alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Vescomtat de Nimes

El vescomtat de Nimes fou una jurisdicció feudal d'Occitània centrada a la ciutat de Nimes (Nîmes en francès).

Nimes fou un comtat (vegeu Comtat de Nimes) que va pertànyer als comtes de Tolosa des de la segona meitat del segle IX (cap al 872). Els comtes tolosans van deixar el poder en mans de vescomtes, i la dinastia vescomtal va governar vora cent anys fins que el 956 l'hereva Gauciana (Cecília) es va casar amb Bernat II Ató (I de Nimes), vescomte de l'Albigès (o Albí), quedant units ambdós vescomtats. Bernat II Ató va tenir tres fills: Frotari bisbe, Ermengarda (casada amb Bernat I senyor d'Andusa) i Ató II, vescomte d'Albí i Nimes, casat amb Gerberga. Va morir el 1032 i va deixar tres fills: Frotari (quart bisbe d'aquest nom dins la família), Sigari, i Bernat III Ató, vescomte d'Albí i Nimes (Bernat II Ató de Nimes), casat amb Ramgarda de Rasès, amb la que va tenir a Ramon Bernat I Trencavell, que el 1060 va rebre Nimes i Albí i per matrimoni amb Ermengarda fou vescomte de Besiers i Agde i comte de Carcassona i Rasès. Els drets d'Ermengarda a Carcassona i Rasès foren venuts al comte de Barcelona que exercia la sobirania feudal sobre Besiers i Agde, i que els va retornar en feu a Ramon Bernat I Trencavell. El 1074 va morir Ramon Bernat I, i el va succeir a Nimes i Albi el seu fill Bernat Ató I, que el 1082 va reclamar la plena sobirania sobre Carcassona, Rasés, Besiers i Agde pels drets de la seva mare. El 1129, a la mort de Bernat Ató I, Nimes i Agde van passar al seu fill Bernat Ató II (casat amb Guillema de Montpeller), i Albi, Besiers, Carcassona i Rasès als fils Roger i Ramon Trencavell I. Mort Bernat Ató II el 1159, el va succeir el seu fill Bernat Ató III. El 1214 Simó de Montfort va ocupar Nimes i el seu fill Amalric va renunciar als seus drets el 1226 a favor del rei de França. Ramon Trencavell III, de l'altra branca dels Trencavell (de Carcassona, Rasès, Besiers i Albí) va renunciar a tots els drets en favor del rei de França a canvi d'una pensió de 600 lliures l'any 1247.

Llista de vescomtes de Nimes 
 Desconeguts. c. 880-960
 Gauciana (Cecília) ?-? (casada el 956)
 Bernat I Ató (espòs) c. 960-974 (vescomte d'Albí)
 Ató II (fill) 974-1032 (vescomte d'Albí)
 Bernat II Ató 1032-1060 (vescomte d'Albí)
 Ramon Bernat I 1060-1074 (vescomte d'Albí)
 Bernat Ató I (fill) 1082-1129 (vescomte de Carcassona, Rasès, Besiers, Agde i Albi) 
 Bernat Ató II 1129-1159 (vescomte d'Agde)
 Bernat Ató III 1159-1214 (vescomte d'Agde)
 Simó de Montfort 1214-1218 
 Amauri o Amalric de Montfort 1218-1226 
 a la corona francesa 1226
Vescomtats d'Occitània
Nimes (desambiguació)

Toponímia:
 Nimes, municipi al departament del Gard (regió d'Occitània, França)
 Bisbat de Nimes, seu de l'Església Catòlica a França, sufragània de l'arquebisbat d'Avinyó, la diòcesi comprèn el departament del Gard, a la regió del Llenguadoc-Rosselló
 Cantó de Nimes-1, cantó al departament del Gard (regió d'Occitània, França) 
 Cantó de Nimes-2 cantó al departament del Gard (regió d'Occitània, França) 
 Cantó de Nimes-3, cantó al departament del Gard (regió d'Occitània, França)
 Cantó de Nimes-4, cantó al departament del Gard (regió d'Occitània, França)
 Cantó de Nimes-5, cantó al departament del Gard (regió d'Occitània, França)
 Cantó de Nimes-6, cantó al departament del Gard (regió d'Occitània, França) 
 Comtat de Nimes, jurisdicció feudal d'Occitània, sorgida després del 754 quan la ciutat de Nimes va passar als carolingis
 districte de Nimes, districte del departament francès del Gard (regió d'Occitània, França) 
 Vescomtat de Nimes, jurisdicció feudal d'Occitània centrada a la ciutat de Nimes 
 Nimes  o Nemausus , ciutat de la Gàl·lia Narbonense situada a la via Domícia que anava des d'Arelate (actualment Arle) a Hispània passant per Narbona 
 Miscel·lània:
 Nîmes Olympique, club de futbol francès de la ciutat de Nimes, fundat el 1937
 Concili de Nimes, reunió de bisbes celebrada a la ciutat de Nimes vers el 394/396 
 HB Cercle Nîmes, club francès d'handbol femení, fundat l'any 1971 a Nimes
 USAM Nîmes, club d'handbol francès fundat l'any 1960
Vescomtat de Rasès

Vescomtat de Rasès és la denominació que va portar el comtat de Rasès del 1082 al 1209, sota els Trencavell i sempre unit a Carcassona. El 1209 va ser conquerit per Simó de Montfort. El 1218, mort Simó, va passar al seu fill Amalric. La rebel·lió dels càtars el 1224 el va expulsar i el 1226 va cedir els seus drets a la corona francesa. El 1227 les tropes reials tornaven a dominar el Rasès que com a vescomtat fou definitivament incorporat el 1247 per cessió del darrer Trencavell. Els drets de sobirania comtal els va renunciar el rei Jaume I al Tractat de Corbeil el 1258.
Vescomtats d'Occitània
Corbeil-Essonnes

Corbeil-Essonnes és una ciutat de la regió de l'Illa de França, al departament de l'Essonne a vint-i-vuit quilòmetres al sud-oest de París, de 39.951 habitants (1999), situada al punt on es troben el riu Sena i l'Essonne. És seu d'un bisbat.

Forma part del cantó de Corbeil-Essonnes i del districte d'Évry. I des del 2016 de la Comunitat d'aglomeració Grand Paris Sud Seine-Essonne-Sénart.

Allí es va signar el tractat de Corbeil (1258). És la segona ciutat del departament de l'Essonne. Corbeil-Essonnes està agermanada amb la ciutat valenciana d'Alzira, amb la que compatix similituds demogràfiques i econòmiques.

Geografia

Situació 

Corbeil-Essonnes se situa a la regió de l'Illa de França, al sud de l'aglomeració de París i al nord-est del departament francés de l'Essonne, a la frontera de la regió natural de Hurepoix a l'oest, de Gâtinais al sud i de Brie al nord-est. La ciutat ocupa un territori semblant a un triangle isòsceles, amb la punta orientada cap al sud, una base de tres quilòmetres de llarg i costats de sis quilòmetres, amb una superfície total de 1101 hectàrees. L'Institut géographique national francès dona les seues coordenades geogràfiques 48º36’38” N et 02º28’38” E al punt central d'aquest territori.

Fets històrics 
Aquí e va signar el tractat de Corbeil entre Lluís IX de França i el Rei d'Aragó Jaume I, el Conqueridor, l'11 de maig de 1258.

Referències

Vegeu també 
 Tractat de Corbeil
 Croada contra els càtars

Municipis del districte d'Évry
Comtat de Provença

El Comtat de Provença fou una jurisdicció feudal d'Occitània. El 948 amb l'ascens de Bosó II de Provença esdevindrà el primer comte de Provença. Els descendents d'aquest seran anomenats de la Dinastia Provença o Bosonides i governaran el territori provençal fins al 1112 any en què s'instaurà una nova dinastia, la Dinastia Millau-Gavaldà. La comtessa del comtat Gerberge de Provença cedí els seus drets a la seva filla Dolça de Provença. Aquesta dinastia però durà poc, ja que el casament, l'any 1112, de Dolça amb el comte de Barcelona Ramon Berenguer III conferí els drets del comtat al Casal de Barcelona.

Aquesta dinastia catalana perdurà al comtat fins al 1267, mitjançant la branca principal del casal barceloní o una annexa. Sovint amb lluites entre ambdues branques.

El casament de Beatriu I de Provença amb el duc Carles I d'Anjou provocarà la fi del casal barceloní i l'inici de la Dinastia Anjou. Aquesta unió amb el casal francès permetrà la unió temporal del Comtat de Provença amb el Regne de Nàpols. Una unió que s'iniciarà amb el mateix Carles I, ja rei de Nàpols en ascendir al comtat, fins a Joana I de Nàpols. Així mateix, el fill adoptat d'aquesta, Lluís I de Provença i els seus descendents esdevindran reis titulars de Nàpols, amb lluita amb la Branca Anjou-Durazzo pel tron napolità.

El 1481 a la mort de Carles III de Provença sense descendents, els títols de comte de Provença i duc d'Anjou revertiran al seu cosí Lluís XI de França i s'integren a la corona francesa.

Es va dividir en moltes línies:

Vegeu també 
 Comtat d'Arle
 Llista de comtes de Provença

Comtat de Provença
Provença
Provença
Vescomtat de Vallespir

El vescomtat de Vallespir, després vescomtat de Castellnou, fou una jurisdicció comtal del pagus de Vallespir al Rosselló. Els vescomtes van actuar al territori i van prendre el nom de vescomtes de Castellnou des del 1020. Abraçava el Tec alt i mitjà fins a Morellàs, la regió dels Aspres i la vall mitjana de la Tet.

Història 
El primer vescomte documentat és Ansemund el 941, senyor del castell de Cameles, que era propietari de nombrosos alous al Vallespir i al Rosselló. Casat amb Quíxol, el seu fill Sentil va fer edificar vers 990 el castell de Castellnou, dins de terme de l'antic castell de Cameles. El seu fill Guillem I, titulat encara vescomte de Vallespir el 1007, passarà a anomenar-se vescomte de Castellnou, tal com es documenta al seu testament (1020).

La família vescomtal va ser una de les més influents del Rosselló gràcies a la privatització del poder i la feudalització. Els successius vescomtes van tenir participar en la política mediterrània de la Corona d'Aragó durant els segles XIII i XIV. A finals de , Arnau de Castellnou va ser mestre de l'Orde del Temple a Catalunya i Aragó, i el vescomte Guillem IV va ser seguidor del rei Pere el Gran, a qui va acompanyar al setge d'Alcoi, i va ser nomenat ambaixador davant del papa i després acompanyà el monarca en el desafiament de Bordeus. D'altra banda, diversos dels seus membres, pràcticament sempre amb el nom d'Udalgar, passant d'oncle a nebot, van ocupar càrrecs d'importància a la diòcesi d'Elna.

La formació del regne de Mallorca, al qual es va unir el Vallespir, i la preeminència dels Castellnou a la cort mallorquina va fer que s'allunyessin de Catalunya. Només el darrer comte, Jaspert V, en contra dels seus cosins, va prendre partit pel rei d'Aragó. Va morir el 1321, deixant diversos deutes i una única hereva, Sibil·la, amb la qual es va extingir el títol vescomtal, que va ser venut a Jaume III de Mallorca el 1336. El llinatge encara va continuar fins a final de segle.

El 1370, Berenguer de Castellnou, el darrer descendent del llinatge, va comprar la baronia, però la restituïa als Fenollet uns anys després. Els Fenollet van ostentar el títol de baró de Castellnou, com al , la família Llupià, senyors (després marquesos) de Llupià.

Llista de vescomtes de Vallespir o de Castellnou 
 Ansemund
 Sentil
 Guillem I 991-1028 (primer vescomte de Castellnou)
 Jaspert I 1028-1066 (fill)
 Udalgar I 1066-1075 (fill)
 Guillem II 1075-1091 (germà)
 Guillem III 1091-1119 (nebot)
 Jaspert II 1119-1151 (fill)
 Guillem IV 1151-1164 (fill)
 Jaspert III 1164-1193 (fill)
 Guillem V 1193-1249 (fill)
 Jaspert IV 1249-1268 (fill)
 Guillem VI 1268-1284 (germà)
 Jaspert V 1284-1321 (fill)
 venda al vescomte de Narbona (1333)

Referències 

Castellnou dels Aspres
Vallespir
Vallespir
Senyoria de Sureda

La Senyoria de Sureda fou una jurisdicció feudal del Rosselló.

La primera senyora coneguda de Sureda va ser Beatriu de Castellrosselló, vídua de Guillem de Castellnou (mort el 1288), net del vescomte Guillem V de Castellnou. No és aclarit si Beatriu tenia Sureda del cap del seu pare, Ramon de Castellrosselló, o del del seu marit. El 1299 Beatriu fa al rei Jaume II de Mallorca l'homenatge per les justicíes de Sureda, moment en què el rei li confirma la senyoria. El seu fill Arnau de Castellnou va heretar de Sureda i de Castellrosselló. Casat amb Marquesa, tenia un fill Ramon, mort abans del 1337, darrer senyor de Castellrosselló de la nissaga dels Castellnou.

Referències 

Jurisdiccions nobiliàries del Rosselló
Edat mitjana de Catalunya
Sureda
Sureda (Rosselló)
Senyoria de Montbram

La senyoria de Montbram fou una jurisdicció feudal del Rosselló que fou donada a Dalmau II, fill de Dalmau I senyor de Sureda. Abraçava Montbram i la Vall de Sant Martí (abans part de la senyoria de Sureda) i les viles de Cortsaví i Montferrer, i a més a més també va heretar la senyoria de Bellpuig, que ja posseïa el seu avi Guillem V, vescomte de Castellnou cap al 1240.

Des del 1322 es va titular vescomtat de Castellnou. Va morir el 1323 i el va succeir el seu fill Dalmau III (el germà Pere havia mort el 1323) que es va casar amb la seva parenta Saurina de Botonac, senyora de Requesens i va rebre aquesta senyoria així com els dominis del vescomtat de Castellnou al morir Sibil·la, titulant-se des de llavors senyor o baró de Castellnou. Va morir el 1342 i el van succeir els seus fills, Guillem, que va rebre la senyoria de Requesens, i Berenguer, senyor de Montbram i Bellpuig. Guillem va morir el 1360 i la senyoria va passar a Berenguer que la va vendre tot seguit junt amb totes les seves (Castellnou, Montbram, Vall de Sant Martí, Cortsavi, Montferrer i Bellpuig) a Andreu de Fenollet vescomte d'Illa.

Llista de senyors de Montbram 
 Dalmau I de Sureda c. 1250-1299
 Dalmau II de Montbram 1299-1323
 Dalmau III 1323-1342
 Berenguer 1342-1360
 Andreu de Fenollet vescomte d'Illa 1360
Montbram
El Pueblo (diari de Tortosa)

El Pueblo, òrgan republicà de Tortosa que va aparèixer per primer cop el 1901, dirigit per Manaut i més tard pel polític Josep Berenguer i Cros, seguint la línia política de Marcel·lí Domingo i Sanjuan., L'imprimia Bernis i l'administració es trobava al número 24 del carrer Montcada. Fou un dels pocs setmanaris republicans; el 1936 va esdevenir diari. El 1936 era l'òrgan d'ERC, dirigit per Sebastià Campos i Terré, amb redacció i administració al número 10 del carrer de Cervantes. Es catalanitza amb en nom de "El Poble" el gener de 1937 i va deixar de publicar-se pel març de 1938, quan la ciutat restà com a front de guerra.

Referències

Bibliografia 
 
 
 
 
 

Setmanaris de Catalunya en castellà desapareguts
Premsa de Tortosa
Vescomtat d'Illa

El vescomtat d'Illa fou una jurisdicció feudal creada pel rei Sanç I de Mallorca amb la vila d'Illa al Rosselló, que pertanyia als Fenollet, i a més a més Llotes, Marsugà, Graulera, Bulaternera, Bula d'Amunt i Estoer. Els vescomtes es consideraren successors dels vescomtes de Fenollet.

El primer vescomte fou Pere VI, el 1314. Va morir el 1315.

El seu fill Pere VII va heretar Illa del pare i Canet de Rosselló de la mare i es va titular vescomte d'Illa i Canet. Va tenir cinc germans: Galceran, comanador de Sant Joan al Masdéu (mort el 1357); Timbor (morta el 1373), casada amb Bernat II, vescomte de Cabrera; Ponç (mort el 1354), canonge de Vic; Hug (mort el 1356), canonge d'Elna, bisbe de Vic i bisbe de València; i Bertran, castellà d'Alaró i senyor de la cavalleria del Masnou, i del qual una filla, Esclarmonda, es va casar amb Felip Dalmau I de Rocabertí, vescomte de Rocabertí. Pere VII es va casar amb Marquesa de Saportella, baronessa de Lluçà i la Portella, i hi va tenir tres fills: Beatriu (monja); Marquesa i Andreu I. El darrer va morir cap al 1387; estava casat tres vegades (amb Sibil·la de Narbona, Margarida de Montcada i Bonaventura de Xèrica), però només va tenir successió amb la primera: el seu fill i successor Pere VIII i un altre fill anomenat Bernat Guillem, que va morir jove; va tenir també un fill natural anomenat Gastó, mort el 1378.

Pere VIII es va casar primer amb Elisabet de Montcada i després amb Constança de Pròixida, però no va tenir fills; de la seva amistançada Joana, va tenir un fill, Antoni, que va morir el 1409. Pere VIII va morir el 1423 i el vescomtat fou segrestat pel rei fins que es decidís a qui pertocava, ja que s'havien presentat dues reclamacions (els Pinós Fenollet i els Castre Pinós).

La decisió va afavorir finalment els Pinós Fenollet, descendents de Marquesa, germana d'Andreu I, morta el 1362 i casada amb Pere II Galceran de Pinós, baró de Pinós i de Mataplana (i en segones noces amb Eimeric VI, vescomte de Narbona). Però els plets van continuar i al  una sentència el va adjudicar als Cervelló-Castre i va passar després als Montcada.

Llista de vescomtes d'Illa o d'Illa i Canet 
 Pere VI, 1314-1315 (vescomte d'Illa)
 Pere VII, 1315-1353 (primer a titular-se vescomte d'Illa i Canet)
 Andreu I d'Illa i Canet, 1353-1387 (vescomte d'Illa i Canet)
 Pere VIII, 1387-1423 (vescomte d'Illa i Canet)
 Segrestat pel rei, 1423

Bibliografia 
 

Illa
Talismà

Un talismà és un objecte al qual hom atribueix poders màgics o religiosos destinats a protegir, curar o fer mal a les persones a qui va destinat. Sovint és un objecte portàtil, que hom duu a sobre, tot i que també existeixen talismans integrats de forma permanent en arquitectures. Són talismans, per exemple, la llàntia d'Aladí o la vara d'Aaron. Els talismans estan estretament relacionats amb els amulets, amb els quals comparteixen moltes funcions.

Etimologia 
Del francès , i aquest, del persa , plural de , o de l'àrab , plural de , ambdós mots amb el mateix significat, llengües que prenen el mot del grec , ‘cerimònia religiosa’, ‘amulet’, derivat de , ‘complir’, ‘fer un sacrifici’.

Referències

Vegeu també 
 Bossa de medicina

Creences
Horòscop

Horòscop és un mapa celeste de la posició geocèntrica dels astres, en un moment determinat, que els astròlegs utilitzen per a fer llurs prediccions i judicis. Consta d'una circumferència dividida en 360° sexagesimals, repartits en 12 sectors de 30°, a cadascun dels quals correspon un signe zodíacal, i hom hi indica les posicions planetàries en el moment estudiat i la corresponent divisió en cases segons la latitud i l'hora del dia en què tingué lloc l'esdeveniment.

L'Horòscop i la carta natal, en astrologia, són mètodes de predicció basats en la posició dels astres al moment del naixement d'una persona, però també pot referir-se a un animal, un objecte, etc. El terme deriva del grec "ὥρα" (hora, "hora"), i "σκοπέω" (skopeo, "examinar"). No existeix cap prova o estudi científic que recolzi la validesa de les prediccions obtingudes mitjançant qualsevol de les versions d'aquesta pràctica.

Algunes persones defensen que la creença en l'efectivitat de l'horòscop es veu potenciada per un fenomen psicològic normal (basat en la recerca automàtica de patrons per part del cervell) en les persones, pel qual recorden fàcilment les coincidències i no es fa cas de les faltes de coincidència. La vaguetat, unida a l'alta probabilitat de les suposades prediccions, permeten un índex d'encert baix, però prou alt perquè funcioni el mecanisme psicològic descrit.

Moltes cultures van utilitzar sistemes de predicció similars basant-se en els seus propis calendaris en relació directa amb els astres. Per exemple, la civilització Maia.

Vegeu també 
 Zodíac
 Signe zodiacal

Astrologia
Constel·lació del Sagitari

El Sagitari (Sagittarius), amb símbol , és una constel·lació zodiacal situada entre les de l'Àguila, Capricorn, el Microscopi, el Telescopi, la Corona Austral, l'Escorpió, el Serpentari, Serpent i l'Escut. Conté 204 estels visibles a ull nu, entre els quals n'hi ha dos de segona magnitud i vuit de tercera. L'estel α Sagittarii, de magnitud 4,11, és situat a una distància de 250 anys-llum. Conté estels més brillants que α Sagittarii i la nebulosa d'emissió Trifida, situada al NE de l'estel λ Sagittarii. D'una zona propera o pertanyent a aquesta constel·lació va provenir l'inexplicat Senyal Wow!.

Vegeu també 
 Llista d'estrelles per constel·lació
 OGLE-2005-BLG-390 L b
 Hamburguesa de Gómez
Millau

Millau (; en  ; oficialment i en  ) és un municipi francès, situat a la riba esquerra del Tarn, al centre del parc regional dels Grands Causses i al departament de l'Avairon de la regió d'Occitània. L'any 1999 tenia 21.339 habitants. Millau és també un territori històric d'Occitània (el vescomtat de Millau) i pertany a la regió tradicional del Roergue.

Història 
Al  hi havia a la confluència del Tarn i el Dórbia un important complex de fabricació de vaixella fina, conegut amb el nom de Condatomagus i que actualment forma el jaciment arqueològic de la Graufesenque, a un parell de quilòmetres de la ciutat actual. S'hi produïen grans quantitats de ceràmica del tipus conegut com a terra sigillata, que era una ceràmica vermella fina, i s'exportaven a bona part de l'Imperi Romà.

El 916 es va formar una jurisdicció feudal coneguda com el vescomtat de Millau. Durant el  la ciutat passa successivament per la dominació dels comtes de Provença, els comtes de Barcelona (mitjançant el matrimoni de Ramon Berenguer III amb Dolça de Provença), i el 1172 , Alfons II d'Aragó l'annexa a la Corona d'Aragó, concedint-li el seu segell i la llibertat d'administració jurídica, social i política dels seus habitants mitjançant cònsols (carta consular), abans de passar a la Corona de França, 

Va ser renunciat pel Tractat de Corbeil de 1258, tot i que de fet s'havia perdut unes dècades abans, a mans del croat Simó de Montfort primer i del comte de Tolosa després. El 1271 va passar finalment a la corona francesa, amb un parèntesi de domini anglès de 1362 a 1370 durant la guerra dels Cent Anys. Des d'aleshores es mantingué com a domini francès però amb un alt grau d'autonomia comparat amb les altres ciutats.

Durant les guerres de religió hi tingué una alta implantació el protestantisme.

El 12 d'agost de 1999 una manifestació antiglobalització liderada per l'activista José Bové hi va desmuntar un restaurant McDonalds el dia abans de la seva obertura, aconseguint un ampli ressò.

Turisme

Llocs d'interès 
 El museu de Millau, on destaca la secció de paleontologia amb fòssils del secundari amb un esquelet gairebé complet de plesiosaure, i la col·lecció de ceràmica romana del proper jaciment de la Graufesenque.
 El viaducte de Millau.
 El sauvatèrra de Millau, torre de 42 m d'altura, els primers 21 construïts al  i els altres 21 al  com a estendard del poder municipal.
 L'església de Nòstra Dòna de l'Espinassa: Deu el seu nom al fet que s'hi venera una espina de la Santa Corona (la corona d'espines de Jesús). Va ser un lloc de pelegrinatge important a l'edat mitjana. L'edifici actual, que en substitueix un de romànic, és del .
 Micropòlis, al proper poble de Castelnòu: Museu dedicat als insectes, amb vivers on observar els animals vius i muntatges interactius.

Gastronomia 
 El vi de Millau, amb l'AOC amb VDQS Còstas de Milhau.
 Les caves de Ròcafòrt, on es fa el formatge de rocafort.
 Els trenèls de Millau, una especialitat local feta amb tripa d'ovella o de xai.

Vegeu també 
 Segell de Millau

Referències
Vescomtat de Millau

El vescomtat de Millau fou una jurisdicció feudal d'Occitània que abraçava la regió de Millau o Milhau, amb capçalera a un poble anomenat també Millau a mig camí entre Albi (Albigès) i Mende, la capital del Gavaldà.

El primer senyor de Millau fou Ricard cap al 900. El va succeir cap al 914 el seu fill Bernat que va morir després del 937 i es va casar amb Adelaida. Va governar també al Carlat o Carladès i ambdós territoris amb el títol de vescomte. El vescomtat de Millau va passar al seu fill Berenguer que encara era viu l'any 1000. El seu fill i successor fou Ricard I, casat amb Senegunda de Besiers i Agde (germana petita de Garsenda, l'hereva dels vescomtats) amb qui va tenir a Ricard II que va ser vescomte de Millau i vescomte de Gavaldà (1029) per herència del seu oncle Esteve. Es va casar amb Rixinda de Lodeva, filla del vescomte Berenguer I de Narbona i va morir el 1050 succeint-lo el seu fill Berenguer II, que pel seu matrimoni amb Adela, hereva del vescomtat de Carlat i del vescomtat de Lodeva, va adjuntar aquestos territoris al seu patrimoni. El seu fill i successor fou Gilbert que es va casar amb la comtessa Gerberga I de Provença. Aquest matrimoni no va deixar fills mascles i la successió va recaure en la filla Dolça I de Provença, que es va casar amb Ramon Berenguer III de Barcelona i des d'aquell moment va quedar unit a Provença junt amb l'ara Comtat de Gavaldà i part del Carlat (El vescomtat de Lodeva va quedar unit a l'altra meitat del Carlat en mans dels vescomtes de Rodés). A començaments del  va caure en mans dels croats de Simó de Montfort i ja no es va poder recuperar de les seves mans. El 1226 Amalric de Montfort va cedir el vescomtat a la corona francesa. El 1229, en els termes de l'acord amb el comte de Tolosa Ramon, el vescomtat li fou conferit en feu, però a la mort del comte la seva filla Joana estava casada amb el futur rei de França i Jaume I va renunciar al vescomtat en el Tractat de Corbeil del 16 de juliol de 1258

Llista de vescomtes de Millau 
 Ricard de Millau, senyor al Millau c. 900-914
 Bernat 914-937
 Berenguer I 937-1000
 Ricard I 1000-?
 Ricard II ?-1050 (vescomte de Gavaldà)
 Berenguer II 1050-1097 (vescomte de Gavaldà, Carlat i Lodeva)
 Gilbert 1097- 1111 (comte de Gavaldà, de Carlat i Lodeva)
 Dolça I 1111-1113 (comtessa de Gavaldà i vescomtessa de Carlat i Lodeva)
 Ramon Berenguer I (III de Barcelona) 1112-1131 (comte de Provença)
 Berenguer Ramon 1131-1144 (comte de Provença)
 Ramon Berenguer II 1144-1166 (comte de Provença)
 Dolça II 1166-1167 (comte de Provença)
 Alfons I (Alfons II d'Aragó) 11167-1168 (rei d'Aragó i comte de Provença)
 Ramon Berenguer III 1168-1181
 Sanç 1181-1185
 Alfons II 1185-1209
 Ramon Berenguer IV o V 1209
 Simó de Montfort 1209-1218
 Amalric de Montfort 1218-1226
 a la corona francesa 1226-1229
 Ramon (VII de Tolosa) 1229-1241
 Joana 1241-1271 
 renunciat per Jaume I el 16 de juliol de 1258
 A la corona francesa el 1271

Vescomtat de Millau
Montcada

Montcada (llinatge), llinatge noble de gran importància als comtats catalans i el Regne d'Aragó juntament amb els Cardona 
 Toponímia:
 Montcada (Horta Nord), municipi de l'Horta Nord 
 Montcada i Reixac, municipi del Vallès Occidental 
 Serra de Montcada al Vallès Occidental
 Castell de Montcada
 Castell dels Montcada, a Vic
 Partida de Montcada, partida de Lleida.
Constel·lació dels Bessons

Els Bessons (Gemini) és una constel·lació zodiacal. Els seus estels més brillants són Càstor (α), de segona magnitud, i Pòl·lux (β), de primera. Gemini es pot veure en el cel hivernal, entre Taurus a ponent i la feble constel·lació de Càncer a l'est, Amb Auriga i Lynx al nord i Monoceros i Canis Minor al sud.

Estels principals

Càstor (α Geminorum) 
Càstor és un estel gegant blanc. Amb una magnitud d'1,58, no és pas el més brillant de la constel·lació (aquest lloc li correspon a Pòl·lux) i la seva designació "α" es deu a la seva posició, la que està més al nord dels Bessons. És el 24è estel més brillant del cel.

Càstor és de fet un sistema múltiple. En una primera aproximació és un estel doble.

Càstor-A és un estel blanc de magnitud 1,98. Càstor-B és també blanc, de la magnitud 2,88. Volten un al voltant de l'altre seguint una òrbita excèntrica en 400 anys.

Cada un d'aquests dos estels és també doble. Càstor-A està compost de dos estels semblants que orbiten en 9,2 dies a una distància de 0,04 ua. Els dos estels de Càstor-B completen una revolució en només 2,9 dies.

A unes 1000 ua d'aquesta parella doble orbita Càstor-C, de la novena magnitud, que també és doble. En total, Càstor és un sistema estel·lar sèxtuple.

Pòl·lux (β Geminorum) 
L'estel més brillant de la constel·lació és Pòl·lux (β Geminorum), de la magnitud 1,16, el 17è estel més brillant del cel. És un gegant taronja, distant uns 34 anys llum (abastament apropat del nostre sistema solar, doncs), unes deu vegades més gran que el Sol.

Planetes Extrasolars 
Dos estels tenen planetes extrasolars: HD 49674, amb un planeta 0,12 vegades la massa de Júpiter, que orbita a 0,0568 ua en 4,948 dies, i HD 50554, 4,9 cops més massiu que Júpiter, a 2,38 ua amb una revolució de 1.279 dies.

Objectes de cel profund 
A la constel·lació de Gemini hi ha, entre d'altres, la nebulosa difusa IC 443, els cúmuls oberts M35 i NGC 2420 i les nebuloses planetàries NGC 2371, NGC 2392 i PLN205-14.1.

Història 
Per als grecs, la constel·lació de Gemini representava a Càstor i Pòl·lux, els germans bessons d'Helena de Troia. Els romans hi veien Ròmul i Rem. El programa d'exploració espacial Gèmini, de la NASA durant els anys 60, fou anomenat així a causa d'aquesta constel·lació.

Vegeu també 

 Llista d'estrelles per constel·lació
 BD+20º1790.
Millars

Millars (Canal de Navarrés), municipi castellanoparlant de la Canal de Navarrés 
 Millars (Madremanya), poble al municipi de Madremanya
 Millars (Rosselló), municipi del Rosselló
 Castell de Millars
 Cantó de Millars, divisió administrativa francesa que agrupa una part dels municipis del Rosselló
 Riu Millars, riu de l'Aragó i del País Valencià 
 Senyoria de Millars, jurisdicció feudal del Rosselló creada a la primera meitat del segle XII
Senyoria de Millars

La senyoria de Millars fou una jurisdicció feudal del Rosselló creada a la primera meitat del , quan el poble de Millars fou donat a Arnau de Castellnou, fill del vescomte Guillem III de Castellnou, que n'exercí la senyoria. Casat amb Maria Saurina, va tenir dos fills: el primer, Guillem, va morir el 1163, un any abans que el pare; i el segon, Udalgar, va succeir Arnau el 1164 i estava encara viu el 1167, però es creu que la senyoria es va extingir amb ell.

Senyoria de Millars
Millars
Millars
Jurisdiccions nobiliàries del Rosselló
Vescomtat de Lodeva

El Vescomtat de Lodeva fou una jurisdicció feudal d'Occitània abraçant part del comtat de Lodeva.

El comtat de Lodeva va estar generalment associat a la Septimània. La manca de comtes propis va afavorir l'aparició de vescomtes dependents de Tolosa. Després del 1000 s'esmenta al vescomte Hildin o Angari, casat amb Arximberta o Xeriberga, que va morir a Jerusalem l'1 d'abril de 1040. Odó el seu fill, casat amb Ximberga, no va deixar a la seva mort (més tard del 1048) cap fill mascle i fou hereva la filla Nobilia, es va casar amb Gilbert II vescomte de Carlat, i la filla comuna, Adela, es va casar amb Berenguer, vescomte de Millau i Gavaldà i va heretar el vescomtat de Lodeva. Berenguer va morir no més tard del 1097 i el vescomtat va passar al seu fill segon Ricard I, junt amb la meitat del Carlat (el fill gran Gilbert va heretar Gavaldà, Millau i l'altra meitat de Carlat). Ricard fou el pare d'Hug de Rodés (conegut com a Hug II) que va posseir el vescomtat, que probablement reconegué com a feu català el 1168. El 1186 el va vendre al bisbe de Lodeva (que el 1222 foren també comtes de Lodeva) i va romandre vinculat al bisbat fins a la revolució.

Llista de Vescomtes 
 Hildin (Angari) c. 1010-1040
 Odó 1040-1048
 Nobilia 1048-c. 1060
 Gilbert c. 1048-1060
 Adela c. 1060-1097
 Berenguer 1060-1097
 Ricard I 1097-1135
 Hug I (II de Rodés) 1135-1186
 Als bisbes de Lodeva 1186 que foren comtes de Lodeva el 1222.

Lodeva
Lodeva
Comtat de Lodeva

El comtat de Lodeva fou una jurisdicció feudal d'Occitània a França centrada a la ciutat de Lodeva (en francès Lodeve).

El comtat va estar associat a la Septimània i després va passar als comtes de Roergue, fins que amb el rei Felip II de França els comtes foren expropiats i el títol confiat als bisbes. Vegeu també: Vescomtat de Lodeva

Llista de comtes de Lodeva 
 Guillem de Tolosa el sant 790-812
 desconegut 812-c. 820
 Leibulf de Provença c. 820-828
 Bernat de Septimània 828-829 (comte de Barcelona)
 Gaucelm 829-830 (comte de Rosselló)
 Bernat de Septimània 830-832 (comte de Barcelona)
 Berenguer de Tolosa 832-835 (comte de Barcelona)
 Bernat de Septimània 835-844 (comte de Barcelona)
 Sunifred I 844-848(comte de Barcelona) 
 Guillem de Septimània 848-849 (comte de Barcelona)
 Aleran 849-852 (comte de Barcelona)
 Odalric 852-857 (comte de Barcelona)
 Humfrid 857-865 (comte de Barcelona)
 Bernat de Gòtia 865-878 (comte de Barcelona)
 Bernat Plantapilosa 878-885 (comte de Tolosa)
 Guillem I el Pietós 885-918 (comte de Tolosa)
 Odó I 918-919 (comte de Tolosa)
 Ermengol comte de Roergue 919-937 o 939
 Ramon I 937 o 939-961 (comte de Roergue)
 Ramon II 961-c.1008
 Hug I c. 1008-1053
 Berta 1053-1063 (comtessa de Roergue)
 Guillem II 1063-1093 (V comte de Tolosa)
 Ramon III de Sant Geli 1093-1106 (IV comte de Tolosa)
 Bertran de Sant Geli 1106-1112 (comte de Tolosa)
 Alfons Jordà 1112-1148 (comte de Tolosa)
 Ramon IV 1148-1194 (V comte de Tolosa)
 Ramon V el Vell 1194-1222 (VI comte de Tolosa)
 als bisbes de Lodeva 1222 que ja eren vescomtes de Lodeva.

Comtat de Lodeva
Cancun

Cancun és una ciutat turística localitzada a les costes del mar Carib a l'estat de Quintana Roo, al sud-est de Mèxic. Políticament, és la capital del municipi de Benito Juárez.

Al començament de la dècada dels setanta, Cancun era un petit poble del qual l'únic atractiu turístic eren les ruïnes arqueològiques maies. El govern mexicà va començar el desenvolupament de la zona amb suport del Banc Interamericà de Desenvolupament (BID), amb la construcció d'un pont per a connectar l'illa de Cancun, un aeroport internacional i àrees de serveis públics.

Actualment hi ha més de 140 hotels, un aquari, un riu subterrani i zones per a bussejar amb dofins prop de la llacuna de Nichupte, a més de les ruïnes arqueològiques maies. Cancun rep 3 milions de visitants a l'any, en 200 vols diaris; és una de les destinacions turístiques més visitades del món. La població de la ciutat és de més de 400.000 habitants, la majoria mexicans, però hi ha un nombre considerable d'europeus residents. La cinquena conferència ministerial de l'OMC es va realitzar a Cancun el 2003.

Toponímia i escut

Toponímia 
Hi ha dues versions sobre l'origen del nom, d'acord amb la pronunciació maia, la primera versió és 'niu de serps' i la segona versió i menys acceptada és 'lloc de la serp daurada', això és degut al fet que l'illa de Cancun té una forma de "7" i a l'alba aparenta una forma de serp daurada pel reflex del sol.

Escut 
L'escut del municipi de Benito Juárez, que representa la ciutat de Cancun, va ser dissenyat per l'artista "chetumaleño" Vital Jesús Carmichael Jiménez (Elio Carmichael).
Es divideix en tres parts: el color blau simbolitza el mar Carib, el groc la sorra i el vermell el sol amb els seus raigs.

Enllaços externs 

 Ajuntament de Cancun .
 Guia de Cancun i Ribera Maia (en català).

Ciutats de Mèxic
Geografia de Quintana Roo
Bisbat de Mende

El bisbat de Mende és una divisió eclesiàstica de França que abraça el departament de Lozère. És sufragània des de 2002 de Montpeller i cobreix el departament del Lozère o Losera. Anteriorment al 2002 era sufragània d'Albí des de 1676 excepte el període post-revolucionari (1801-1823); anteriorment a aquesta data fou sufragània de Bourges. Durant la revolució, fou suprimida el 1801 quedant unida al bisbat de Viviers en una sola diòcesi sufragània de Lió. El 1822 es van separar Viviers i Mende, i el 1823 va quedar restablerta i va passar a ser sufragània un altre cop d'Albí. La catedral de Nostra senyora (basílica menor des del 1874) fou consagrada el 10 d'octubre de 1640 després de la destrucció de la catedral vella el 1579.

La llegenda fa Sant Marcial de Llemotges apòstol dels gabals (al Gavaldà) i li atribueix la designació del primer bisbe al , el seu deixeble Sant Severià. El primer bisbe conegut, però, és Sant Privat de Mende, que va morir a una cova, de malaltia, a l'època de la invasió dels alamans dirigits pel rei Crocus, cosa que fou cap al 260 segons Gregori de Tours, cap al 407 segons Fredegari i cap al 305/310 segon mossèn Duchesne.

El 314 sembla que ja hi havia una església organitzada al Gabalí, ja que una representació en va anar al Concili d'Arle. Més tard foren bisbes Sant Fermí, Sant Hilari del Gavaldà (cap al 535) i Sant Fresald del Gavaldà (), que es creu que va ser assassinat. Els bisbes portaven el títol de bisbes del Gavaldà fins al 951; fins llavors no residien habitualment a Mende i en aquesta data es van traslladar a aquesta ciutat.

Cal esmentar a Aldebert du Tournel (cap al 1100-1120) que va ser investit comte, un altre Aldebert (1151-1186), Guillem Durand (1285-1296) i el seu nebot Durand el Jove (1296-1328) que va establir els Pariatges amb el rei sobre el Gavaldà, Guillaume de Chanac (uns mesos el 1371 fins a ser nomenat cardenal); Pietro Riario (1473-74), nebot de Sixt IV; Giuliano della Rovere (1478-83) que després fou Papa com a Juli II; i els seus nebots Clemente della Rovere (1483-1504) i Francesco della Rovere (1504-24); el darrer bisbe fou Castellane (1768-92) assassinat a Versalles el 9 de setembre de 1792.

Està regida pel bisbe Benoît Bertrand des del 2019.

Vegeu també 
 Llista de bisbes de Mende

Enllaços externs 

 lloc oficial 
 Fitxa a catholic-hierarchy.org
 Descripció de la diòcesi al segle XVIII  

Mende
Mende
Losera
Comtat de Forez

El comtat de Forez fou una jurisdicció feudal que tenia per centre Feurs, capital històrica de la regió de Forez. Pel mateix temps existí un vescomtat de Forez que no fou hereditari.

La primera casa comtal va disputar el comtat de Lió amb els bisbes, i va prendre el títol, però es va extingir el 1110. A la mort de Guillem IV el comtat va passar al cap de poc al seu cosí Guiu I, fill de Guiu Ramon d'Albon i d'Ida Ramona germana de Guillem III. Guiu II va pactar la divisió territorial amb el Bisbe de Lió i va traslladar la capital a Montbrison, abdicant el 1198. La segona dinastia es va extingir el 1417 i el comtat va ser incorporat al ducat de Borbó pel duc Joan, fill de la darrera comtessa.

Llista de comtes de Forez 
 Guillem I 920-924
 Guillem II 924-945 (fill)
 Artau I 945-960 (fill)
 Girard I 960-970 (fill)
 Umfred 970-980 
 Artaud II 980-1001
 Teodeberga, vídua (regent)
 Artau III (fill) 1001-1017 (fill) (comte de Lió)
 Girard II 1017-1049 (comte de Lió i Rohan)
 Artaud IV 1049-1078 (comte de Lió)
 Guillem III 1078-1097 (comte de Lió)
 Ida Ramona (germana de Guillem III) 1097
 Guigó Ramon d'Albon 1097 (espòs)
 Guillem IV (fill) 1097-1107 (comte de Lió)
 Eustaqui 1107-1110 (germà) (comte de Lió)
 Ida Ramona 1110
 Guigó I el vell d'Albon 1110-1137 (comte de Lió) 
 Guigó II 1137-1198 (fill) (comte de Lió)
 Guigó III 1198-1204 (fill) (comte de Lió)
 Guigó IV (fill) 1204-1241 (comte de Lió i del Roanès o Roannais)
 Guigó V 1241-1259 (fill) (comte de Lió)
 Renaud I 1259-1270 (germà) (comte de Lió)
 Guigó VI 1270-1279 (fill) (comte de Lió)
 Joan I 1279-1333 (fill) (comte de Lió)
 Guigó VII 1333-1358 (fill)
 Lluís I 1358-1362 (fill)
 Renaud II senyor de Mallevall (regent) 1362-1372 (fill de Guiu VI)
 Joan II (incapaç) 1362-1372 (fill de Lluís I)
 Joana (germana), comtessa expectant 1362-1369 
 Anna 1372-1417 (filla, delfina del Viennès per herència paterna)
Lluís II de Borbó 1372-1410 (comte de Clermont, després duc de Borbó), marit
 Joan III o Joan Lluís 1410-1412 (fill), títol (va morir amb uns 7 anys)
 Joan I de Borbó (duc de Borbó) 1412-1417 administrador per la mare Anna, 1417-1434 de ple dret
 Carles I de Borbó (duc de Borbó) 1434-1456 (administrador de fet 1417-1421, administrador de dret 1421-1434)
 Joan II de Borbó 1456-1488 (fill)
 Carles II de Borbó 1488 (germà)
 Pere II de Borbó 1488-1503 (germà)
 Susana de Borbó 1503-1521 (filla)
 Carles III de Borbó o Borbó-Montpensier 1521-1522 marit i hereu (expropiat 1522)
 A la corona 1522-1527
 Lluïsa de Montpensier 1527-1539 (usufructaria excepte de 1530 1 1531 que fou plena propietària) (germana de Carles III)
 A la corona 1539-1560
 Lluïsa de Montpensier 1560-1561 (segona vegada, ara en ple domini hereditari)
 Lluís III de Montpensier 1561-1582 (fill)
 Francesc de Montpensier 1582-1592 (fill)
 Enric de Montpensier 1592-1608 (fill) 
 Maria de Montpensier 1608-1627 (filla única).
Gastó de França (1608-1660), duc d'Orleans (marit)
 Anna Maria Lluïsa d'Orleans (1627 † 1693), La Gran senyoreta, retorna a la corona.

Forez
Vescomtat de Forez

El vescomtat de Forez fou un càrrec designat pels comtes de Forez per ajudar-los en la jurisdicció a qualsevol punt del comtat. A diferència del que era habitual el càrrec no va esdevenir hereditari, segurament per no estar vincular a la senyoria feudal de cap territori. El càrrec va desaparèixer el 1107. Cada vescomte va exercir per un comte i algun per més d'un.

Llista de vescomtes de Forez 
 Ademar c. 944-960
 Arnulf 960-970 
 Artaud 970-980 
 Enulf 980-1000 
 Guiu I 1001-1015 
 Guiu II 1015-1035 
 Guiu III c. 1035-1060 
 Arquimbald c. 1060-1080 
 Goceró c. 1080-1107 

Forez
Victòria Lluïsa de Prússia

Victòria Lluïsa de Prússia (Potsdam, 13 de setembre de 1892 - Hannover, 1980) fou duquessa de Brunsvic i princesa de Prússia i d'Alemanya.

Nasqué a Potsdam el 1892 essent filla del kàiser Guillem II de Prússia i de la princesa Augusta Victòria de Schleswig-Holstein-Sondenburg-Augustenburg. Era per tant neta paterna del kàiser Frederic III d'Alemanya i de la princesa reial Victòria del Regne Unit.

Es casà el 24 de maig de 1913 amb el duc Ernest August de Hannover, fill del príncep Ernest August de Hannover i de la princesa Thyra de Dinamarca.

El casament tingué tots els elements de la belle epoque: d'una banda fou l'última trobada de la reialesa abans de la Primera Guerra Mundial, i de l'altra la fi de les disputes entre les cases de Hannover i de Hohenzollern iniciades el 1866 quan el primer territori fou annexionat a Prússia. Reberen com a regal de noces el ducat sobirà de Brunsvic (1913-1918).

Tingueren cinc fills: 
 SAR el príncep Ernest August de Hannover nat el 1914 a Brunsvic i mort el 1987 a Hannover. Es casà en primeres núpcies amb la princesa Ortrud de Schleswig-Holstein-Sondenburg-Glücksburg i en segones núpcies amb la comtessa Mònica de Solms-Laubach.
 SAR el príncep Jordi Guillem de Hannover nat el 1915 a Brunsvic i mort el 2006 a Múnic. Es casà amb la princesa Sofia de Grècia.
 SM la reina Frederica de Hannover nascuda el 1917 a Blackenburg i morta el 1981 a Madrid. Es casà amb el rei Pau I de Grècia.
 SAR el príncep Cristià de Hannover nat el 1919 a Àustria i mort a Zúric el 1981. Es casà amb Mireille Dutry.
 SAR el príncep Welf-Enric de Hannover nat el 1923 a Àustria i mort el 1997 a Hessen. Es casà amb la princesa Sofia Alexandra d'Isenburg-Büdingen

Després de la desfeta de 1918 s'exiliaren a les seves possessions austríaques de Gmunden. La duquessa morí a Hannover l'any 1980.

Al llarg de la seva vida tingué una important vida pública. En primer lloc destaquen els interrogants que planegen sobre la participació més o menys activa que tingué la família Hannover o Brunsvic en el moviment nacionalsocialista. En segon lloc, la seva faceta com a escriptora: escrigué una autobiografia titulada La filla del kàiser. I en tercer lloc la participació en la Fundació Konrad Adenauer, vinculada a la CDU i la creació de la «Fundació Duquessa Victòria Lluïsa» per ajudar a les joventuts de la Baixa Saxònia.

Prínceps de Prússia
Casa de Hohenzollern
Prínceps de Hannover
Ducs
Persones de Potsdam
Morts a Hannover
Naixements del 1892
Morts el 1980
Pau I de Grècia

Pau I de Grècia (Παύλος A') (Atenes, 14 de desembre de 1901 - Cementiri Real de Tatoi, 6 de març de 1964) fou rei de Grècia des del 1947 al 1964. Essent el cinquè rei de la dinastia grega inaugurada pel seu avi el rei Jordi I de Grècia.

Nasqué al Palau Reial de Tatoi als afores d'Atenes el 14 de desembre de 1901. Fill del rei Constantí I de Grècia i de la princesa Sofia de Prússia. Era net del rei Jordi I de Grècia i de la gran duquessa Olga de Rússia per part de pare mentre que per part de mare ho era del kàiser Frederic III de Prússia i de la princesa reial Victòria del Regne Unit.

Es casà el 1938 amb la princesa Frederica de Hannover i tingueren tres fills:

 SAR la princesa Sofia de Grècia nascuda el 1938 a Atenes. El 1962 es casà amb el príncep i després rei Joan Carles I d'Espanya.

 SM el rei Constantí II de Grècia nascut el 1940 a Atenes. Es casà essent rei amb la princesa Anna Maria de Dinamarca el 1964 a Atenes.

 SAR la princesa Irene de Grècia nascuda el 1942 a Sud-àfrica. Viu a Madrid.

El rei morí al palau de Tatoi el 1964 a causa d'un càncer.

Emprengué l'exili amb la resta de la família reial grega l'any 1924 a causa de la revolta protagonitzada per Venizelos, no retornà a Grècia fins que es produí la restauració del seu germà el rei Jordi II de Grècia l'any 1935.

Emprengué de nou l'exili a causa de l'ocupació alemanya del país l'any 1941. Després de la consulta popular en què es demanà el retorn de la monarquia (1946) i la mort del seu germà (1947) esdevingué rei (1 d'abril de 1947) dels hel·lens. Lluità fortament pel retorn de Grècia a la normalitat política i econòmica després de l'ocupació alemanya i de la Guerra Civil Grega (1946-1949). Durant el seu mandat la seva serena figura contribuí a allunyar, però no a fer desaparèixer les diferències seculars de la política grega.

L'any 1963 celebrà a Atenes el centenari de la dinastia grega (1863-1963). Un any després moria a Atenes a causa d'un càncer. Al seu enterrament hi assistiren el Duc d'Edimburg, l'expresident Harry Truman, els reis de Suècia, Dinamarca, Noruega, Luxemburg, Holanda, Mònaco, Bulgària, Romania i el comte de Barcelona.

Reis de Grècia
Casa de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg
Collar de l'orde d'Isabel la Catòlica
Gran Creu de Classe Especial de l'Orde del Mèrit de la República Federal d'Alemanya
Gran Creu de Cavaller amb Cordó de l'orde al Mèrit de la República Italiana
Cavallers Extraordinaris de la Lligacama
Atenencs
Gran Creu de la Legió d'Honor
Cavallers del Toisó d'Or
Naixements del 1901
Morts de càncer d'estómac
Morts de càncer a Grècia
Morts el 1964
Núria Albó i Corrons

Núria Albó i Corrons (la Garriga, 2 de juliol de 1930) és una escriptora i política catalana.

Biografia 
El 1948 inicià els estudis de Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona, on es llicencia en Pedagogia. Exercí de professora fins al 1979, quan encapçalà la candidatura d'esquerres de la Garriga i fou elegida alcaldessa d'aquesta població vallesana. Col·laborà a diverses revistes com ara Inquietud i el 9 Nou de Vic.

Com a escriptora, s'inicià en el certamen de Cantonigròs, on rebé el premi de narració pel conte "Perquè veuran Déu". Posteriorment, el 1961, publicà el llibre de poesies La mà pel front, premi Cant espiritual de Cantonigròs. El 1972 aparegué Díptic, poemari en col·laboració amb Maria Àngels Anglada. Guanyà també els premis Caravel·la pel llibre de poemes L'encenedor verd (1980) i el Guillem Viladot pel recull de poesia infantil M'ho ha dit el vent (2001).

En narrativa ha conreat sobretot la literatura infantil i juvenil: El fantasma Santiago (1979), Cucut (1981), Mixet (1984), Tanit (1984), Arfa (1988), Gina (1993), Ariadna (1994), Natàlia (1996), Íngrid (2002)... També ha publicat les novel·les de base històrica: Fes-te repicar (1979), Agapi mou (1980), Desencís (1980), Tranquil, Jordi, tranquil (1984) i Quan xiula el tren (1997).

És autora de les versions literàries de les cantates: L'ocell daurat (1967) -música de Frederic Mompou-, En Pere sense por (1972) -música d'Ernest Cervera-, Tirant lo blanc (1977) -música d'Antoni Ros-Marbà- i El timbaler del Bruc (1997) -música de Manuel Oltra. Ha escrit obres d'assaig polític i de divulgació com ara Les dones i la política en col·laboració amb Rosa Martí i Juli Busquets.

És autora, juntament amb el compositor Josep Maria Torrents, del recull de cançons Picant de mans, editat per Amalgama edicions.

El 2010, en el marc de l'Any Núria Albó que l'Ajuntament de La Garriga va decidir celebrar amb motiu del seu vuitantè aniversari, es va assignar a la Biblioteca de La Garriga el nom de “Biblioteca Núria Albó de la Garriga”.

El 2012 va guanyar la Creu de Sant Jordi.

Referències

Enllaços externs 
 Núria Albó a Edu365.cat 
 Núria Albó a Escriptors.cat

Naixements del 1930
Alcaldes de la Garriga
Escriptors del Vallès Oriental contemporanis en català
Creus de Sant Jordi 2012
Artistes garriguencs
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Poetes catalans del sud contemporanis en català
Premis Vaixell de Vapor
Diputats provincials de Barcelona de la corporació 1987-1991
Alcaldes del Partit dels Socialistes de Catalunya