1989, erau câte 750 de deputați în fiecare cameră a Sovietului. Sovietul Suprem se întâlnea regulat în două sesiuni ordinare, dar membrii săi puteau fi convocați să participe la sesiuni extraordinare. Prezidiumul era însărcinat cu rezolvare problemelor curente între sesiunile Sovietului Suprem.

Practic, până la Perestroika și la alegerile parțial libere din 1989, Sovietul Suprem funcționa ca o mașină de vot care aproba hotărârile organelor mai puțin reprezentative, dar mai puternice, precum Politburo. 

Fiecare republică unională avea propriul Soviet Suprem, un parlament unicameral, funcționând după aceleași reguli ca și Sovietul Suprem Unional. Exista câte un Soviet Suprem și pentru fiecare republică autonomă. 

Sovietul Suprem a dizolvat Uniunea Sovietică și s-a autodizolvat mai apoi pe 26 decembrie 1991. După această dată, Sovietele Supreme ale republicilor unionale au devenit corpuri legiuitoare ale noilor țări independente. Sovietul Suprem al RSFS Ruse și Sovietul Deputaților Poporului al RSFS Ruse au fost corpurile legiuitoare ale Rusiei până la dizolvarea lor în timpul crizei constituționale din 1993.

Frazeologie sovietică
Istoria Uniunii Sovietice
Principat (Imperiul Roman)

În istoria Imperiului Roman, Principatul este, conform derivației sale etimologice din cuvântul latin princeps, însemnând șef sau primul, regimul politic dominat de către un astfel de șef de stat sau guvern. Titlul, în complet princeps senatus / princeps civitatis, a fost adoptat inițial de către Octavian (27 î.Hr. - 14 d.Hr.), primul împărat Roman, care a ales, precum dictatorul pe viață asasinat, Iulius Cezar, care refuzase în mod formal coroana - să nu (re)introducă o monarhie legală, ci să formeze stabilitatea politică necesară cu disperare după epuizantele războaie civile de către un regim de facto întru scheletul constituțional al republicii, care fusese separat precis ca o alternativă la odiosul regat precedent. Deși pretențiile dinastice au apărut încă de la start, aceasta a rămas constituțional de neimaginat.

 Deseori, într-un sens mai limitat și precis cronologic, termenul este aplicat specific asupra primeia dintre cele două faze guvernului imperial din vechiul Imperiu Roman, anterior căderii sale în vest (căderea Romei), în 476, lăsând Imperiul Bizantin singurul moștenitor.

Sub acest Principat stricto sensu, realitatea politică a domniei autocratice de către împărat era încă mascată cu scrupulozitate de către forme și convenții de domnii oligarhice pe cont propriu moștenite din perioada politică a neîncoronatei Republicii romane (509 î.Hr.-27 î.Hr.) sub motoul SPQR.

 Această primă fază avea să fie folosită de către, sau mai degrabă să implice, așa-numitul Dominat, în care împăratul devenea stilizat dominus (stăpân), cetățenii săi, cei cu care constituțional împărțea suveranitatea sa, devenind supușii săi, semănând oarecum cu tradiția orientală dintru elenism.

Acest proces este adesea văzut c-ar fi început cu împăratul Domițian, când tipuri orientale de domnie precum dominus (Lord, Stăpân) au devenit curente (deși nu legale), dar nu se putea prin definiție clarificarea punctului de turnură constituționale, deci această apreciație rămâne subiectivă, realitatea este dezvoltare graduată.

După Criza secolului III aproape că s-a ajuns la colapsul politic al Imperiului, împăratul Dioclețian a înlocuit principatul de o persoană cu tetrarhia, în care pretextul rămas vechii forme republicane era în majoritate înlăturat, stilul princeps nemaifiind folosit acum, precum și unitatea teritorială a imperiului.
Despre eroi și morminte

Despre eroi și morminte este un roman al scriitorului argentinian Ernesto Sábato din anul 1961. E romanul în care Ernesto Sábato caută, așa cum o făcuse Dostoievski cu un secol în urmă, sursa răului din om și din societate, intrând în istorie, în agitația politică și în straturile adânci ale psihologiei unor personaje bântuite de obsesii și fantasme. „Sunt un cercetător al răului”, spune Fernando Vidal Olmos, eroul lui Sábato, autor al "Dării de seamă despre orbi", fragmentul cel mai șocant din roman, proza care l-a urmărit pe scriitorul argentinian până târziu, la senectute, când picta "ființe teribile ce ies din adâncul sufletului meu, turnuri ce se prăbușesc, păsări în ceruri incendiate". Într-o scenă din roman apare și pictorul suprarealist român Victor Brauner care a fost lovit în ochi cu o sticlă și și-a pierdut vederea la acel ochi.

Romane de Ernesto Sábato
Romane din 1961
Abaddon

În Vechiul Testament, Abaddón (ebraică:  אֲבַדּוֹן‎, Avadon - "distrugere") este locul distrugerii, al morții, împărăția morților. În Apocalipsa după Sf. Ioan, este îngerul pustiitor din adâncuri, regele lăcustelor din iad, al sufletelor rele ce chinuiesc pe oameni. Numele grecesc e Apollion, în "Vulgata" nimicitorul (Exterminans), în literatura rabinică reprezintă o parte din cele patru părți ale iadului (Iov 26, 6; 28,22; 31,12; Apocalipsa 9,11).
În cartea Melissei de la Cruz, îngerul Abbadon îi este însoțitor lui Azrael (îngerul morții). Amândoi fiind legați unul de celalălt prin jurământul eternității.  
  

Îngeri în creștinism
Unu și universul

Unu și universul este primul volum de eseuri al lui Ernesto Sábato, apărând în 1945, moment care coincide cu ruptura autorului de lumea științifică.

Volumul constă într-o înșiruire de reflecții pe diferite teme, ordonate alfabetic. Majoritatea acestora se referă la problemele științei și ale cunoașterii. Sábato oferă întâietate lui Pitagora între înțelepții lumii antice, deoarece a fost printre primii care au văzut legătura dintre realitate și numere, făcând astfel trecerea de la gândirea ancorată în concret la gândirea abstractă, esențială pentru progresul științei.

Tematica științei nu este singura din Unu și universul, existând și reflecții pe marginea literaturii și istoriei.

În prefața la ediția din 1968, Ernesto Sábato se declara "atât de departe de cea mai mare parte a ideilor expuse în ea, încât simt, reexaminându-le, aceeași gingașă ironie cu care privim vechile fotografii de familie: [...] Cum ne-a mai devastat timpul surâsul și rămășița de prospețime sau de spirit jucăuș! [...] Câte iluzii se observă [...], rând pe rând pârjolite de frig și de furtuni, de morțile și dezamăgirile atâtor doctrine și ființe pe care le-a iubit!"

Bibliografie 

Ernesto Sábato, "Eseuri", vol.1, trad. Ileana Scipione, ed. RAO, Bucuresti, 2004.
Ernesto Sábato
Cărți
Alexandru Ipsilanti Eteristul

Alexandru Ipsilanti (alternativ Ypsilanti, în ; ) a fost un general grec în serviciul rus în lupta pentru independența Greciei. A fost conducătorul organizației Philiki Etaireia din 1820.

Biografie 

Alexandru Ipsilanti era fiul domnului Constantin Ipsilanti (1760-1816), al Moldovei și al Țării Românești și nepotul voievodului Țării Românești, de același nume, Alexandru Vodă Ipsilanti (1726-1807).

Alexandru Ipsilanti era descendent direct al domnului Constantin Brâncoveanu.

A intrat de timpuriu în armata rusească, a rămas ciung în urma luptei de la Dresda și a ajuns până la gradul de maior. Devenit epitrop general al Eteriei, hotărăște că a venit momentul ca grecii să-și obțină eliberarea de sub dominația turcilor și în 1821 declanșează revoluția. Ipsilanti a preluat în anul 1820, după ce Ioannis Kapodistrias, ministrul țarului, a refuzat anterior, conducerea organizației Eteria, pentru a pregăti și planifica războiul pentru independență al grecilor împotriva turcilor. În planul general, care a fost întocmit în același an, s-a prevăzut că lupta va avea loc inițial în zonele de la nord de Dunăre (Moldova și Țara Românească).

Cu o armată strânsă în Basarabia și formată din greci, macedoromâni, bulgari, sârbi, albanezi (arnăuți), trece în principate, bazându-se și pe ridicarea populației de aici (20 februarie 1821), și mai ales pe sprijinul domnitorului fanariot al Moldovei, Mihail Suțu. De la Iași, unde turcii sunt măcelăriți și lumea îngrozită, trece spre Țara Românească. Aici, intră în conflict cu Tudor Vladimirescu, ce conducea Revoluția de la 1821. Eteriștii îl ucid pe Vladimirescu în 27 mai 1821 și-i aruncă trupul într-o fântână părăsită de lângă Târgoviște. În cele din urmă însă, revoluția lui Ipsilanti nu reușește. Rusia o dezaprobă, populația Principatelor Române o urăște, din cauza jafurilor făcute de eteriști și a uciderii lui Tudor Vladimirescu.

Armata elenă, care era formată doar dintr-o mână de voluntari, a fost înfrântă de forțele otomane la 19 iunie 1821, lângă Drăgășani. Lupta a fost pierdută mai ales din cauza lui Ipsilanti care a rămas cu trei ore în urma armatei. A doua zi, i-a numit pe oamenii săi "turme nemernice de sclavi" și i-a părăsit, trecând în Transilvania. Ipsilanti a supraviețuit pentru că a scăpat la timp. Majoritatea insurgenților rămași au fost uciși la 29 iunie 1821 în lupta de la Sculeni. Ipsilanti a fost arestat de autoritățile austriece în drumul său spre Grecia și inițial deținut la Cetatea Palanok și apoi din 1823 în Malá pevnost din Terezin. În 1827 a fost eliberat și a murit un an mai târziu într-o casă de pe Landstraße din Viena, unde astăzi îl comemorează o placă.

Consulul general și anreprenorul regal al Greciei, Gheorghe de Sina, i-a comandat aritectului Theophil Hansen un mausoleu pentru Ipsilanti în parcul Palatului din Sieghartskirchen. Acolo s-au odinit oasele sale din 1906 până în 1964. Astăzi rămășițele lui Ipsilanti se odinesc în Salonic.

Dumitru Ipsilanti (1793-1832), fratele lui Alexandru, a dat orașului Ypsilanti din Michigan numele său.

Note 

Nașteri în 1792
Decese în 1828
Eteria
Științe economice

Științele economice este știința socială care studiază producția, distribuția și consumul de bunuri și servicii.

Științele economice se împart de regulă în două domenii: economie politică și economia afacerilor.

Economia politică cercetează toate relațiile economice din domeniul microeconomiei, ca rezultat al deciziilor raționale ale actorilor individuali (familii, firme) și din domeniul macroeconomiei, ca rezultat al interacțiunii sistematice a tuturor agregatelor unei economii (cererea agregată, investițiile, nivelul prețului).

Economia afacerilor cercetează comportamentul unei unități economice, a unei firme, în condițiile existenței posibilităților și materiilor prime limitate.

Adam Smith, care în anul 1776 a publicat cartea „Avuția națiunilor, cercetare asupra naturii și cauzelor ei“, este considerat fondatorul științelor economice moderne. În această carte el a criticat mercantilismul care a predominat până în acel moment. Opera sa s-a răspândit în Marea Britanie și SUA și exprima pentru prima dată ideea unei noi direcții științifice, pentru cercetarea activităților economice. Smith a implementat în mod special ideile deja existente ale lui Montesquieu despre separarea puterilor și ideile istoricului David Hume despre motivele umane și despre proceduri.

Economia modernă se bazează pe cercetările și publicațiile lui John Maynard Keynes care în opera sa controversată „The Economic Consequences of the Peace“ a criticat plățile reparatorii oferite economiei Germaniei după primul război mondial. Mai presus de toate, teoria sa generală a ocupației forței de muncă, a dobânzii și a banilor a dominat discuțiile despre macroeconomie de-a lungul mai multor secole.

Alături de această economie orientată înspre cerere, de tip keynesian, în a doua jumătate a secolului al XX-lea s-a răspândit și a fost recunoscută o orientare înspre ofertă, monetarismul, care a aparținut economistului Milton Friedman. În domeniul politicii economice, aceste punte de vedere orientate înspre ofertă au fost puse în aplicare de către Margaret Thatcher în Anglia, sub numele de Thatcherismus și de președintele american Ronald Reagan, sub numele de Reaganomics.

În domeniul științelor economice se pornește în prezent de la ideea că nevoile oamenilor sunt teoretic nelimitate. Deoarece mijloacele prin care aceste nevoi pot fi satisfăcute sunt totuși limitate, în mod inevitabil nu pot fi satisfăcute toate nevoile. Bunurile destinate satisfacerii acestor nevoi sunt limitate, economia trebuie să țină cont de acest lucru și să folosească în mod optim bunurile disponibile.

Note

Vezi și
 Economie

Economie
Tricking

Tricking-ul este un sport relativ nou cu originea în diferite arte marțiale (capoeira, tae kwon do, wushu), gimnastică și breakdancing, din care a preluat mai multe tehnici. În general, practicanții pot face aceste mișcări pe iarbă sau pe podele normale fără ajutorul saltelelor, podelelor pliometrice sau altor suporturi specializate.

Legături externe
Club 540
Tricks Tutorials
Joe Eigo 
Team Immortal  

Sporturi individuale
Blasiu de Sebastia

Blasiu (în variantă latină Blasius, în variantă slavonă Vlasie) () a fost un episcop în Sebasteia (Armenia Mare), astăzi Sivas în Turcia. Este sărbătorit ca sfânt în Biserica Catolică și în Biserica Ortodoxă. Numele în limba română ar putea fi Sfântul Valah din Sebasteia întrucât în albaneză și croată numele înseamnă Valahul.

Moaștele sale au fost aduse în anul 855 în Sfântul Imperiu Roman și așezate în Mănăstirea St. Blasien, care a dat ulterior numele orașului Sankt Blasien din Baden-Württemberg. Blasiu este de asemenea patron al orașului Dubrovnik și patron al Bisericii St. Vlah din Scupia (Skopje), Macedonia.

În localitatea L'Hôpital-Saint-Blaise din Munții Pirinei există o biserică monument istoric din secolul al XII-lea, înscrisă pe lista patrimoniului UNESCO. Vechiul han medieval pentru pelerini, adiacent mănăstirii, a fost demolat ca urmare a Revoluției Franceze.

Numele municipiului Blaj este atestat din anul 1313 sub forma villa Blasii, satul lui Blasiu, în .

Sărbători 
 în calendarul latin: 3 februarie;
 în calendarul bizantin: 11 februarie;
 în calendarul armean: prima zi de luni, marți, joi sau sâmbătă de după octava de Bobotează.

Note

Vezi și 
 Listă de zile onomastice

Legături externe 

 Viețile sfinților (profamilia.ro) 
 Sfantul Vlasie, episcopul din Sevasta (crestinortodox.ro)

Decese în 316
Sfinți în Biserica Catolică
Sfinți în Biserica Ortodoxă
Nume
Doctori fără de arginți
Martiri creștini
Sfinți din Anatolia
Psihopolitică

Psihopolitica este o disciplină situată la confluența științelor politice, etnopsihologiei și geografiei ce studiază relația dintre particularitățile spațiului geografic, politică și psihologia colectivă a unui neam. Termenul a fost întrodus în uz de geopoliticianul Rudolf Kjellen în lucrarea Statul ca formă a vieții (1916). În perioada războiului rece în SUA și URSS s-ar fi încercat utilizarea psihopoliticii pentru inventarea unor tehnici de control a conștiinței.

A nu se confunda cu psihologia politică, care este o știință psihologică.
Ramuri ale psihologiei
geopolitică
Mezoeconomie

Teoria interacțiunii mezoeconomice a politicii economice face parte din teoriile noii economii politice. Aceasta face parte din domeniul științelor economice și a fost înființată la începutul anului 1970 de către Profesorul Hans-Rudolph Peters. 

"Mezo" înseamnă "mediu". Scopul teeoriei este acela de a explica comportamentul grupurilor la un nivel mediu de agregare, între factori de decizie politici și grupuri de interese. Analiza pur microeconomică a individului și punctul de vedere pur macroeconomic asupra întregii structuri a grupurilor au fost criticate pe motiv că ar fi insuficiente. În special supozițiile individualismului metodologic- comportamentul rațional și individual al actorilor- au fost considerate a fi restricții prea puternice. Comportamentul irațional a fost inclus în formarea teoriei.

Reprezentant 

Prof. Dr. em. Hans-Rudolf Peters de la Universitatea din Oldenburg, Germania

Vezi și 
 Microeconomie
 Macroeconomie
Mezoeconomie
Bun economic

În economie un bun este orice obiect fizic (natural sau făcut de către om) sau serviciu care prin consum, face ca utilitatea să crească și ca urmare poate fi vândut pe piață la un anumit preț. Dacă un obiect sau un serviciu este vândut la un preț pozitiv, atunci este aproape sigur un bun, din moment ce cumpărătorul consideră utilitatea acestuia mai mare decât utilitatea banilor. Obiectele și serviciile care nu sunt comercializate pe piețe cum ar fi aerul sau ideile sunt mult mai dificil de determinat, dacă sunt sau nu bunuri.

Bunul contrastează cu așa-numitul „rău“ care face ca utilitatea să scadă. Un alt mod de a considera un bun este faptul că bunul este ceva din care se vrea mai mult, iar „răul“ este ceva din care se vrea mai puțin. De exemplu timpul liber este un bun, iar munca este considerată un „rău“ din punctul de vedere al muncitorului, deși banii pe care acesta îi poate câștiga sunt un bun. Un bun este considerat adeseori a fi doar un produs fizic, ca și în definirea contabilă ca bun contabil. În economie nu este nevoie ca un bun să fie un obiect fizic. De exemplu un serviciu, cum ar fi tunsul la frizer, ar fi un bun atâta timp cât beneficiarul îl dorește. Definiția mai cuprinzătoare pe care o folosesc economiștii are valoare în multe dintre deciziile pe care oamenii le iau dintr-un număr de alegeri posibile.

Același obiect poate fi un bun cât și un „rău“ pentru o anumită persoană. De exemplu, primele cinci felii dintr-o pizza pot avea o utilitate pozitivă, însă următoarea felie poate avea utilitatea zero, iar mai multe felii consumate din acel moment vor avea utilitate negativă. Uneori economiștii presupun că un bun este non-saturat. În acest caz se presupune că există întotdeauna utilitate pozitivă pentru un bun, iar cantitatea nu contează. Dacă bunul este disponibil gratis, atunci nivelul de consum va fi astfel încât ultima unitate consumată din acel bun va avea utilitate zero pentru consumator.

 
Teoria consumului
Edmonton

Edmonton este capitala provinciei Alberta, Canada și al doilea oraș ca mărime (după Calgary) cu o populație în aria metropolitană de 1.081.300 de locuitori (2007). Orașul a cunoscut o perioadă de dezvoltare recentă și rapidă din punct de vedere al economiei, începând cu anii 1950, datorită descoperirii unor rezerve de țiței în partea sudică, la Leduc.

În Edmonton locuiau 5115 de Români in 2001  .

Personalități născute aici 
 Jordan Peterson (n. 1962), psiholog..

Vezi și 
Lista orașelor din Canada
Listă de orașe din Alberta, Canada
Calgary

Note

Legături externe 

 Sit oficial 
 Move2Edmonton.com 
 Petrolul, campionii și festivalurile, 10 decembrie 2008, Adevărul

Capitalele provinciilor și teritoriilor Canadei
E
Orașe din provincia Alberta
Drapelul Slovaciei

Forma actuală a steagului Slovaciei a fost adoptat prin Constituția Slovaciei, care a intrat în vigoare la 3 septembrie 1992. Steagul țării folosește culorile panslave – roșu, alb și albastru.

Steagul Slovaciei își are originile din revoluția din 1848, când slovacii se luptau împotriva maghiarilor pentru independență. Acest steag a fost adoptat semi-oficial de Cehoslovacia înainte de Primul Război Mondial, de Republica Slovacă în timpul celui de-al Doilea Război Mondial și, după 1 martie 1990, ca steagul Slovaciei ca republică constituentă cehoslovacă. Stema a fost adăugată la 3 septembrie 1992.

Slovacia
Slovacia
Magherești, Gorj

Magherești este un sat în comuna Săcelu din județul Gorj, Oltenia, România.

Asezare si necropolă; daco-romani, sec.II-III. Cercetari de salvare s-au realizat între anii 1976-1978 și 1980-1987.

Au fost identificate o așezare daco-romană în punctul "Turița", necropola așezării în perimetrul "Căminului cultural" din Magherești, o asezare din epoca bronzului la "Fântâna Jidovilor", unde prof. Dumitru Tudor presupunea ca este un castru roman. În așezare s-au descoperit locuințe cu temelia din bolovani de râu, ceramică, resturile unui cuptor pentru ars ceramica, cărămizi, țigle etc.

În spatele căminului cultural s-a găsit un mormânt cu "sarcofag" din cărămizi și o inscripție pe o piatră special cioplită, fragmente ceramice romane etc.

Vezi și
Biserica de lemn din Magherești din Vale
Biserica de lemn din Magherești din Deal

Galerie de imagini

Bibliografie 

 C. C. Petolescu, P. Gherghe, Gh. Calotoiu, Litua, 1, Tg. Jiu, 1978, p. 33-35; 
 C. C. Petolescu, DRDIA, Bucuresti, 1984, p. 56-62; P. Gherghe, Arhivele Olteniei, SN,

Magherești, Săcelu
Virgulă

Virgula este semnul de punctuație care delimitează grafic o pauză între părți de propoziție (vezi Sintaxa propoziției) sau între propozițiile unei fraze (vezi Sintaxa frazei), despărțindu-le pe baza raporturilor sintactice.

Ortografie 

Virgula se folosește în scrierea multor limbi — toate limbile scrise cu alfabetul latin și o parte din celelalte — pentru a structura fraza și propoziția și a evita posibilele ambiguități. Astfel, virgula joacă un rol similar cu pauzele, variațiile de ritm și intonația în limba vorbită. Utilizarea virgulei diferă de la o limbă la alta, lucrările normative ale fiecăreia impunând reguli mai mult sau mai puțin precise în care virgula este obligatorie, opțională sau nepermisă.

Vezi și Virgula în limba română.

Matematică 
În scrierea numerelor, virgula separă partea întreagă a unui număr de partea sa fracționară. De exemplu: 3,14159.

În aritmetica englezească, virgula se folosește pentru separarea ordinelor de mărime, iar punctul pentru separarea părții întregi de partea fracționară. Numărul cincisprezece milioane se va scrie „15,000,000”.

Informatică 
Vezi virgulă fixă și virgulă mobilă

Muzică 
Virgula este un semn scris în partea de sus a unui rând melodic, care arată când trebuie făcută respirația în timpul interpretării vocale iar în muzica instrumentală indică frazarea.

Vezi și 
Apostrof
Bară oblică (slash /)
Bară oblică inversă (backslash \)
Cratimă
Două puncte
Ghilimele
Linie de dialog
Linie de pauză
Punct
Punct și virgulă
Puncte de suspensie
Semnul exclamării
Semnul întrebării

Bibliografie
Îndreptar ortografic, ortoepic și de punctuație, ediția a I, ediția a II-a, ediția a III-a, ediția a IV-a, ediția a V-a , Academia Română, Institutul de Lingvistică Iorgu Iordan, București 1960, 1965, 1971, 1983,  2001  

Semne de punctuație
Inspecția Muncitorilor și Țăranilor

Inspecția Muncitorilor și Țăranilor a fost o organizație guvernamentală, parte a aparatului statului pentru  planificare, în anii de început a Uniunii Sovietice.

Vezi de asemenea: Colectivizarea în URSS

Organizații guvernamentale
Uniunea Sovietică
Sovietul Militar Revoluționar

Sovietul Militar Revoluționar al Republicii (prescurtat Revvoensoviet ) (în limba rusă Революционный Военный Совет, Реввоенсовет) a fost autoritatea militară supremă în Rusia Sovietică. A fost înființat prin decretul Comitetului Central Executiv din ntreaga Rusie]] ("VȚIK") pe  2 septembrie 1918. 

Până în acel moment, existau două corpuri ale autorității militare: Sovietul Militar Suprem (Высший военный совет) și Departamentul Operativ al Comisariatului Poporului pentru Probleme Militare  (Оперативный отдел Народного комиссариата по военным делам).

Decretul punea toate fronturile și organizațiile militare sub singura comandă a Revvoensoviet și a președintelui acestuia.  Exista un singur comandant suprem (главком) pentru comanda militară operativă și strategică, subordonat militar și politic doar președintelui organizației, care era în același timp și Comisar al poporului pentru Armată și Marină. 

Primul președinte a fost Lev Troțki.

Primul comandant suprem a fost pușcașul roșu leton Ioakim Vatsetis. În iulie 1919, a fost înlocuit de Serghei Kamenev (1919-1924). 

După crearea Revvoensoviet, a fost creat pe 30 noiembrie 1918 și Sovietul pentru Apărare al Muncitorilor și Țăranilor, condus de Vladimir Ilici Lenin și având ca membri pe Președintele Revvoensoviet (Troțki), un reprezentant  al  VȚIK (Stalin) și câțiva narkomi. Sarcina lui era să mobilizeze toate resursele țării pentru apărare.
Istoria Uniunii Sovietice
Fondări în 1918
Desființări în 1934