alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Arrel quadrada

En matemàtiques, una arrel quadrada d'un nombre real no negatiu x és qualsevol nombre real positiu que, multiplicat amb si mateix, dona x. Per exemple, l'arrel quadrada de 16 és 4.

Larrel quadrada principal'''  d'un nombre real no negatiu x és l'única arrel quadrada no negativa (si existeix). Per exemple , mentre que . Sovint s'utilitza només arrel quadrada per anomenar l'arrel quadrada principal''.

Les arrels quadrades són importants en la resolució d'equacions quadràtiques.

La generalització de la funció arrel quadrada als nombres negatius dona lloc als nombres imaginaris i al cos dels nombres complexos.

El símbol de l'arrel quadrada es va emprar per primera vegada en el . S'ha especulat que va tenir el seu origen en una forma alterada de la lletra r minúscula, que representaria la paraula llatina "radix", que significa "arrel".

Propietats 
Les següents propietats de l'arrel quadrada són vàlides per a tots els nombres reals no negatius x, y:

 per a tot nombre real x (vegeu valor absolut)

La funció arrel quadrada, en general, transforma nombres racionals en nombres algebraics;  és racional si i només si x és un nombre racional que pot escriure's com a fracció de dos quadrats perfectes. Si el denominador és 1² = 1, llavors es tracta d'un nombre natural. No obstant això,  és irracional.

La funció arrel quadrada transforma la superfície d'un quadrat en la longitud del seu costat.

Extreure factors 
Per extreure factors d'una arrel, és a dir, deixar-los en forma de potències multiplicant per l'arrel, s'han de treure dividint per l'índex. Tenim una arrel d'índex 3. A dins, tenim .

Per deixar a fora (multiplicant per l'arrel) tot el que es pugui, primer s'ha de veure tot el que podem extreure: Si hi ha un , es descompon una part, deixant-ho a . El 9 no es pot extreure, perquè descompost és , i el seu exponent no es pot dividir entre l'índex, que en aquest cas és 3.

Quedarà:  arrel de , perquè 6 (exponent del 2 quan estava inclosa a l'arrel) dividit entre 3 (índex de l'arrel) és igual a 2 (i és la potència que li queda al 2 exclòs de l'arrel).

Mitjana geomètrica 

La mitjana geomètrica de dos nombres reals no negatius x, y és:

Compleix la desigualtat:
,
on  és la mitjana aritmètica: .
A més:
 si i només si , ja que

, i .

Referències

Vegeu també 
 Arrel aritmètica
 Arrel cúbica
 Arrel primitiva
 Arrel quadrada de dos
 Arrels de la unitat

Enllaços externs 

 Elements de l'arrel quadrada i algoritme de càlcul Sangaku Maths 
 Calculadora d’arrels quadrades Rapid Tables

Funcions
Pelegrí

Pelegrí, persona que realitza un pelegrinatge
 Pelegrí o pares pelegrins
 Tauró pelegrí o Cetorhinus maximus

 Biografies
 Antoni Pelegrí i Partegàs (Barcelona, 1907 - 2002), advocat i escriptor 
 Bernat Pelegrí, frare franciscà i Bisbe de Barcelona (1288- 1300) 
 Bonaventura Pelegrí i Torné (Lleida, 1879-1937), escriptor i eclesiàstic català
 Ermengol II d'Urgell dit el Pelegrí (1009 - Jerusalem, 1038), comte d'Urgell entre els anys 1010 i 1038
 Francesc Pelegrí Garriga (Mollerussa, 1913 - París, 1952), sindicalista i polític a Lleida 
 Joan Pelegrí i Partegàs (Barcelona, 1910- 1998) fou un metge, historiador i pedagog català
 Josep Maria Pelegrí i Aixut (Lleida, 1965), polític català
 Josep Pelegrí i Clariana (Abrera, Baix Llobregat, 1838 - Barcelona, 1878), pintor i esmaltador català 
 Maria Teresa Pelegrí i Marimon (Barcelona, 1907 - 1995), compositora catalana 
 Ricard el Pelegrí (Wessex, s. VII - Lucca, 722), noble anglès
 Teresa Pelegrí (cineasta), també coneguda com a Teresa de Pelegrí, directora i guionista catalana

 Geografia
 Mont Pelegrí, ciutadella a Trípoli (Líban)
 Puig Pelegrí (Cadaqués), muntanya al municipi de Cadaqués, a la comarca de l'Alt Empordà
 Puig Pelegrí (Palafrugell), muntanya al municipi de Palafrugell, a la comarca del Baix Empordà

 Arquitectura
 Can Pelegrí, casalot al municipi d'Ullastret (Baix Empordà) 
 Capella de Sant Pelegrí (Vilafranca del Penedès), edifici de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) 
 Sant Pelegrí de Biosca, església romànica al municipi de Biosca, a la comarca de la Segarra 
 Sant Pelegrí de Pinyana, capella del poble de Pinyana al terme del Pont de Suert
Astenosfera

L'astenosfera o zona de velocitat reduïda és una capa del mantell terrestre situada a una profunditat d'entre 50 i 200 km on les ones sísmiques es propaguen molt a poc a poc.

Descripció 

Es tracta d'una zona on els materials es troben en estat liquat i on existeixen importants corrents de convecció, la qual cosa provoca el moviment de tota la massa situada a sobre, que rep el nom de litosfera i que engloba l'escorça i una part del mantell superior.
La temperatura dels materials que componen l'astenosfera tendeixen a ser just per sota del seu punt de fusió. Això els dona una qualitat similar al plàstic que pot ser comparat amb el vidre.

L'astenosfera té un gruix de 500 km. A causa dels seus moviments de convecció es produeix la deriva continental. El basalt de l'astenosfera llisca per les dorsals oceàniques fent que l'escorça oceànica s'expandeixi, però quan es troba amb un obstacle (els continents) la placa oceànica passa per sota de les plaques continentals i retorna el basalt a l'astenosfera. Al cap del temps, aquesta placa adquireix una gran resistència.

Dubtes 
L'any 1914, el geòleg Joseph Barrell va suggerir que a l'interior del mantell, a uns 100 km de profunditat, hi havia una zona en què les altes temperatures devien fer que els materials perdessin gran part de rigidesa i es comportessin plàsticament. Va anomenar astenosfera aquesta nova capa, que significa 'capa dèbil'. L'astenosfera permetria que els fons de les conques s'enfonsessin a causa del pes dels sediments que s'hi acumulaven, i que els relleus s'alcessin a mesura que l'erosió els anava alleugerint de pes. Aquest procés corresponia a la isostàsia.

Els desplaçaments verticals a causa de la isostàsia són de vegades molt notables. Per exemple, la península d'Escandinàvia s'ha aixecat diverses desenes de metres des que fa 10.000 anys va desaparèixer el casquet de glaç que la recobria; actualment, es continua aixecant a una velocitat d'entre 1 i 10 mm/any, segons les zones. Quan es va començar a parlar sobre la teoria de tectònica de plaques l'astenosfera va aconseguir més protagonisme, fins i tot, es va arribar a pensar que aquesta capa era l'única responsable dels moviments de convecció (no tot el mantell).

Però durant la dècada de 1990 es va veure que no era on se suposava, és a dir, a sota de la litosfera. Avui dia, amb l'ajuda de la topografia sísmica, que ha revelat que tot el mantell terrestre flueix, ha permès donar una volta a la realitat, en què l'astenosfera queda descartada per innecessària i, per tant, inexistent. Tot i això, encara s'utilitza aquest terme en llibres de ciència.

Referències 

Geologia estructural
Yukihiro Matsumoto

Yukihiro Matsumoto (en japonès: 松本行弘, Matsumoto Yukihiro, conegut com a Matz) (Prefectura d'Osaka, 14 d'abril de 1965) és programador reconegut per ser el creador de Ruby. Es va graduar en Ciències de la Informació per la Universitat de Tsukuba. És casat i amb quatre fills, actualment viu a la Prefectura de Shimane on és el cap de l'àrea de recerca de la companyia Network Communications Laboratory (Integrant sistemes de codi obert).

Autor dels llibres:
 Ruby in a Nutshell 
 The Ruby Programming Language

Enllaços externs 

 Entrevista 
 Foto

Informàtics japonesos
Persones de la Prefectura d'Osaka
Alumnes de la Universitat de Tsukuba
Naixements del 1965
Poder legislatiu

El poder legislatiu és un dels tres poders en què està dividit un Estat modern que viu en democràcia (juntament amb el poder executiu i el poder judicial). El poder legislatiu sovint recau sobre una assemblea de representants anomenada cos legislatiu. El terme legislatura es refereix al període de vigència d'un cos legislatiu.

Un cos legislatiu és un tipus d'assemblea deliberativa amb el poder de crear i aprovar lleis. Els cossos legislatius poden tenir diferents noms; els més comuns són parlament i congrés depenent de les seves funcions i de la forma de govern de l'Estat. En els sistemes parlamentaris el cos legislatiu és la branca suprema i la que nomena al representant del poder executiu. En els sistemes presidencialistes el cos legislatiu és una branca del govern amb igual poder però independent de l'executiu. A més de tenir la capacitat per a crear i aplicar les lleis, els cossos legislatius tenen l'autoritat per a incrementar els impostos, aprovar el pressupost de la nació així com altres propostes monetàries. Els cossos legislatius han d'aprovar una declaració de guerra o ratificar un tractat comercial entre estats independents.

El cos legislatiu d'un estat pot estar conformat per una o més cambres, assemblees que debaten i voten les lleis. La majoria dels cossos legislatius són unicamerals o bicamerals (constituïts per una cambra baixa i una cambra alta). En la majoria dels sistemes parlamentaris la cambra baixa és la més poderosa mentre que la cambra alta és només una assemblea de consell o revisió. No obstant això, en els sistemes presidencialistes, els poders de les dues cambres són similars o iguals. En les federacions la cambra alta sovint representa els estats, províncies, països o repúbliques que la constitueixen, mentre que la cambra baixa representa els ciutadans en circumscripcions de la mateixa grandària poblacional.

Llista dels títols dels cossos legislatius 
 Parlament (a la majoria de les repúbliques o monarquies parlamentàries)
 Congrés, Congrés General, Congrés Nacional o Congrés de la Unió (a la majoria de les repúbliques presidencialistes)
 Dieta
 Assemblea
 Assemblea Nacional (França i Quebec)
 Althing (Islàndia)
 Assemblea de la República (Portugal)
 Bundesrat i Bundestag, que podem traduir com a consell federal i dieta federal, respectivament (Alemanya)
 Corts Generals (Espanya)
 Eduskunta o Riksdag (Finlàndia i Suècia)
 Assemblea Federal (Rússia i Suïssa)
 Folketing (Dinamarca)
 Knesset (Israel)
 Yuan Legislatiu (Taiwan)
 Majles Al-Ummah (Kuwait)
 Oireachtas (Irlanda)
 Riigikogu (Estònia)
 Sajya Sabha/Lok Sabha (Índia)
 Sabor (Croàcia)
 Saeima (Letònia)
 Seimas (Lituània)
 Sejm (Polònia)
 Skupština (Sèrbia)
 Estates-General o Staten Generaal (Països Baixos)
 Storting (Noruega)
 Tynwald (Illa de Man)
 Verkhovna Rada (Ucraïna)

Vegeu també 
 Llista de legislatures per països
 Parlament de Catalunya
 Corts Valencianes
 Parlament de les Illes Balears

Democràcia
Demoscene

La demoscene és una subcultura informàtica que va arribar al seu auge en l'era dels microprocessadors de 16 bits (l'Atari ST i l'Amiga), encara que les demos ja havien aparegut en ordinadors de 8 bits com el Commodore 64 i el ZX Spectrum.

Les demos van començar sent una firma dels pirates informàtics de programari. El cracker o equip de crackers es donaven crèdit modificant els programes perquè, quan un programa crackejat s'iniciara, es vera una presentació gràfica impressionant, també anomenada intro. Açò es va veure per primera vegada en els ordinadors Apple II a finals dels 1970 i principis dels 1980. Més avant, estes intros van evolucionar cap a una cultura independent dels grups de cracking. Irònicament, molts dels jóvens talents que van créixer programant demos, i d'eixa forma adquirint experiència en programació de gràfics amb l'ordinador, després van acabar treballant per a la indústria dels videojocs, els productes de la qual havien violat anteriorment.

L'objectiu principal d'una demo és demostrar que s'és millor programador, i es tenen millors habilitats gràfiques i musicals respecte a altres demogroups.

Enllaços externs 
 Escena.org  - Portal de la demoscene espanyola.
 BCNParty - Party de demoscene a Barcelona.
 Euskal Encounter - Party al País Basc.
 IFParty  - Party de demoscene a València.

Informàtica
Koper

Koper (Capodistria en italià) és una ciutat costanera al sud-oest d'Eslovènia. Amb una població de més de 25.000 habitants és un centre turístic i el principal port del país, a la costa de la mar Adriàtica.

Entre els molts llocs d'interès pel seu valor artístic o històric es poden destacar el Palau Pretorià del , en estil gòtic venecià, l'església Carmine Rotunda del  i la Catedral de Sant Nazari amb el seu campanar del , o la Universitat de Primorska.

La història de Koper és complexa i molt variada. Fundada probablement pels grecs, ha estat regida per l'Imperi Romà, l'Imperi Romà d'Orient, els longobards, els francs, la República de Venècia, el Sacre Imperi Romanogermànic, Àustria, Itàlia, l'estat lliure de Trieste (fins al 1954), Iugoslàvia i Eslovènia.

Al llarg de temps ha rebut diversos noms: Aegida per als grecs, Caprea per als romans, Giustinopoli per als romans d'Orient o Caput Histriae per als venecians.
Zeami Motokiyo

Zeami Motokiyo (), també conegut com Kanze Motokiyo () va ser un actor i escriptor dramàtic del Japó al . Juntament amb el seu pare va compliar les regles bàsiques del Noh, un estil teatral que combina la pantomima i els jocs de paraules. El Noh ha triomfat durant anys entre els japonesos, que li atribueixen qualitats místiques a part de les estètiques.

Actors de teatre japonesos
Dramaturgs japonesos
Escriptors japonesos en japonès
Morts al Japó
Naixements del 1363
Tèxtil

La paraula tèxtil (que prové del llatí "textilis" que, al seu torn, ho fa del mot "texere" -teixir-) s'aplica a tota classe de teles fabricades per mitjà de trama o teixit. Per a la seva fabricació es necessita fibres. Fins al  eren quatre les fibres usades: el cotó i el lli, que provenen de sengles plantes; i la seda i la llana, que són fibres animals. En l'actualitat la majoria de teles es fan amb fibres artificials.

Per a Catalunya la indústria tèxtil va significar l'entrada a la revolució industrial, aprofitant l'energia dels rius centrals del Principat, especialment del Llobregat, el Ter i el Cardener, instal·lant-hi colònies industrials tèxtils al llarg de tot el seu curs.

Per convertir les fibres en fils, primer, amb el batà obridor es netegen les fibres d'impureses. El resultat és la napa, una capa gruixuda i esponjosa que es recull en bobines. Després la carda pentina la napa i acaba de netejar-la, el producte que en resulta rep el nom de cintes de carda. Aquestes cintes es comprimeixen i s'estiren a través d'una màquina que es diu manuar i el resultat vetes, un manyoc molt gruixut, curt i format per moltes fibres paral·leles entre elles. Les vetes es porten a la metxera que les acaba d'estirar i les torça lleugerament. El resultat és la metxa. Ara és quan es fabrica el fil amb les màquines filadores.

El conjunt d'operacions que s'utilitzen per entrellaçar fils de manera regular, permanent i contínua per fer teixits s’anomena tissatge. Per fer això, es fan servir telers.Tots funcionen segons el mateix principi: un conjunt de fils molt propers i paral·lels, passen per un altre fil perpendicularment, anomenat fils de trama. La combinació d'ordit i trama, la diversitat de fibres i fils i el post processament de teixits han produït una varietat de teixits de punt per a usos domèstics i industrials.

El primer teler es va inventar al Neolític. Sembla que són verticals, i l'ordit discorre sobre un bastiment recte. L'ordit es va col·locar horitzontalment a l'Europa medieval. Encara que ser telers manuals, permeten fabricar teixits continus.

Parts del teler:

- Plegador d'ordit: tambor on s'enrotllaven els fils d'ordit, situat a la part del darrere del teler.

- Plegador de tela: tambor on s'enrotllava el teixit, situat a la part de davant del teler.

- Lliços: bastiments de fusta per on passava l'ordit i que el feien pujar i baixar alternativament per poder passar millor el fil de trama.

- Llançadora: peça de fusta acabada en punta pels dos extrems amb una obertura al mig on hi havia la bitlla.

- Bitlla: una mena de pal de fusta que tenia el fil de trama enrotllat.

- Calada: obertura que quedava en baixa i pujar els fils d'ordit i per on passava la llançadora.

Indústria tèxtil
Teixits
Nombre de Wolf

El nombre de Wolf (també conegut com el nombre relatiu de taques solars o nombre de Zuric) és una quantitat que mesura el nombre i la grandària de les taques solars. Es simbolitza amb la lletra R o W.

La idea de computar els nombres de les taques solars se li va ocórrer a Rudolf Wolf el 1849 a Zúric (Suïssa) i, així, el procediment té el seu nom o el del lloc.

Este nombre ha estat calculat i tabulat pels investigadors durant uns 380 anys. S'ha trobat que l'activitat solar és cíclica i aconsegueix el seu màxim cada entre 9,5 i 11 anys. Aquest cicle va ser descobert per Heinrich Schwabe el 1843.

Nota: usant les dades de SIDC  durant els últims 300 anys i executant la transformada de Fourier obtenim per al cicle una duració de 10,4883 anys.

Càlcul 

El nombre de Wolf es computa utilitzant la fórmula següent (com a índex diari d'activitat solar): 

 , 

on R és el nombre relatiu de taques solars, s és el nombre de taques individuals, g és el nombre de grups de taques, i k és un factor que varia amb la situació i la instrumentació (també conegut com a factor de l'observatori).

La combinació de taques solars i grups de taques s'usa perquè compensa per a les variacions causades a l'observar taques solars xicotetes.

Enllaços externs 
 Astrogea.org  (en català)
 Aster.org  (en català)
 Guia de les Taques solars (en anglès)
 RWC Bèlgica el Centre de les Dades Mundials per a l'Índex de la Taques solars  (en anglès)

Sol
Josep Recasens i Mercadé

Josep Recasens i Mercadé va ser un polític català nascut a Reus el 1883 i que va viure gairebé sempre a Reus, germà dels economistes Eduard i Francesc Recasens i Mercadé.

Ja de jove, vinculat als corrents literaris propiciats pel Grup modernista de Reus, començà a escriure en revistes satíriques, com La Trompeta o Lo Lliri i en altres més intel·lectuals, com El Pandemonium o Foc Nou. Després formà part de l'Associació de dependents de comerç on va reivindicar els diumenges festius. Va publicar assíduament al diari La Reforma: eco de la Asociación de Dependientes de Comercio del qual en va ser redactor en cap, i va treballar sempre en els estudis socials. El 1905 va ingressar al PSOE, i fundà a Reus l'Agrupació Socialista de Reus, que no tingué mai un alt nivell de militància, però en va ser el cos i l'ànima, fins al punt que en algunes ocasions n'era l'únic militant, arribant a pagar la quota de deu militants imaginaris per poder mantindre l'Agrupació. El 1908 va fundar i dirigir a Reus el setmanari La Justicia Social, portaveu de l'Agrupació Socialista de Reus, i important per veure l'evolució del socialisme a la ciutat. Va escriure una obra teòrica titulada Socialismo (Reus: Impremta Carreras i Vila, 1913) que va tenir transcendència. El 1910 va començar a treballar a la fabrica Art Fabril i va ser elegit secretari de la Federació Socialista de Catalunya. A la vaga del 1915 es va oposar al "Tot o res" i va ser criticat i bandejat pels seus. Oposat a les directrius de Madrid va voler una autonomia real del partit català. El 1922 va ser un dels fundadors de l'Associació de la Premsa de Reus. El 1931 va publicar Què és socialisme?, amb un pròleg de Serra i Moret, apropant-se a la Unió Socialista de Catalunya. Durant la Guerra Civil va estar al costat republicà i al final va ser empresonat en un vaixell a Tarragona, on va escriure unes notes que van conformar el llibre "Pobra Espanya!", publicat per l'Associació d'Estudis Reusencs el 1995. En aquesta publicació mostrava el seu desencant amb el Front Popular i el seu desacord amb el nou règim. Alliberat aviat, va treballar com a directiu de La Industrial Algodonera i va morir a Reus el 1954 apartat de la política. Pòstumament es van publicar les seves memòries: Vida inquieta: combat per un socialisme català (Barcelona: Empúries, 1985) i Cartes a un falangista (Reus: Centre de Lectura, 2001), que recull una correspondència fictícia escrita entre 1941 i 1947 i que li serveix per reflexionar sobre el règim franquista i el paper del socialisme a nivell nacional.

Referències

Bibliografia 
 Homes i dones pels carrers de Reus, Enric Tricaz, Valls 2010.
 A. Gavaldà Torrents. Josep Recasens i Mercadé: la torxa d'un socialista irreductible. Barcelona: Fundació Rafael Campalans, 2004

Polítics catalans del sud contemporanis
Polítics reusencs
Socialistes catalans del sud
Morts a Reus
Morts el 1954
Naixements del 1883
Francesc Recasens i Mercadé

Francesc Recasens i Mercadé (Reus, 1 de març de 1893 - Barcelona, 9 d'octubre de 1965) va ser un escriptor i banquer català. Era el germà petit del polític socialista Josep Recasens i del banquer i soci seu Eduard Recasens i Mercadé.

Biografia 
De jove es va vincular amb alguns membres de l'antic Grup modernista de Reus que residien a la ciutat. Va ser amic de Plàcid Vidal. Va participar en algunes revistes reusenques, com ara El Rossinyol, Foc Nou, la Revista del Centre de Lectura i Foment. Dramaturg innovador, va tenir molt d'èxit amb les seves obres principals d'estil modernista: Maria Agna (representada el 1907) i El Cego Simó (Barcelona 1913). Les seves obres descriuen temes socials, amb una prosa dura i desenllaços dramàtics.

També es va dedicar a la banca, i va ser el subdirector del Banc de Catalunya entre 1920 i 1931. Juntament amb el seu germà van protagonitzar l'important ascens financer de l'entitat gràcies a la bona relació que mantenien amb el ministre d'Hisenda de la dictadura José Calvo Sotelo. Un dels èxits de Recasens va ser la creació des del banc de l'empresa privada petroliera CEPSA (amb el suport del ministre), que va construir la primera refineria de l'estat, motiu pel qual va residir a Madrid durant uns anys, ja que era conscient de la necessitat de tenir el poder de l'estat al costat per aquestes empreses de gran envergadura. Precisament fou l'estreta col·laboració amb el règim el que va generar una forta animadversió tant de la banca madrilenya i basca com dels polítics republicans que vindrien després de la dictadura, els quals acabaren provocant la fallida de l'entitat bancària. El 1928 havia fundat a Madrid, amb Calvo Sotelo i altres, el Banc Exterior d'Espanya, que en la postguerra va tenir gran influència.

Molts anys després Recasens va publicar una sèrie d'articles al Diario de Barcelona en què explicava la complicada relació entre política i economia, textos que el 1956 va recopilar en el llibre Escritos.

Durant la postguerra Francesc Recasens va actuar com a mecenes de la cultura en uns moments difícils creant una beca anual que subvencionava l'estada a Catalunya d'un estudiós de la ciutat catalanoparlant sarda de l'Alguer. Amb Domingo Valls i Taberner i Agustí Pedro Pons van comprar el vell Teatre Romea i en van sufragar la restauració. Va regalar al Centre de Lectura de Reus la construcció i equipament del refugi de muntanya Musté-Recasens al poble de Mont-ral.

Obres

Dramàtiques 
 Maria-Agna: quadro dramátic. Reus: Biblioteca Foc Nou, 1910
 El cego Simó: tragédia en un acte. Barcelona: A. Artís, 1913
 Fins a la mort, estrenada al Teatre Romea, l'11 de maig de 1918.

Economia i política 
 Escritos: 1927 - 1955, (Barcelona, 1956). Recull d'articles d'economia i política

Referències

Bibliografia complementària 
 CABANA, Francesc. Eduard i Francesc Recasens: dos empresaris de Reus. Reus: Cambra de Comerç, Indústria i Navegació, 2003

Banquers reusencs
Escriptors del Baix Camp contemporanis en català
Dramaturgs reusencs en català
Morts a Barcelona
Empresaris reusencs
Banquers catalans del sud contemporanis
Dramaturgs catalans del sud contemporanis
Naixements del 1893
Hitita

Poble hitita o hitites, poble indoeuropeu que es va establir a Anatòlia, l'actual Turquia, al segon mil·lenni aC
 Imperi Hitita, estat dels hitites establert a Anatòlia (segles  aC –  aC)
 llengua hitita, llengua adscrita a la família indoeuropea
 Religió hitita
 Art hitita
Fàcula

Una fàcula (del llatí facula, ‘falla o torxa encesa’, plural faculae) és un terme que en astronomia i nomenclatura planetària s'usa per designar punts brillants a estrelles, planetes o al Sol.

Les fàcules solars són cadascuna de les parts més brillants que s'observen en la superfície del Sol, la fotosfera o la cromosfera. Són el resultat de camps magnètics intensos i sovint estan associades a les taques solars. Són més visibles en el limbe del disc solar i en les zones de longitud d'ona curta. Les fàcules fotosfèriques consisteixen en una sèrie de punts de llum de diàmetre d'uns 200 km. Les raons per les quals semblen brillants al voltant de la fotosfera continuen sent incertes, encara que sembla probable que el fenomen sigui causat per una diferència de pressió i, per tant, de la densitat dels materials magnètics en els tubs que surten de la superfície solar. L'aparició d'una fàcula, sovint, prediu una més intensa activitat en taques o brillantors. D'altra banda, aquests fenòmens, encara que de manera successiva, s'exhauriran abans que la fàcula es dissipi; la vida mitjana d'una fàcula és bastant llarga, al voltant de 100 dies, amb descensos significatius en la brillantor.

Les fàcules s'observen amb més facilitat a les capes exteriors del disc solar, on la brillantor de fons és menor; també estan presents a la corona, que s'anomena corona de condensació. També s'observen a la cromosfera (la capa atmosfèrica més baixa i, per tant, més lluminosa).

Les Cererian faculae (els punts brillants de Ceres) es creu que poden ser el resultat de l'expulsió de gasos actual o passada, potser degut a volcanisme o activitat cometària.

La sonda Cassini-Huygens va identificar faculae a Tità.

Referències 

Astronomia
Sol
Ceferí Olivé Cabré

Ceferí Olivé Cabré (Reus, 1907 - Barcelona, 1995), va ser un pintor aquarel·lista català, deixeble del pintor reusenc Tomàs Bergadà.

Biografia 
Orfe de pare i mare des dels quatre anys, va viure a Reus amb la seva àvia. El 1921 va començar a treballar amb el pintor i decorador Antoni Fuster i va ser deixeble de Tomàs Bergadà, on va coincidir amb el també aquarel·lista Francesc Torné, del que es va fer molt amic. Quasi tota la seva existència va transcórrer a Reus, però va viure un temps a Barcelona, on estudià a l'Escola de Llotja amb el professor Fèlix Mestres i participà com a decorador a l'Exposició Internacional de 1929, i va viatjar per l'estranger. El 1932 va guanyar el primer premi en el concurs convocat per l'Agrupació d'Aquarel·listes de Catalunya. Va fer algunes exposicions amb el seu amic i company Modest Gené a Reus i a Barcelona el 1934 i 1935. Va guanyar el premi a la Galeria Pictòria de Barcelona el 1941 i el premi nacional d'aquarel·la el 1942, i va obtenir la medalla Fortuny de pintura que es concedia a Reus, el 1942 i 1943. Va ser considerat un dels millors aquarel·listes de l'estat espanyol. Entre les distincions que va aconseguir hi figura la creu de Sant Jordi el 1985.

Un cop traspassà, la ciutat de Reus li va dedicar un carrer prop del de Domènec Soberano tocant a l'Avinguda de l'Onze de setembre.

Referències

Enllaços externs 
 Ceferí Olivé Cabré. Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona

Pintors reusencs contemporanis
Pintors catalans del segle XX
Creus de Sant Jordi 1985
Aquarel·listes catalans
Morts a Barcelona
Naixements del 1907
Avarícia

Lavarícia (del llatí avaritia) és l'ànsia de posseir més del que es té, especialment en tot allò relacionat amb els diners o les coses materials. Està catalogada com un pecat per la majoria de les religions i el terme té sempre connotacions negatives.

Dante el considerava el cinquè pecat en importància. Ho relaciona amb paraules com cobdícia, guany o ànsia. És el vici per excel·lència del capitalisme segons els seus detractors, ja que és el que sustenta l'afany de consum que permet que s'aguanti el sistema. Els detractors de la publicitat sostenen que aquesta tendeix a incitar l'adquisició de més del que és necessari, cosa que seria vista, sense gaire raonament, com a forma d'avarícia.

El budisme diu que l'avarícia surt del lligam erroni entre riquesa i felicitat i per això propugna eliminar el vincle amb el món material, fals i font de patiment.

L'avar com a personatge 
L'avar s'ha convertit en un personatge literari arquetípic (inicialment eren sempre jueus, per l'antisemitisme regnant): una persona que viu miserablement malgrat tenir diners perquè no vol gastar-los i que sempre desconfia dels altres, potencials lladres o malbaratadors, fet que provoca que acabi tenint mal caràcter o fins i tot actuï com a antagonista. La figura ha estat exportada al cinema.

Els avars de ficció sovint tenen un rol còmic (el seu amor als diners els fa viure situacions ridícules) o bé moral, ja que acaben rebent un càstig.

Alguns avars cèlebres són:
 Harpagon, de l'obra L'avar de Molière, probablement l'origen del nom de l'arquetip
 Montgomery Burns, de Els Simpson
 Ebenezer Scrooge, de Cançó de Nadal (Dickens)
 Oncle Garrepa, personatge de Disney que parodia l'anterior (el seu nom original anglès és Scrooge McDuck)
 Shylock, de El mercader de Venècia de Shakespeare, l'encarnació típica del jueu avar

Referències 

Pecats capitals
Sentiments
Supèrbia

La supèrbia (del llatí superbia) és un sentiment de superioritat d'un mateix per sobre dels altres. La persona superba es creu millor que els altres, menysprea els que l'envolten. A diferència de l'orgull, que té connotacions positives o negatives, la supèrbia és sempre una falta, i fins i tot un pecat en termes religiosos.

Entre els grecs hi havia un tipus especial de supèrbia, la hibris blasfema, que intentava igualar els humans als déus. Dante el considerava el pitjor pecat de tots, ja que és el que va portar Llucifer a intentar igualar-se a Déu i per això va caure a l'infern. A més, la supèrbia porta l'ésser humà a no tenir caritat ni amor al proïsme, el manament més important del cristianisme.

Referències

Vegeu també 
 Biaix d'autoservei
 Efecte Dunning-Kruger
 Hibris
 Megalomania
 Narcisisme
 Pecat capital
 Taula dels set pecats capitals

Pecats capitals
Tomàs Bergadà Pi

Tomàs Bergadà Pi (Reus, 1862 - 1937) va ser un pintor català nascut a Reus. Son pare era pastisser però no va voler seguir l'ofici atret per la pintura.

Va ser deixeble d'Aleix Clapés i Puig a Reus i de Josep Llovera i Bufill a Barcelona. Va tenir una bona amistat amb Joaquim Mir, que el va influenciar en l'estil. El 1885 va retornar a Reus d'on ja no es va moure i va formar part d'un grup de pintors entre els que sobresortiren també Ceferí Olivé Cabré i Pere Calderó Ripoll. Va treballar a la decoració de molts edificis modernistes entre ells l'Institut Pere Mata i la casa Navàs de Reus, al costat de Lluís Domènech i Montaner, i al Teatre Fortuny i al Teatre Circ, on feia l'escenografia. Bergadà destaca en el seu interès pels detalls del paisatge immediat: els horts, els camins, els masos, els barrancs, la flora característica...

Va tenir plaça de professor de dibuix a l'Institut de Reus, a l'Escola Municipal de dibuix i al Centre de Lectura y va exposar a Reus, Barcelona y Madrid. Va tenir també acadèmia pròpia, al raval de Martí Folguera, 31. Va col·laborar a la majoria de periòdics gràfics de l'època, especialment a la Ilustració Catalana, l'Esquella de la Torratxa, Reus Artístich i El Heraldo de Reus

L'historiador reusenc Pere Anguera diu que la guerra civil va impedir que el seu enterrament es convertís en l'homenatge que es mereixia. El 1949 el Centre de Lectura va crear una beca de pintura amb el seu nom. La seva ciutat natal li va dedicar un carrer al barri del Carrilet.

Referències 

Pintors reusencs contemporanis
Pintors catalans del segle XX
Morts a Reus
Professors de dibuix catalans
Enveja

L'enveja (del llatí invidia) és una emoció desagradable que experimenta una persona que desitja quelcom, sigui material o no, que posseeix una altra. Ha estat catalogat com a pecat per moltes religions, ja que parteix de la no acceptació del mateix estat al món i de l'ànsia de tenir.

Culturalment s'associa l'enveja als colors verd i groc. L'enveja és la base de la murmuració, defecte típicament burgès segons la literatura.

Característiques de l'enveja 
El sentiment de l'enveja barreja diferents emocions primàries: d'una banda el desig d'allò que no es té, d'altra banda una certa aversió o odi cap a aquell que sí que ho posseeix i, per últim, ansietat per la percepció de la diferència. Una enveja moderada pot ser signe d'admiració, però aquesta és un sentiment positiu, que no cerca la destrucció o minva de l'altre, cosa que freqüentment vol l'enveja. L'enveja es relaciona amb la idea de merèixer alguna cosa o de justícia (hom sent enveja perquè considera injust que l'altre tingui un bé que jutja que també hauria de posseir ell mateix).

Segons determinades concepcions, és un grau més elevat de gelosia, un sentiment més intens d'aquesta. Des del punt de vista de la filosofia, però, són conceptes diferents, ja que la gelosia intenta conservar un ésser o bé estimat enfront un potencial rival, i per tant inclou tres membres en la relació, mentre que en l'enveja només s'anhela el que té o fa un altre (dos membres).

Entre l'envejós i l'envejat es crea una relació de dependència, en què el primer sent en funció del que fa o suposadament fa l'envejat i aquesta asimetria creix a mesura que augmenta l'odi en la relació, sigui manifest o no. L'enveja neix de la manca d'autoestima del subjecte envejós, que es defineix per les carències i no per quelcom positiu.

Visions sobre l'enveja 
L'enveja ha estat jutjada de manera negativa de manera gairebé unànime; per exemple, Bertrand Russell afirma que és una de les causes més potents que impedeixen assolir la felicitat, visió que comparteix l'hinduisme, el qual creu que l'enveja s'oposa a la compassió i no deixa que la persona sigui feliç. El catolicisme la considera un pecat capital i il·lustra nombroses vegades les conseqüències negatives que comporta en els relats bíblics, l'assassinat d'Abel n'és la primera de totes. Dante castiga els envejosos a una condemna en què els cusen els ulls, perquè no puguin seguir cobejant allò del proïsme.

Vegeu també 
 Mal d'ull.
 Pecat capital.

Referències 

Pecats capitals
Sentiments
Josep Llovera i Bufill

Josep Llovera i Bufill, (Reus, el Baix Camp, 7 de gener de 1846 - 7 de novembre de 1896), fou un pintor català.

Biografia 
Va assistir a l'escola de dibuix i pintura que Domènec Soberano tenia oberta a Reus, on es va fer amic del fill d'aquest pintor, Càstul Soberano. Després va fer estudis de farmàcia i va obrir botiga a Reus seguint la voluntat del seu pare. Als seus temps d'estudiant a Madrid i Barcelona va publicar caricatures a la premsa de l'època, tals com L'Ase i Lo Tros de paper de Barcelona, i el madrileny Gil Blas, però per influència de Marià Fortuny i Marsal es va dedicar a la pintura i va crear diverses aquarel·les d'èxit com Caceria de pollos en Jauja, Las sotas, i El Prado en el dia del Juicio final. Després de diversos viatges a París, el 1887 es va establir a Barcelona i va tenir èxit a la venda dels seus quadres. Bé que caigué en tots els tòpics, se salvà per la finor i l'elegància de les seves composicions. Esperant una processó és una de les seves millors obres, juntament amb Un ball de llàntia, Tornant de bateig i Damisel·les en el balcó. Treballà amb molt d'encert l'aiguafort.

Va morir a Reus el 7 de novembre de 1896 a la mateixa casa on havia nascut, a la plaça del Mercadal.
La ciutat de Reus el va nomenar fill il·lustre i li ha dedicat un carrer, el Carrer de Llovera.

Referències

Bibliografia complementària 
 Solé, Domènec. Josep Llovera i Bufill: farmacèutic i pintor : 1846-1896. Volum 2 de Quaderns biogràfics. Reus: l'autor, 1978
 LL. B. "El pintor Llovera: quadros que no va arribar a pintar" A: Revista del Centre de Lectura, Any II núm. 23 (1-I-1921)

Enllaços externs 

 Josep Llovera. Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona

Pintors reusencs contemporanis
Pintors catalans del segle XIX
Morts a Reus
Naixements del 1846
Morts el 1896
Hortensi Güell i Güell

Hortensi Güell (Reus, el Baix Camp, 11 de maig de 1876 - Salou, el Tarragonès, 1899) fou un pintor i escriptor català.

Fill de Josep Güell i Mercader i de Maria Güell i Soler naturals de Reus, i cosí d'Eduard Toda i Güell, residí a Madrid on el seu pare treballava als diaris de Castelar i era corresponsal de La Renaixensa. Amic de Mir i de Picasso, com a pintor fou influït per l'estil de la Colla del Safrà (Centre de Lectura de Reus, Museu Picasso de Barcelona). Va ser amic també de Joaquim Torres Garcia, i de l'escultor Carles Mani. Fou membre del grup de pintors modernistes. El seu mestre fou el pintor reusenc Domènec Soberano. Les seves pintures van ser exposades a Madrid. L'obra pictòrica que va realitzar, era bàsicament paisatgística, i passà d'un estil tardo-romàntic afí a Modest Urgell, a un simbolisme tipus Art Nouveau i a un realisme expressiu.

Formava part d'un grup de joves escriptors reusencs, el Grup modernista de Reus, on s'hi incorporava els estius, quan amb la seva família anava a aquella ciutat. El va presentar a la Colla Miquel Ventura, amb qui havia fet coneixença a Madrid i amb qui havia après a escriure i a parlar en català, ja que a la capital de l'estat ho feia només en castellà, tot i que el català l'entenia. Va col·laborar a La Renaixensa, i als periòdics reusencs Lo Somatent, La Autonomía, Lo Lliri i La Nova Cathalunya amb proses poètiques curtes, impressions, que de vegades li devien servir com a preparació d'alguns quadres. L'any 1899, als 23 anys i després d'un desengany amorós, es va suïcidar tirant-se al mar en aigües de Salou. El 1902 el seu pare va publicar Florescència: col·lecció d'ensaigs literaris d'Hortensi Güell, recull dels seus articles de creació literària i alguns assaigs artístics. Els seus amics pintors li van fer nombrosos retrats. Destaquen els dos que li va fer Picasso, el de Joaquim Mir, i, segons Plàcid Vidal, altres d'Aspert, Mani, Castelucho, Lara, Sotomayor, Alea, Perich i Pastor. El 1917, Josep Martorell Òdena, encapçalant un grup d'amics i escriptors reusencs, organitzà un homenatge a Hortensi Güell, interessant pel seu contingut literari i emotiu.La seva ciutat natal li té dedicat un carrer.

Referències

Bibliografia 

 ANGUERA, Pere. Siluetes vuitcentistes: 20 impulsors del Reus del segle XIX. Reus: La Creu Blanca, 1982. Pàg. 51-52.
 VENTURA, Miquel. “Remembrances V: Hortensi Güell” A: Revista del Centre de Lectura, any I núm. 14 (15-VIII-1920), p. 260-262

Pintors reusencs contemporanis
Pintors modernistes catalans
Morts a Salou
Suïcides catalans del sud contemporanis
Naixements del 1876
Domènec Soberano Mestres

Domènec Soberano Mestres (Reus, el Baix Camp, 1825 - 1909) fou un pintor català i comerciant de vins escumosos.

Mercès a un descobriment de son pare sobre la fabricació de vi escumós, va poder viatjar a França i altres països. A partir del 1866 va passar de ser magatzemer de vins a fer les primeres produccions de "Xampany de Reus" a la comarca associat amb Francesc Gil i Borràs, sota la denominació de Soberano & Cia., una firma amb la que va presentar els seus xampanys a l'Exposició Universal de París de 1867.

En aquests viatges va aprofitar per aprendre el que li interessava, que eren tècniques de pintura, i va descobrir l'aquarel·la que a Catalunya era molt poc coneguda. Com a pintor afeccionat, va ser deixeble d'Antoni Verdaguer, fill del pintor Antoni Verdaguer Llunell, encara que la seva formació va ser principalment autodidacta.

Va obrir una escola de dibuix a Reus que encara funcionava el 1888. Fou amic de Marià Fortuny Baró i d'Antoni Marsal, avi i oncle respectivament de Marià Fortuny i Marsal. Soberano fou el seu primer mestre de pintura i, quan va veure el talent del jove pintor, el va recomanar a Domènec Talarn, a Barcelona. Fortuny li va estar sempre molt agraït, varen mantenir correspondència i li va regalar diverses obres.

Va ser mestre també dels pintors locals Baldomer Galofré i Ximenis, Josep Tapiró i Baró, Joan Roig Solé, Ramon Costa, Antoni Fuster i Josep Llovera i Bufill. El seu fill, Càstul Soberano Roca, que també va assistir a l'escola de Domènec Soberano, va ser un pintor reconegut a nivell local, però morí jove.

Entre les seves poques obres conegudes, hi ha Portes del sagrari de l'església de Sant Francesc, Vista del Camp de Tarragona i Pescadors. Els seus retrats eren molt dibuixats i tradicionals, com ara Retrat del matrimoni Llobells i Retrat de Francesc Borràs. Generalment, no signava la seva obra. Treballà en la decoració de les cases Bofarull, Font Sangrà, Blanchart i Sardà.

Va conrear els retrats i les natures mortes amb components del clarobscur romàntic, com ara Raïm blanc i Raïm negre, tots dos de 1897. També es dedicà a l'aquarel·la, amb paisatges.
A les primeres peces de Fortuny i de Tapiró es pot identificar la influència d'un cert mimetisme de Soberano.

Al final de la seva vida va col·leccionar quadres i dibuixos de Fortuny. Va morir a Reus el 1909.

Referències

Bibliografia 
 
 
 

Pintors reusencs contemporanis
Aquarel·listes catalans
Marià Fortuny i Marsal
Morts a Reus
Naixements del 1825
Morts el 1909
Porus

Porus (astronomia), alteració en la superfície del Sol que precedeix a la formació d'una taca solar 
 Biografies:
 Porus o Poros d'Hidaspes, rei indi d'un estat del  situat entre els rius Hidaspes i Acesines, a l'actual Punjab
 Porus de Gandaris, nom grec de Puru o Pururava, rei indi d'un estat del  que els grecs van anomenar Gandaris
 Biologia:
 Porus o glàndula sudorípara, petit orifici present a la pell d'alguns animals
 Porus nuclear complexos de proteïnes que travessen l'embolcall nuclear cel·lular present a la majoria dels eucariotes
 Física: Porus (física), interstici entre les partícules o molècules que constituïxen un cos
Jaume Segarra

Jaume Segarra (Reus, ca.1480 - 1543) fou un pintor renaixentista.

Va ser autor de diversos retaules d'esglésies del Camp de Tarragona, dels que únicament es conserva el de la Nativitat de Jesús. Aquest, pintat el 1531 per a la capella de Betlem de Reus, en l'actualitat es conserva al Santuari de Misericòrdia de Reus, a càrrec del museu de la ciutat. Es té notícia que el 1501 signà un contracte amb els jurats de l'Aleixar per construir un "retaule de la Verge Maria", però no consta si l'obra arribà a bon port. El metge i investigador Salvador Vilaseca explica que el seu nom figura entre els artistes que van treballar a la Catedral de Tarragona. També es conserven contractes de feines encarregades: el retaule de Sant Vicenç de Castellvell el 1502, el de la Verge Maria del convent de Franciscans de Reus el 1524, el de la Confraria de Santa Susanna i Santa Magdalena de Reus el 1527, i és possible que fos l'autor del retaule de l'església de Vilaplana.

El 1527 estava associat amb el seu deixeble Francesc Olives (Reus 1502 - Tarragona post 1577), que posteriorment seria autor del retaule dels Sants Metges de Vallmoll.

La ciutat de Reus li dedicà un carrer a la Urbanització Mas del Carpa, a l'avinguda de Tarragona.

Referències

Enllaços externs

Bibliografia complementària 
 Salvador Vilaseca Anguera La pesta de l'any 1530 i el pintor Jaume Segarra de Reus Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1952

Pintors catalans del Renaixement
Pintors reusencs
Reusencs històrics
Morts a Reus
Cromosfera

La cromosfera és la regió de l'atmosfera solar situada entre la fotosfera i la corona solar. La seua observació a simple vista només és possible durant la fase total d'un eclipsi de sol.

Referències 

Sol
Fotosfera

La fotosfera és la zona des de la qual s'emet pràcticament tota la llum visible del Sol i es considera com la «superfície» solar, la qual, vista amb el telescopi, es presenta formada per grànuls brillants que es projecten sobre un fons més fosc. A causa de l'agitació de la nostra atmosfera, estos grànuls pareixen estar sempre en agitació. Ja que el Sol és gasós, la fotosfera és un poc transparent: pot ser observada fins a una profunditat d'uns centenars de quilòmetres abans de tornar-se completament opaca. Encara que el limbe del Sol apareix prou nítid en una fotografia o en la imatge solar projectada amb un telescopi, es nota fàcilment que la brillantor del disc solar disminuïx cap al limbe. Aquest fenomen d'enfosquiment del limbe és conseqüència que el Sol és un cos gasós amb una temperatura que disminuïx amb la distància al centre. La llum que es veu en el centre procedeix en la major part de les capes inferiors de la fotosfera, més calenta i per tant més lluminosa. Però en mirar cap al limbe, la direcció visual de l'observador és quasi tangent a la vora del disc solar i està mirant cap a les capes superiors de la fotosfera, que estan més fredes i emeten amb una intensitat menor que les capes més profundes en la base de la fotosfera; per esta raó, el limbe apareix menys brillant que el centre. La fotosfera té uns 100 o 200 km de profunditat.

El signe més evident d'activitat en la fotosfera són les taques solars.

Sol
Granulació fotosfèrica

La granulació fotosfèrica és l'aspecte que presenta la «superfície» solar (anomenada fotosfera), formada per un gran nombre de grànuls brillants en moviment. Aquests grànuls tenen moltes vegades forma hexagonal i estan separats per fines línies fosques. Són l'evidència del moviment balbotejant de gasos calents en la part exterior del Sol a conseqüència del transport de la calor des de l'interior a l'exterior per convecció.

La duració mitjana d'aquests grànuls és d'uns nou minuts. El diàmetre mitjà dels grànuls individuals és d'uns 700 a 1.000 km i resulten particularment notoris en els períodes de mínima activitat solar. Hi ha també moviments turbulents a una escala major, que s'anomena supergranulació, amb diàmetres típics d'uns 35.000 km. Cada supergranulació conté centenars de grànuls individuals i, per lògica, en ser majors, sobreviuen més temps, entre 12 i 20 hores. Va ser Richard Christopher Carrington (1826-1875), cerveser i astrònom aficionat, el primer a observar la granulació fotosfèrica en el . El 1896, el francès Pierre Jules Cèsar Janssen (1824-1907) va aconseguir fotografiar per primera vegada la granulació fotosfèrica.

Vegeu també 
 Fotosfera.

Sol
Dau

Un dau és un cub amb un número en cada cara. Es fa servir en jocs d'atzar. El més comú té forma d'hexaedre amb els números d'ú a sis.

Se'ls llença sobre una superfície plana i es considera el valor a la cara superior com a resultat. Segons les necessitats del joc, es fan servir més daus.

Tipus de daus 
 Moneda (2 cares): No és un dau en si, però és emprat per obtenir resultats d'1 o 2
 Tetràedre (4 cares): Com que no se li pot considerar que té una cara en concret en posició superior, aleshores el resultat és aquell que el seu nombre està imprès paral·lelament a la base.
 Cub o hexàedre (6 cares): El més comú és un dau en forma de cub, de 6 cares, amb un número de l'1 al 6 marcat a cada cara amb punts. Els punts estan disposats de manera que les cares oposades sumen set.
 Dau de cent (100 cares): Raresa només adquirible a botigues especialitzades. Té tantes cares que fa difícil la seva manipulació i la lectura del resultat. Popularment es prefereix substituir-ho per dos daus de deu cares i diferenciats pel color. En aquest cas un dels daus adopta la funció de desenes i l'altre d'unitats.

Existeix un sistema d'abreviatures que tracta el tipus i quantitat de daus a utilitzar en un llançament, molt utilitzat per aquells jocs que combinen més daus. Es fa referència, bàsicament, a les cares que té el dau, precedit per la consonant "d" (per exemple, un dodecaedre seria abreviat com a "d12"), si a més es vol fer referència a la quantitat, l'afegiríem davant la "d". A més es pot utilitzar l'abreviatura com a element matemàtic i regir-lo per les seves lleis. Per exemple, si es vol demanar que al resultat de tres octaedres se li ha de restar un dos, s'escriu d'aquesta manera: "3d8-2".

Els daus descendeixen de les tabes asiàtiques i apareixen ja mencionats al Mahabharata. Es fabricaven amb ivori o banya. El nom ve de la paraula àrab per designar "nombre". Des dels inicis apareixen referències a daus trucats i a trampes en el seu ús.

Se'l fan servir per sessions d'endevinació en la cleromància. Aquests daus poden ser els ordinaris o contenir símbols particulars.

En les arts 
Com a símbol de l'atzar, de l'amor, de la fortuna… apareixen sovint en les arts.

Jocs de daus 
 Carrera de daus
 Mentider

Referències 

Jocs