alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
122

(, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi E (52 semanas), teve início a uma quarta-feira e terminou também a uma quarta-feira.

Eventos

Império Romano 
 Imperador Adriano ordena que uma muralha de 117 km seja construída para marcar o nordeste do Império Romano. Muralha de Adriano, como ficou conhecida, serviu para manter os Caledônios, Pictos e outras tribos afastadas. 
 Vindolanda, um forte das tropas auxiliares romanas (castro) no nordeste da Inglaterra é guarnecido pela coorte Batavorum.   
 13 de setembro – a construção da Muralha de Adriano começa.
 Adriano desiste dos territórios conquistados na Escócia.

Ásia 
 Mudança do nome da era de Jianguang (segundo ano) para Yanguang da Dinastia Han do oriente da China.

122
123


 (, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi D (53 semanas), teve início a uma quinta-feira e terminou também a uma quinta-feira.

Eventos

Por local

Império Romano 
 Imperador Adriano evita uma guerra com a Pártia após uma visita pessoal com Osróes I.
 Forte de Housesteads é construído na Muralha de Adriano, ao norte do Bardon Mill.
 A Villa Adriana em Tivoli, Itália, é construída.

Europa 
 Mug Nuadat derrota o Grande Rei da Irlanda.

Ásia 
 Na China, Ban Yong, filho do Ban Chao, reestabelece o controle chinês sobre a Bacia do Tarim. 
 O Governo da Dinastia Han fornece ajuda para as regiões ocidentais da Bacia do Tarim.

Por tópico

Artes e ciências 
 Cientista chinês Zhang Heng corrige o calendário para deixá-lo alinhado com as quatro estações.

Nascimentos 
 Annia Cornificia Faustina, irmã de Marco Aurélio (m. 158)
124


 (, na numeração romana) foi um ano bissexto do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e as suas letras dominicais foram C e B (52 semanas) teve início a uma sexta-feira e terminou a um sábado.

Eventos

Império Romano 
 Imperador Adriano começa a reconstruir Templo de Zeus Olímpico em Atenas.
 Antínoo se torna o companheiro de Adriano em suas jornadas pelo Império Romano. 
 Durante uma viagem à Grécia, Adriano participa de ritos antigos conhecidos como Mistérios de Elêusis.

Ásia 
 No nordeste da Índia, Nahapana, rei dos Citas, é derrotado e morre em batalha enquanto enfrentava o Rei Andhra Gautamiputra Satakarni. Sua derrota destrói a dinastia Cita de Ksaharâtas.

Falecimentos 
 Nahapana, rei dos Citas
 Marco Ânio Vero, pai de Marco Aurélio
125

(, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi A, (52 semanas), teve início a um domingo e terminou também a um domingo.

Eventos 

Reconstrução do Panteão (Roma) pelo imperador Adriano.
Início da 3ª fase de construção da Villa Adriana.

Nascimentos 

 Lúcio Apuleio (Apuleio) - escritor latino (Madaura, actual Argélia).
 Shundi - Imperador chinês da dinastia Han Oriental.
 Luciano de Samósata - escritor romano nascido na actual Síria.

Falecimentos 

 Plutarco de Queroneia - filósofo e prosador grego do período greco-romano.
 Andi - Imperador chinês da dinastia dinastia Han Oriental.
126

(, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi G (52 semanas), teve início numa segunda-feira e terminou também numa segunda-feira.

Eventos 
 Eleito o Papa Telésforo, 8º papa, que sucedeu ao Papa Sisto I.

Sob o governo de Adriano é concluída a muralha, entre a Britânia e o território dos pictos, um pouco ao sul da atual fronteira entre Inglaterra e Escócia.

Nascimentos 

Públio Hélvio Pertinax (1 de Agosto) - Imperador Romano

Falecimentos
127


 (, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi F (52 semanas), teve início a uma terça-feira e terminou também a uma terça-feira.

Eventos

Por local

Império Romano 
 Imperador Adriano retorna à Roma depois de sete anos viajando pelas Províncias romanas. 
 Adriano, agindo pelo conselho de seu procônsul da Ásia, Minúcio Fundano, determina que os Cristãos não deverão ser mortos sem julgamento.

Índia 
  começa a reinar o Império Cuchana (data aproximada).

Nascimentos 
 Zheng Xuan, filósofo Chinês (m. 200)

Falecimentos 
 Plutarco, historiador Grego
128

(, na numeração romana) foi um ano bissexto do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e as suas letras dominicais foram E e D (52 semanas), teve início a uma quarta-feira e terminou a uma quinta-feira.

Eventos 
 Inicio da existência de comunidades cristãs organizadas, e não apenas como simples fiéis isolados.
129

(, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi C, teve 52 semanas, com início a uma sexta-feira e terminou também a uma sexta-feira.



Eventos

Império Romano 
 Uma defesa para Numídia é construída em Lambésis por Legio III Augusta. 
 Imperador Adriano continua suas viagens, agora inspecionando as regiões da Cária, Capadócia e Síria.

Religião 
 Mudança de Patriarcado Ecumênico de Constantinopla do Patriarca Diógenes para Eleutério.

Nascimentos 
 Cláudio Galeno, médico

Falecimentos 
 Osróes I da Pártia
 Justo de Alexandria
130

(, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo,  e a sua letra dominical foi B (52 semanas) teve início a um sábado e terminou também a um sábado.

Nascimentos 

 Ireneu de Lyon — escritor cristão, bispo e teólogo romano (m. 202).


Falecimentos
 Antínoo — catamita do imperador romano Adriano (n. 111).
 Menelau de Alexandria — astrônomo e matemático grego (n. ca. 70).
131

131 foi um ano comum do século II que teve início e terminou a um domingo no Calendário Juliano. A sua letra dominical foi A

Eventos

Nascimentos

Falecimentos 

 
Década de 130
132

132 foi um ano bissexto do século II que teve início numa segunda-feira e terminou a uma terça-feira no Calendário juliano. as suas letras dominicais foram G e F.

Eventos 
 Revolta de Barcoquebas.

Nascimentos

Falecimentos
 30 de março - martírio e morte de São Quirino, pai de Santa Balbina
 31 de março - martírio e decapitação de Santa Balbina
133

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi E (52 semanas), teve início e fim numa quarta-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
134

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi D (53 semanas), teve início e fim numa quinta-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos

 
Década de 130
137

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi G (52 semanas), teve início e fim numa segunda-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
138

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi F (52 semanas), teve início e fim numa terça-feira.

Eventos 
 Por morte de Adriano, o seu filho adoptivo Antonino Pio torna-se imperador de Roma.
 A Hispania Ulterior começa a ser governada por Décimo Júnio Bruto Galaico que fortifica a cidade de Olisipo, actual Lisboa, para servir de base a operações militares.

Nascimentos

Falecimentos
 10 de Julho - Adriano, imperador romano.
139

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi E (52 semanas), teve início e fim numa quarta-feira.

Eventos 
 Quinto Servílio Cipião reabre as hostilidades e manda assassinar Viriato.

Nascimentos

Falecimentos
 Zhang Heng, polímata chinês.
140

( na numeração romana) foi um ano bissexto do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, as suas letras dominicais foram D e C (53 semanas), teve início a uma quinta-feira e fim numa sexta-feira.

Eventos 

 Eleito o Papa Pio I, 10º papa, que sucedeu o Papa Higino.
 Trégua precária entre o Império Romano e os Lusitanos. Viriato é reconhecido como amicus populi Romani.

Nascimentos

Falecimentos

 Papa Higino, 9º papa.
141

141 (, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, e a sua letra dominical foi B (52 semanas), teve início a um sábado e terminou também a um sábado.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
142

142 (, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, e a sua letra dominical foi A (52 semanas), teve início a um domingo e terminou também a um domingo.

Eventos 
 Wei Boyang, nótavel taoísta e alquimista chinês, escreveria seu famoso livro O Parentesco dos Três.

Nascimentos

Falecimentos
143

143 (, na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, e a sua letra dominical foi G (52 semanas), teve início numa segunda-feira e terminou também numa segunda-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
144

Década de 140
Anos bissextos

 ( na numeração romana) foi um ano bissexto do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, as suas letras dominicais foram F e E (52 semanas), teve início a uma terça-feira e fim numa quarta-feira.
145

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi D (53 semanas), teve início e fim numa quinta-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
146

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi C (52 semanas), teve início e fim numa sexta-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
147

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi B (52 semanas), teve início e fim num sábado.

Eventos 
 Os Lusitanos, chefiados por Viriato, recomeçam a luta contra o Império Romano.

Nascimentos

Falecimentos
148

( na numeração romana) foi um ano bissexto do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, as suas letras dominicais foram A e G (52 semanas), teve início a um domingo e fim numa segunda-feira.

Eventos

Nascimentos

Falecimentos
149

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi F (52 semanas), teve início e fim numa terça-feira.

Eventos

Nascimentos
 Zhun Jun comandante durante a Rebelião do Turbante Amarelo (m.195)

Falecimentos 

 
Década de 140
150

( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi E (52 semanas), teve início e fim numa quarta-feira.

Eventos 
 Primeiro e único ano do Heping da Dinastia Han chinesa
 O mais antigo atlas (Geografia) foi feito (data aproximada) por Ptolemeu
 Marcião de Sinope produz sua própria versão do Evangelho de Lucas, o chamado Evangelho de Marcião
 Antonino Liberal escreve um trabalho sobre mitologia (data aproximada)
 Sérvio Sulpício Galba, através de um ardil, derrota os Lusitanos.

Nascimentos 
 Monoimo, gnóstico árabe
 Zhang Zhongjing, médico chinês

Falecimentos
151

0151
 0151

als:150er#151
 ( na numeração romana) foi um ano comum do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, a sua letra dominical foi D (53 semanas), teve início e fim numa quinta-feira.
152

Década de 150
Anos bissextos

als:150er#152
 ( na numeração romana) foi um ano bissexto do século II do Calendário Juliano, da Era de Cristo, as suas letras dominicais foram C e B (52 semanas), teve início a uma sexta-feira e fim num sábado.
Xurro

El xurro és una peça de pasta de bunyol de forma allargada. El nom prové originàriament de la raça d'ovella xurra, una ovella considerada inferior i típica de l'interior de la Comunitat Valenciana, les anomenades comarques xurres, i les terres contigües a la Manxa i a l'Aragó. Arran del nom compartit, es postula que aquest menjar el van inventar els pastors de l'interior i fins i tot que podria ser originari d'aquestes comarques valencianes, tot i que la majoria de les fonts apunten a un origen purament castellà. Tanmateix no hi ha un consens sobre el seu origen exacte, ja que se'l disputen diversos territoris de la península Ibèrica.

Actualment és un aliment molt popular a les falles de València, a Madrid i arreu d'Espanya, i també a Mèxic i a la resta d'Hispanoamèrica a causa, sobretot, de les xurreries ambulants, que els van anar popularitzant en fires i mercats i que algunes s'han acabat instal·lant permanentment a viles i ciutats.

Els xurros poden ser ensucrats o no, recoberts de xocolata o farcits de crema, i tradicionalment es venen dins de paperines.

Vegeu també 

 Xurreria
 Xocolata amb xurros

Referències

Enllaços externs 

 Recepta per a fer xurros

Dolços
Gastronomia d'Espanya
Plats d'esmorzar
Potència

Potència acústica o potència sonora, quantitat d'energia radiada per una font determinada en forma d'ones per unitat de temps
 Potència activa o potència útil, en un circuit de corrent altern, la potència realment consumida pel circuit
 Potència aritmètica, operació matemàtica que comprèn l'ús de dos números, la base b i l'exponent (o potència) n
 Potència cel·lular, capacitat d'una cèl·lula de poder diferenciar-se en diferents tipus cel·lulars
 Potència del cos humàcapacitat d'efectuar un treball mecànic en un temps determinat
 Potència elèctrica, quantitat d'energia lliurada o absorbida per un element en un temps determinat 
 Potència física, quantitat de treball efectuat per unitat de temps
 Potència de foc, capacitat militar per dirigir força contra un enemic
 Potència òptica, magnitud física que mesura la capacitat d'una lent o d'un mirall per fer convergir o divergir un feix de llum incident
 Potència standby, consum de potència elèctrica de molts productes elèctrics quan estan en estat apagat
 Potència (bicicleta), peça de les bicicletes
DB

DB (Deutsche Bahn), acrònim de la Deutsche Bahn, una companyia ferroviària alemanya.
 IBM DB2, sistema de base de dades d'IBM.
 Pilot-DB, base de dades relacional
 Db, el símbol de l'element químic Dubni
 dB, l'abreviació de decibel
 Abreviatura per al manga Bola de Drac
Llista d'illes de Grècia

Vet aquí una llista d'algunes de les 3.000 illes de Grècia:

Les Cíclades

Principals 
 Amorgos
 Anafi
 Andros
 Andíparos
 Delos (modernament deshabitada)
 Folegandros
 Íos
 Kea
 Kímolos
 Citnos
 Míkonos
 Melos
 Naxos
 Paros
 Santorí
 Sèrifos
 Sifnos
 Síkinos
 Siros
 Thirasia
 Tenos

Menors 
 Donusa
 Iràklia
 Kufoníssia
 Skhinoussa

Deshabitades 
 Ànidros
 Despotikó
 Giaros
 Keros
 Makrónisos
 Poliegos
 Rínia
 Sàliagos

El Dodecanès

Principals 
L'arxipèlag del Dodecanès va rebre aquest nom a partir del , i fa referència a aquestes dotze illes:
 Astipalea
 Castellroig
 Càrpatos
 Casos
 Cos
 Càlimnos
 Leros
 Níssiros
 Patmos
 Rodes
 Sime
 Telos

Menors 
Aquestes altres illes també formen part del Dodecanès:
 Agathonisi
 Arkí
 Guialí
 Khalki
 Lipsí
 Marathos
 Psèrimos
 Telendos

Deshabitades 
 Astakida
 Imia
 Kínaros
 Lévitha
 Ofidoussa
 Pergousa
 Saria
 Sirna
 Zaforàs

Illes del nord de l'Egeu 

Grup d'illes disperses entre el Dodecanès i la costa de Tràcia. Totes es troben habitades:
 Àgios Efstràtios
 Enusses
 Furni
 Icària
 Lemnos
 Lesbos
 Psara
 Quios
 Samos
 Samotràcia
 Tasos
 Thymaina
Les illes d'Imbros i Tènedos, que fan part d'aquest grup, són les dues úniques illes principals de la Mar Egea que pertanyen a Turquia.

Espòrades

Principals 
Solament les quatre Espòrades principals estan habitades:
 Alónnissos
 Escíatos
 Esciros
 Escòpelos

Deshabitades 
 Adelfópoulo
 Gioura
 Kirà Panagia
 Peristera
 Piperi
 Psathoura
 Skantzoura

Les illes Jòniques

Principals 
 Cefalònia
 Citera
 Corfú
 Ítaca
 Lèucada
 Paxos
 Zacint

Menors 
 Anticitera
 Antípaxos
 Kalamos
 Kastos
 Meganisi
 Illes Diapòntiques: Othoni, Erikussa i Mathraki

Deshabitades 
 Les Equínades
 Les Estròfades: Stamfani i Arpia

Les illes Saròniques 
Illes del Golf Sarònic i del Golf Argòlic:
 Egina
 Anguistri
 Hidra
 Poros
 Salamina
 Spetses

Illes d'Eubea 
Entorn de l'illa d'Eubea hi ha tot un seguit d'illes, totes deshabitades:
 Atalante
 Khersonisi
 Kaval·liani
 Likhades
 Mandilou
 Megalonisos
 Sturonisi

Illes de Creta 

Entorn de l'illa d'Eubea hi ha tot un seguit d'illes, totes deshabitades llevat de Gavdos:
 Agi Pandes (vora Àgios Nikólaos)
 Àgii Theódori (al nord-oest de Khània)
 Agria Grambusa (al nord de Grambusa)
 Dia (al nord, davant d'Heraklion)
 Illes Dionisíades (al nord de Sitia)
 Elafonissi (al sud-oest de Paleochora)
 Elassa (a l'est de Creta)
 Gavdopoúla o Ofidoussa (al nord-oest de l'illa de Gavdos)
 Gavdos (al sud de Sfakia)
 Grambusa (al nord de Kissamos)
 Grantes (a l'est de Creta)
 Khrissi o Gaidouronisi (al sud-est de Ieràpetra)
 Kufonissi (al sud de Lassithi)
 Makronisi (al sud, vora Kaloi Limenes)
 Paleosuda (al nord, al golf de Suda)
 Paximadia (al sud, al golf de Messara)
 Petalida (a l'oest, davant de Falàssarna)
 Pontikonisi (a l'oest de Grambusa)
 Psira (al nord, al golf de Mirabello)
 Spinalonga o Kalidon (al nord, vora Elounda)
 Suda (al nord, a la badia de Suda)

Grècia
Far d'Alexandria

El far d'Alexandria (també anomenat la torre de Faros) fou considerat una de les set meravelles del món antic. Construït al  en l'època hel·lenística, va estar en funcionament durant molt de temps, fins que dos terratrèmols van conduir al seu enderroc al .

Història 
Era una torre que el rei egipci Ptolemeu Sòter va decidir construir per guiar els vaixells cap al port d'Alexandria i identificar la situació de la ciutat des de molt lluny.
L'edifici es va acabar durant el regnat del seu fill, Ptolemeu II Filadelf. En va dirigir les obres l'arquitecte Sòstrat de Cnidos i es creu que media entre 110 i 130 metres d'alçada. Va ser una de les estructures més altes aixecades per la mà de l'ésser humà fins a temps moderns.

Construït amb blocs de pedra blanca, el far estava dividit en tres seccions: una base quadrada amb un buit al mig, una part central de forma octogonal i, al remat, una capçalera cilíndrica. Al capdamunt estava equipat amb espills metàl·lics que de dia n'assenyalaven la posició reflectint la llum del sol. De nit s'hi encenia una foguera que, segons es diu, es veia de 50 km lluny. Tal com es pot veure en imatges del far reproduïdes en monedes romanes encunyades a la seca d'Alexandria, tenia quatre estàtues de tritons bufant uns corns, un a cada cantó de l'edifici. En el període romà també hi havia una estàtua dalt de la torre.

La torre agafa el nom de la illeta connectada artificialment per un dic amb el port alexandrí on es va situar, anomenada Faros. Aquest topònim ha estat l'origen etimològic de la paraula far en moltes llengües romàniques, com en català mateix, en francès (phare), en italià (faro), en portuguès (farol), en espanyol (faro) i en romanès (far). Com passà amb el Mausoleu d'Halicarnàs, doncs, el nom de la torre de Faros designarà totes les construccions posteriors realitzades a fi de mostrar el camí als vaixells.

Amb l'excepció de la Gran Piràmide de Gizeh, el far va ser una de les set meravelles del món antic que més temps va sobreviure. Fou severament malmès per dos terratrèmols als anys 1303 i 1323, fins al punt que el viatger àrab Ibn Battuta va escriure que es lamentava del mal estat de l'edifici. Fins i tot el poc que en quedava va desaparèixer el 1480, quan el soldà egipci d'aleshores, Qàït-bay, n'utilitzà els enderrocs per construir un fort allà prop.

El 1994, un equip arqueològic francès descobrí restes del far al fons del mar, vora el port oriental d'Alexandria. El 2015 el Comitè Permanent de les Antiguitats Egípcies va aprovar un projecte de reconstruir el far, que van presentar al govern d'Egipte. El 2016 el Ministeri d'Antiguitats egipci tenia plans de crear-hi un museu subaquàtic.

Referències 

Set meravelles del món
Alexandria
Alexandria
Arquitectura de l'antic Egipte
Període hel·lenístic d'Egipte
Smallville

Smallville és una sèrie de televisió dels Estats Units creada per Alfred Gough i Miles Millar produïda per la Warner Bros que es va emetre des del 16 d'octubre de 2001 als Estats Units fins al 13 de maig de 2011, amb la seva desena temporada. Als EUA s'emetia per The CW, ja que durant la cinquena temporada, The WB i UPN es fusionen per formar aquesta cadena. La sèrie també s'emet a Espanya per Clan TVE i SyFy, i a Amèrica Llatina per Warner Channel. Es filmava pels voltants de Vancouver (Canadà).

La trama segueix les aventures i la vida del jove Clark Kent, interpretat per Tom Welling a la ficticia ciutat de Smallville (Kansas), durant els anys en els quals es converteix en Superman. De mica en mica va anar incorporant personatges i elements de la mitologia de l'heroi de DC Comics: Aquaman, Green Arrow, Black Canary, Martian Manhunter, Doomsday, etc. Aquest canvi es va fer més notori a partir de la vuitena temporada, on Bryan Peterson i Kelly Souders van prendre el relleu com a nous showrunners, substituint així a Gough i Millar.

La sèrie va poder comptar amb diverses cares conegudes pels seguidors de Superman, com ara el mateix Christopher Reeve, o Annette O'Toole, qui a les pel·lícules interpretava a Lana Lang.

Després del final de la sèrie el 2011, la història es va reprendre amb els còmics de Bryan Q. Miller, qui fou guionista i productor de Smallville, amb 22 números de la temporada 11 d'abril de 2012 a novembre de 2013.

Repartiment

Referències 

Superman
Sèries de televisió estatunidenques
Sèries de televisió de fantasia
Sèries de televisió començades el 2001
Sèries de televisió acabades el 2011
Sèries de televisió basades en còmics
Sèries de televisió sobre famílies
Sèries de televisió sobre adolescents
Míkonos

Míkonos o Míconos (en , AFI [míkonos]) és una illa grega que pertany al grup de les Cíclades; és situada entre Tinos, Siros i Naxos. Té una superfície de 86 km², una població d'uns 10.000 habitants (2011) i una altitud màxima de 364 m. Administrativament, formava part de l'antiga i ja desapareguda prefectura de les Cíclades, però a partir de l'1 de gener de 2011 constitueix una de les 74 unitats perifèriques de Grècia.

Es tracta, juntament amb Santorí, d'una de les dues illes més populars com a destí turístic, amb molts de visitants de la jet-set internacional i, en conseqüència, té molta més pressió humana que la resta de veïnes. Els seus atractius principals són les platges, la vida nocturna i la seva proximitat a l'illa de Delos, amb els seus importants jaciments arqueològics. Darrerament el turisme massiu a Míconos rep crítiques per la degradació que ocasiona al medi ambient de l'illa. Míconos està connectat per vaixell amb el Pireu, Tessalònica i la major part d'illes de la mar Egea. La localitat principal és la vila de Míconos, anomenada també Khora (, 'capital'), a la costa occidental.

Història 
Segons el mite, Míconos fou el lloc on va tenir lloc la batalla entre Zeus i els gegants, i també es deia que era el lloc on Hèracles havia derrotat els gegants. És probable que l'origen d'aquesta llegenda derivi del fet que la geologia de l'illa és granítica, i als cims dels turons guaiten blocs immensos d'aquesta pedra que pogueren evocar la forma dels gegants. També es deia que hi havia mort Àiax Oileu, i a l'antiguitat s'hi mostrava la seva tomba.

L'illa era poblada per jonis. En la Primera Guerra Mèdica (), els perses envaïren l'illa, però després de la victòria dels grecs, caigué sota la influència dels atenesos i passà a formar part de la Lliga de Delos. Posteriorment, cap al , continuava lligada a Atenes per mitjà d'una nova lliga naval.

El Periple de Pseudo-Escílax diu que a l'illa hi havia dues polis, però no se'n coneix el nom. Sembla que ja de ben antic varen conformar una federació, i al  ja estaven completament unificades en una de sola. Tampoc no es coneix la localització dels seus centres urbans, però és probable que una fos a l'actual Khora i l'altra al Paleokastro d'Ano Mera.

Imatges

Referències 

Illes de les Cíclades
Unitats perifèriques de Grècia
Arsén Kotsóiev

Arsén Kotsóiev —en osset, Коцойты Арсен— (va néixer el 15 de gener de 1872 vora Vladikavkaz, i va morir el 4 de febrer de 1944 a Vladikavkaz) fou un importantant escriptor osset, un dels fundadors de la tradició literària osseta. Va participar en tots els diaris ossets de l'època i va destacar en la faceta de publicista. A Vladikavkaz i a Beslan hi ha carrers amb el seu nom, i l'estudi de la seva obra és fonamental a les escoles d'Ossètia.

Vida 
Kotsóiev va néixer en una família pobra del poble de Gizel, a prop de Vladikavkaz. Als nou anys va ingressar a l'escola local, on va tenir accés a una bona col·lecció de llibres que van enriquir la seva educació. Després de l'escola va cursar estudis al seminari ortodox d'Ardon, que va abandonar per una sobtada malaltia. En tornar al seu poble va començar a escriure assaigs curts per a diferents diaris del Caucas septentrional, mentre exercia de mestre a l'escola local. El 1902 va prendre part en la revolta de Gizel, motiu pel qual va ser expulsat de la seva vila natal i es va haver de refugiar a Ossètia del Sud, on va continuar escrivint assaigs i contes.

El 1910 va començar a publicar la revista Æфсир (Afsir, espiga de blat), que amb només catorze números va tenir un enorme impacte en el periodisme i la literatura d'Ossètia. Alguns dels textos cabdals en osset van ser publicats per primer cop a Afsir.

L'any 1912 va marxar a Sant Petersburg, on, entre altres llocs, va treballar al diari de Lenin Pravda. Malgrat els seus orígens rurals a Ossètia, la seva forta educació li va permetre exercir-hi de corrector. Després de la revolució d'Octubre, la seva fama va anar creixent, mentre continuava escrivint en diferents diaris i revistes, i treballant en l'educació. Va morir a Vladikavkaz i va ser enterrat al pati del Museu de la Literatura d'aquesta ciutat.

Obra 
Els crítics l'anomenen l'"artista de la tragèdia de la vida". Els contes d'Arsén Kotsóiev són molt sovint tràgics i sovint hi ha assassinats, sovint sense sentit, increïblement cruels, tal com es produïen segons l'antiga llei muntanyenca de la "venjança de sang". Kotsóiev reflexionà sovint sobre el paper de les persones que provenen de cultures molt tradicionals en una nova societat més occidentalitzada, i critica molt l'analfabetisme del seu poble, juntament amb el paper destructiu i empobridor de les supersticions. També cal destacar la seva faceta de traductor, mostra de la qual són els seus treballs de traducció de l'obra d'Aleksandr Puixkin a l'osset.

Referències

Enllaços externs 

 Sobre Kotsóiev i la seva herència (en osset)
 Textos dels contes escrits de Kotsóiev (en osset)

Escriptors russos del segle XIX
Escriptors russos del segle XX
Ossets
Persones d'Ossètia del Nord - Alània
Morts a Rússia
Escriptors soviètics
Publicistes europeus
Carrutxa

Carrutxa és una associació cultural nascuda el 1980 a Reus dedicada a la recerca i la difusió del patrimoni etnològic i de les manifestacions de la cultura popular principalment al Baix Camp i al Priorat. Per a dur a terme el seu objectiu organitza jornades, estudis, i la publicació de llibres. S'oposà activament a l'Ordenança de Civisme de Reus el 2014 en considerar que tenia greus problemes d'interpretació i discriminava els actes associatius i festius al carrer. També criticà el consistori tarragoní en considerar un espectacle l'estudi de la mòmia del general Prim.

Referències

Enllaços externs 
 trentè aniversari
 Pàgina web de l'associació

Entitats culturals de Reus
Premis Nacionals de Cultura 2016
Protectorat

El protectorat és un règim d'ocupació d'un estat per un altre. El protegit (ocupat) delega en el protector (ocupant) la gestió de la diplomàcia, de l'exèrcit i del comerç exterior. De fet, el protegit és sovint explotat pel seu protector que abusa dels seus drets i prerrogatives. El règim de protectorat s'estableix per un tractat.

Aquest règim no s'ha de confondre amb el règim de mandat aplicat després de la Primera Guerra Mundial a algunes antigues possessions turques (per exemple, a Palestina), i colònies alemanyes (per exemple, el Camerun o Ruanda-Urundi), en nom de la Societat de Nacions. Tot i que a la pràctica el tracte que rebien tant els països protegits com els mandatats no es diferenciava gaire del que rebien les colònies.

Exemples de protectorat 
 França:
 Protectorat francès de Tunísia des de 1883 fins a 1956.
 Protectorat francès del Marroc des de 1912 fins a 1946.
 Annam (Vietnam) des de 1874 fins a 1949.
 Protectorat francès de Cambodja.
 Regne Unit:
 Alguns territoris de l'Índia.
 Protectorat d'Uganda de 1894 fins a 1905, quan esdevé una colònia.
 Malawi (Protectorat d'Àfrica Central Britànica, 1893 / Protectorat de Nyasalàndia, 1907).
 Aden.
 Emirats Àrabs del golf Pèrsic (avui Emirats Àrabs Units) des del  fins al 1971.
 Nord de Somàlia (Protectorat de Somàlia Britànica).
 Oman des de 1891 fins a 1971.
 Soldanat de Zanzíbar des de 1891 fins a 1963.
 Botswana (Protectorat de Betxuanalàndia establert el 31 de març de 1885).
 Espanya:
 Protectorat espanyol del Marroc (al Rif) des de 1912 fins a 1956.
 Alemanya:
durant l'època de l'imperi Alemany: part nord-est de Nova Guinea (avui forma part de Papua Nova Guinea) i les illes dels voltants (1884 - 1914).
durant l'època de l'Alemanya Nazi: part central de Bohèmia i de Moràvia (Protectorat de Bohèmia i Moràvia, 1939 - 1945), i a la pràctica també la França del règim de Vichy entre 1940 (capitulació francesa) i 1942 (ocupació total).
Borsa del Col·leccionista de Reus

La Borsa del Col·leccionista de Reus es va crear el 1975 al local que ocupa la Llotja de Contractació de Reus. És una institució creada per la Cambra de Comerç als baixos de l'edifici de la Casa Beringola i al costat del Teatre Fortuny (a la Plaça de Prim), sota l'impuls d'Anton Maria Vidal Colominas. Els diumenges al matí en aquest lloc, els col·leccionistes locals canvien compren i venen monedes, segells, xapes, plaques, pins, etc. i en especial objectes relacionats amb Reus.

Forma part de l'activitat de la Cambra de Comerç, Indústria i Navegació de Reus. De forma habitual, els primers i tercers diumenges del mes, és punt de trobada dels col·leccionistes, s'hi afegeixen a més les exposicions quinzenals i les activitats de cap de setmana de certs col·lectius. Tot i que durant uns anys les Pescateries Velles acollien els dissabtes al matí les trobades d'antiquaris, brocanters i col·leccionistes, no interferien en les seves activitats. Actualment, el passeig de Prim és un punt de trobada, els dissabtes al matí, dels col·leccionistes d'antiguitats i elements diversos en el mercat de brocanters.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Llotja de Reus 

Col·leccionisme
Entitats de Reus
Agrupació Excursionista Catalunya

L'Agrupació Excursionista Catalunya és una entitat excursionista fundada l'any 1912 a Barcelona per membres de l'Orfeó Català amb l'objectiu de desenvolupar el foment i la pràctica de l'excursionisme en tots els seus aspectes. És membre de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya.

Va ser la fundadora de la Festa de la cançó de muntanya.

Referències

Enllaços externs 
 Agrupació Excursionista Catalunya

Clubs excursionistes de Barcelona
Creus de Sant Jordi 2013
Reial Aero Club de Reus

El Reial Aero Club de Reus, és un club de vol de la ciutat de Reus que va ser fundat el 1935 amb el nom d'Aero Club de Reus i amb l'objectiu de facilitar la pràctica de l'aviació (vol amb motor) als interessats.

Història 

A principis de 1931 es va manifestar la intenció de fundar un Aero Club a Reus, i el 1933 es van comprar els primers terrenys per a instal·lar-hi una pista en una zona plana dedicada a l'avellana. L'Aero Club de Reus va ser inaugurat en 1935 però va suspendre tota activitat durant la Guerra Civil espanyola, i el 1937 va ser militaritzat i engrandit per la compra de terrenys per l'Exèrcit Republicà, que va convertir-lo en una de les tres bases militars de la zona i una de les bases més importants de l'exèrcit republicà on es construïen els Polikarpov 1-15 xatos, amb l'ajuda d'un grup d'enginyers soviètics. L'Aero Club va tornar a l'activitat aeronàutica a finals dels anys 40 i va comprar la primera avioneta. Tot seguit es va constituir la Escuela de formación de Pilotos.

Actualment l'entitat, amb més de 200 socis, està en període expansiu amb el projecte de construcció d'un nou hangar de 3000 metres quadrats per estacionar les nombroses avionetes, i ampliació del nombre d'aquestes, així com la construcció d'un restaurant a les instal·lacions del club.

El club, després d'esdevenir "reial", va afegir al seu nom, fa pocs anys, el de la regió del seu àmbit, Costa Daurada. Així actualment se l'anomena Reial Aero Club de Reus-Costa Daurada.

Referències 

Clubs esportius de Reus
Joan de Canyamars

Joan de Canyamars (Canyamars, Dosrius, Maresme, 1432? - Barcelona, 1492) fou un pagès de remença, autor d'un regicidi frustrat contra Ferran el Catòlic; exaltat segons alguns historiadors o pertorbat mental segons d'altres.

La situació històrica 
Els reis Catòlics es trobaven a Barcelona amb els seus fills després de la conquesta de Granada, havien de negociar amb Carles VIII de França pel retorn del Rosselló i la Cerdanya a la corona Aragonesa-Castellana que en el Tractat de Baiona de 1462 havien estat cedides per Joan II d'Aragó a Lluís XI de França com a recompensa per la seva ajuda en la guerra civil catalana

El 1460 s'havia donat la guerra dels remences protagonitzada pels pagesos remences per a lluitar contra el sistema feudal que els sotmetia. Ferran II d'Aragó havia respost traient la sentència de Guadalupe el 1486 amb el que pretenia acabar amb la situació feudal en el camp, el pagesos catalans (ara ja ex-remençes gaudiren d'unes llibertats que a Espanya i a Europa no se'n gaudiria fins ben bé entre els segles  i ).

D'altra banda el 1491 Joan de Canyamars heretà del seu pare els béns per tant fou considerat legalment responsable dels seus actes.

El regicidi 
El 7 de desembre de 1492 s'abalançà amb un coltell devers el coll del rei Ferran el Catòlic, que en aquell moment sortia, acompanyat de la reina Isabel i tot el seu seguici, de la capella de Santa Àgata de Barcelona, a l'actual Plaça del Rei. I li clavà, "Oh, quina traïció!", digué el rei Ferran portant-se la mà a la ferida sangonosa, pres del dolor i l'astorament. Feren entrar el rei altra vegada cap a palau i li donaren una mica de vi per fer-lo tornar en si.

Empresonament i interrogatori 
El regicida fou pres immediatament i torturat. Algunes fonts diuen que confessà actuar inspirat pel diable i d'altres per l'Esperit Sant, i que en els seus plans figurava el proclamar-se rei. Tanmateix, segons l'arxiver Pere Miquel Carbonell, el reu digué "que ho havia fet per lo bé comú". Va ser perdonat pel rei en veure l'estat mental d'en Joan, però el consell reial el va culpar de "Lesa majestat" (crim major, és a dir, traïció).

Motivació 
Totes les històries que correren per l'època apunten cap a la bogeria d'una persona malalta.

Però ja en el  i en el , veient els fets des d'una perspectiva històrica, el motiu que alguns autors consideren és més aviat com «un patriota que tingué la valentia de reclamar al monarca el dret mal adquirit, al mateix temps que, sentint-se interpret del voler popular, intentava matar-lo», segons Joan Amades.

Probablement en relació amb la guerra dels remences (amb el que podria haver-hi una conspiració mai provada per part d'algun antic senyor feudal), com explica Francesc d'Assís Ubach i Vinyeta.

Referències

Enllaços externs 
 Crònica de l'atemptat fallit contra Ferran el Catòlic

Catalans històrics
Dosriuencs
Morts a Barcelona
Executats
Chella

Xella, oficialment en castellà Chella, és una població de la província de València
 Chella o Shalla, antiga població del Marroc
Moncada

Biografies:
 Jesús Moncada i Estruga (Mequinensa, 1941 - Barcelona, 2005), escriptor en llengua catalana.
 José María Moncada Tapia (1870, San Rafael del Sud, Departament de Managua, Nicaragua - 1945, Managua), educador, escriptor, periodista, militar, polític i president de Nicaragua.
 Salvador Moncada (Tegucigalpa, Hondures, 1944), metge hondureny.
 Guillermo "Guillermón" Moncada (Santiago de Cuba, 1841-1895), general cubà.
 Carlos Guzmán Moncada (Ciutat de Mèxic, 1968), lingüista mexicà.
 Luis Antonio de Belluga Moncada (Motril, 1662 - Roma, Estats Pontificis, 1743), cardenal catòlic.
 Miscel·lània:
 Nom oficial de Montcada (Horta Nord)
 Moncada (Tarlac), municipi de la província de Tarlac, Luzon, Filipines.
 Assalt a la caserna Moncada, acció armada realitzada el 26 de juliol de 1953 amb l'objectiu de derrocar el dictador cubà Fulgencio Batista.
Mahayana

El budisme mahayana (en devanagari महायान, mahāyāna, literalment en sànscrit "gran vehicle") és una de les branques principals del budisme que es practica de manera predominant a la Xina, al Tibet, al Japó, a Corea, al Vietnam i a Taiwan. A partir del mahayana es va desenvolupar el vajrayana, escola esotèrica que afirma combinar totes les escoles prèvies.

Orígens 
Els seus estudiosos creuen que el mahayana com a moviment separat va començar al voltant del  al nord-oest de l'Índia.

Segons els experts, el desenvolupament del mahayana va ser un procés lent i gradual. El mahayana no era una escola rival, i per tant no va ser la conseqüència d'un cisma (sanghbheda). Monjos mahayana i no mahayana podien conviure sense discòrdia en el mateix monestir, sempre que es regeixin pel mateix codi, malgrat que hi ha raons per a creure que monjos no mahayana van poder haver vist amb una mica de burla les creences i pràctiques privades dels seus germans mahayana.

Escriptures 
El mahayana s'aparta de la tradició nikaya (de vegades coneguda com les escoles theravada) en la seva acceptació de les sutres mahayana. Les escoles mahayana, no obstant això, no rebutgen els sutres nikaya, com els que componen el Cànon Pali; aquests també són acceptats com fent autoritat.

Les escriptures mahayana van ser fixades al . Algunes, com els sutres La Perfecció de la Saviesa, es presenten com a sermons reals de Buda que haurien estat ocults: segons algunes fonts, aquests sermons van ser passats per tradició oral com altres sutres, però altres fonts afirmen que van ser ocultats i després revelats diversos segles més endavant per una via mitològica. A més de sutres, alguns textos mahayana són essencialment comentaris.

Referències

Vegeu també 
 Transmissió del budisme per la Ruta de la Seda

Enllaços externs 

 Mahayana: The Great Vehicle  - Harvard Divinity School

Corrents del budisme
Herbert Spencer

Herbert Spencer (Derby, 27 d'abril del 1820 - Brighton, 8 de desembre del 1903) fou un filòsof, psicòleg i sociòleg britànic, fundador de la filosofia evolucionista a Gran Bretanya i un dels més il·lustres positivistes del seu país.

Enginyer de ferrocarrils i de formació autodidacta, es va interessar tant per la ciència com per les lletres. L'any 1848, va assumir la direcció de la revista The Economist, òrgan del liberalisme radical de l'època. Des del punt de vista sociològic, cal considerar-lo com el primer autor que va utilitzar de manera sistemàtica els conceptes d'estructura i funció. Per altra banda, va concebre la sociologia com un instrument dinàmic al servei de la reforma social.

Va dedicar la seva vida a elaborar el seu sistema de filosofia evolucionista, en la qual considera l'evolució natural com clau de tota la realitat; a partir de la llei mecanicomaterialista, cal explicar qualsevol nivell progressiu: el material, el biològic, el psíquic, el social, etc. En les seves lectures, va conèixer la teoria de l'evolució exposada a la fi del  pel naturalista francès Jean Lamarck. La seva teoria, avui gairebé desacreditada, sostenia que els trets adquirits d'un organisme eren hereditaris. Les teories de Lamarck sobre l'evolució van influir profundament en l'obra de Spencer. Va aplicar la teoria de l'evolució a les manifestacions de l'esperit i als problemes socials, entre aquests el de l'educació, amb la seva obra Educació: intel·lectual, moral i física. La seva doctrina va quedar principalment exposada en el seu Sistema de filosofia sintètica (11 volums).

De la seva extensa bibliografia, cal esmentar: L'estàtica social (1850), Principis de psicologia (1855), Primers principis (1862), Principis de biologia (1864), La classificació de les ciències (1864), La sociologia descriptiva (1873), Principis de sociologia (1877-1896) i L'individu contra l'estat (1884). Malgrat que Spencer no va assolir crear una escola pròpia, el seu ambiciós intent de sistematitzar tot el coneixement dintre del marc de la ciència moderna, i especialment en termes de l'evolució, li ha fet mereixedor de figurar entre els principals pensadors de finals del .

Està enterrat a Highgate Cemetery (Londres), i irònicament just al davant s'hi troba la tomba del filòsof socialista Karl Marx.

Enllaços externs 

 .

Referències 

Filòsofs en anglès
Filòsofs anglesos
Sociòlegs britànics
Persones de Derbyshire
Escriptors anglesos del segle XIX
Persones de Derby
Morts a Anglaterra
Botànics anglesos
Autodidactes
Naixements del 1820
Morts el 1903
Gizeh

Gizeh —, pronunciat localment Guiza— és una ciutat d'Egipte, a l'oest del Caire. És capital de la governació de Gizeh. La ciutat, amb els seus suburbis, té més de cinc milions d'habitants i, de fet, està unida al Caire.

La governació és molt gran, ja que s'estén cap al desert al sud-oest. La superfície és de 85.153 km² i la seua població és de 2.221.868 habitants (2006).

Les piràmides i necròpolis de Gizeh 

Amb el nom de Gizeh o Giza, es coneix la zona on fa uns 4.600 anys es van construir les tres grans piràmides de la dinastia IV. Gizeh forma part de la gran necròpoli de Memfis, que s'estenia al llarg de més de 40 quilòmetres i era coneguda durant l'Imperi Antic amb el nom genèric d'Hernecher (la 'Necròpoli') o Imentet ('Occident'). Cadascuna de les tres grans piràmides tenia el seu propi nom, que designava també el cementiri que les envoltava. L'horitzó de Kheops, Khefren és gran i Micerí és diví. Durant el regnat de Kheops, va ser quan l'altiplà de Gizeh arribà a la seua gran rellevància.

Existeixen altres tipus de sepultures a Gizeh, com mastabes i hipogeus, destinades a membres de la família regnant, alts dignataris o sacerdots.

Les piràmides que envoltaven les restes dels faraons formaven part d'amplis complexos funeraris, inclosos temples i altres tombes, entre aquestes, piràmides menors. A l'est de la piràmide de Keops, es van construir les denominades piràmides de les reines, que són tres petites piràmides de gairebé 50 metres de costat i 30 d'alçada, per a servir de tomba a la seua mare Hetepheres i a les seues dones Merytites i Henutsen. L'any 1992, es va descobrir una altra piràmide situada al sud-est de la gran piràmide, amb base quadrada de 23 metres de costat i poc més de 12 metres d'alçada, amb tan sols les restes de les tres primeres fileres de pedra.
Ubicació: 29° 58′ 33″ N 31° 07′ 49″ E

Vegeu també 
 Universitat del Caire

Referències

Vegeu també 
 Necròpolis de Gizeh.
 Piràmides de Gizeh.

Ciutats d'Egipte
Baix Egipte
Temps de revoltes

Temps de revoltes és un disc compacte de Lluís Llach escrit conjuntament amb Miquel Martí i Pol.

S'inicia amb la cantata de música variada Germanies 2007 -una reflexió sobre el futur dels Països Catalans- que Llach va presentar a la plaça de Bous de València el 6 de maig del 2000.

Interpretats pel contratenor Xavier Torra, Lluís Llach, Lucrècia i una coral formada per 200 nens de diferents agrupacions corals de Catalunya, el País Valencià, Mallorca, Perpinyà i Fraga, els cantors del misteri d'Elx, el Cor infantil III de l'Orfeó Català, els Blavets del monestir de Lluc, a Mallorca, l'Institut Musical de Fraga i el Liceu Joan Lurçat de Perpinyà; amb l'acompanyament d'una banda integrada per 15 músics.

Cançons 
El disc, iniciat a finals d'estiu d'aquell any, conté 11 temes:
 Vinc de molt lluny
 Jo hi sóc si tu vols ser-hi
 Mireu-me els ulls
 Canto l'amor
 Vull somiar el demà
 Dona'm la mà
 Vinc a dur-te amb la veu un cant d'esperança
 I tanmateix
 Veritat i mentida
 Els trens de Kosovo
 Un himne per no guanyar

Referències 

Discs de Lluís Llach
Discs en català del segle XX
Força de marea

La força de marea és un efecte secundari de la força de la gravetat, que és responsable de l'existència de les marees. És el resultat de la diferència de potencial gravitacional que existeix al llarg del diàmetre d'un cos. Quan un cos de grandària prou elevada és alterat per la força gravitatòria d'un cos més xicotet, la diferència en la magnitud de la força de gravetat entre l'extrem pròxim i el llunyà pot ser gran. Aquest fet altera la forma del cos gran sense canviar el seu volum. Suposant que, inicialment, la forma era una esfera, la força de marea tendirà a convertir-la en un el·lipsoide.

Referències

Vegeu també 
 Acceleració de marea
 Marea galàctica

Mecànica celeste
Gravetat
Marea
Lòbul de Roche

El lòbul de Roche és la regió de l'espai al voltant d'una estrella en un sistema binari en la qual el material que l'òrbita està lligat gravitacionalment a la dita estrela. Si l'estrela s'expandeix més enllà del seu lòbul de Roche aleshores el material exterior al lòbul és atret per l'altra estrela on pot caure formant un disc d'acreixement.

El lòbul de Roche es diferencia del límit de Roche que aquest últim representa la distància a què un objecte orbitant un cos central massiu es trencaria a causa dels efectes de les forces de marea. Ambdós conceptes van ser formulats i estudiats matemàticament per l'astrònom francès Édouard Roche.

El lòbul de Roche té una forma semblant a una gota d'aigua estirada amb el vèrtex de la gota apuntant cap a l'objecte secundari i situat en el punt de Lagrange L1. El lòbul de Roche es defineix com la superfície de màxim equipotencial gravitacional del sistema binari. Prop de cada estrela les superfícies del mateix potencial gravitacional són aproximadament esfèriques i concèntriques sobre cada estrela i lluny del sistema binari les superfícies equipotencials són el·lipsoides allargats paral·lels a l'eix que unix els centres d'ambdues estrelles. La superfície equipotencial crítica entre ambdós casos en forma de vuit defineix els dos lòbuls de Roche.

A l'hora de calcular l'energia potencial és necessari utilitzar un sistema de referència que gira amb el sistema binari. Atès que aquest sistema de referència no és inercial els potencials gravitacionals de cada estrela han de complementar-se amb un pseudopotencial representatiu de la força centrífuga. El pseudopotencial és proporcional al quadrat de la distància en cada punt a l'eix de rotació del sistema.

Quan un dels dos cossos centrals creix més enllà del seu lòbul de Roche el material exterior al lòbul penetra en l'interior del lòbul de Roche de l'altre objecte. Aquest procés pot ser destructiu per al primer objecte, ja que al perdre massa el seu lòbul de Roche es contrau encara més deixant major material en l'exterior i accelerant la seva desintegració en favor d'un augment de massa de l'altre objecte el lòbul de Roche De La Qual s'expandeix progressivament.

El flux de material a través del lòbul de Roche és responsable d'un bon nombre de fenòmens astronòmics com noves recurrents (estrelles binàries amb una gegant roja i una nana blanca el prou pròximes perquè el material de la gegant es desplace fins a la nana blanca), binàries de rajos X i  púlsars de període mil·lisegons.

Referències 

Astrofísica
Sant Boi

Sant Boi de Nimes, patró de Nimes (França)
 Toponímia:
 Sant Boi de Llobregat, municipi de la comarca del Baix Llobregat
 Sant Boi de Lluçanès, municipi de la comarca d'Osona

Vegeu també 
 Boí