alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Saint Kitts i Nevis

Saint Kitts i Nevis (en anglès i oficialment Federation of Saint Kitts and Nevis) és un estat insular del Carib a les illes de Sotavent, constituït per les illes de Saint Kitts i Nevis. És a uns 350 quilòmetres a l'est de Puerto Rico i els veïns més propers són les illes de Sint Eustatius (Antilles Neerlandeses) al nord-est, Antigua i Barbuda a l'est i sud-est i Saint-Barthélemy (Antilles), una dependència de Guadeloupe, al nord. La capital és Basseterre.

L'illa principal, Saint Kitts, més formalment s'anomena Saint Christopher (és a dir, "Sant Cristòfol"); en anglès, Kitt és una vella forma hipocorística de Christopher. D'altra banda, el nom de l'illa de Nevis deriva originàriament del castellà Nuestra Señora de las Nieves, "Mare de Déu de les Neus".

Història 
Va ser colònia britànica des del Tractat d'Utrecht de 1713. Originalment les colònies britàniques de Saint Christopher i Nevis, juntament amb Anguilla, es convertiren en un sol estat lliure associat, el 1967. Anguilla es va rebel·lar i se li va permetre la separació el 1971. Saint Kitts i Nevis aconseguiren la independència el 1983. L'agost del 1998, una votació a Nevis amb l'objectiu d'independitzar-se no va arribar als dos terços de majoria necessaris.

Al setembre del 1998, l'huracà Georges va provocar aproximadament 445 milions de dòlars en danys, va causar danys en la indústria turística i una pèrdua del 50% de la collita de canya de sucre.

En desembre de 2014 es va unir a l'Aliança Bolivariana per les Amèriques.

Política 
Malgrat ser constituïda per només dues unitats, Saint Kitts i Nevis és una federació asimètrica. D'una banda hi ha l'illa de Nevis, amb un govern propi, i de l'altra, l'illa de Saint Kitts, que depèn del govern federal.

El sistema de govern de Saint Kitts i Nevis és de caràcter parlamentari. L'Assemblea Nacional és unicameral i té la seu a Saint Kitts. L'executiu federal és dirigit pel primer ministre, que és nomenat formalment pel governador general -representant de la corona britànica- d'acord amb els resultats electorals.

La Constitució d'aquest estat reconeix el dret de secessió de Nevis. La iniciativa correspon exclusivament a la cambra legislativa de Nevis, que l'haurà d'aprovar per una majoria de dos terços. Posteriorment se celebraria un referèndum, on també dos terços dels votants haurien de ser favorables a la secessió. Aquest mínim de dos terços va fer que fracassés la iniciativa secessionista l'any 1998, quan només el 61,7% dels vots van ser favorables a la independència (amb una participació electoral del 58%).

Economia 

El turisme i les finances internacionals són la principal font d'ingressos de l'estat.

Personalitats notables 
 Felix Dexter, actor de teatre i cine nascut a Saint Kitts and Nevis amb carrera a Anglaterra.

Bibliografia 
 REQUEJO COLL, Ferran (2005). Pluralisme i autogovern al món: per unes democràcies de qualitat. Vic: Eumo, pp. 123-125.

Referències
Salvador Bové i Salvador

Salvador Bové (Reus, 1869 – Badalona, 1915), fou un canonge expert en la vida i obra de Ramon Llull.

Biografia 
L'erudit i historiador cultural reusenc Joaquim Santasusagna en fa una petita biografia. Fill de família humil, el seu pare era paleta d'ofici, als tres anys va marxar amb la seva família a Sant Martí de Provençals, on Salvador va fer el primer ensenyament. L'any 1881 va entrar al Seminari de Barcelona i es va interessar també en la poesia, sobretot la de Guimerà i Verdaguer, i va fer algunes incursions amb poemes seus als Jocs Florals de Barcelona, sense gaire èxit. En sortir del seminari el 1895, va ser destinat a Martorell i més tard a Terrassa i a la Seu d'Urgell el 1909. El 1898 havia fet un doctorat en Teologia al Seminari de Tarragona. El 1912 va ser nomenat predicador del Rei. Va guanyar una càtedra de Teologia Moral i Eloqüència al Seminari de Barcelona i fou nomenat membre corresponent de la Reial Acadèmia de Bones Lletres. La seva obra és polèmica tot i que cabdal en els estudis sobre Llull. Entre les seves obres destaquen Lo Canonge Pau Claris: los actes del canonge d'Urgell don Pau Claris en sa qualitat de diputat català y principalment sos esforços per la independéncia de Catalunya] (Barcelona: La Hormiga de Oro, 1894), Assaig crítich sobre'l filosoph barceloní en Ramon Sibiude (Barcelona: Estampa La Renaixensa, 1896) i Institucions de Catalunya (Barcelona: La Catalana, 1895), les tres premiades als Jocs Florals; sobre Llull, Les doctrines lulianes en lo congrés universitari català (Barcelona: Fidel Giró, 1904), El sistema científico luliano (Barcelona: Tipografía Católica, 1908) La Filosofia nacional de Catalunya (Barcelona: Estampa de Fidel Giró, 1902) i Santo Tomás de Aquino y el descenso del entendimiento: Platón y Aristóteles harmonizados por el beato Raimundo Lulio (Palma: Tip. de Felipe Guasp, 1911). Va fundar i dirigir La Revista lul·liana (Barcelona, 1901-1905), que va sostenir econòmicament ell tot sol. Amb Tomàs Carreras i Artau va mantenir llargues discussions filosòfiques. El professor gironí en publicava els resultats a les pàgines del diari El Correo Catalan.

Bové arribà a la constatació nacional a través del lul·lisme: "La nació és l'ànima [...], la nació és un principi espiritual; principi que's manifesta ab caràcters propis en lo sentir, en lo voler y en lo pensar; allí ahont hi hage tal principi, hi haurà una nacionalitat".

A la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona hi ha: “Manuscrits del lul·lista Mn. Salvador Bové: contingut 50 capses” descrit per Salvador Misser en 2 volums.

Les ciutats de Reus i de Barcelona li han dedicat un carrer.

Notes

Referències

Bibliografia complementària 
 J. Avinyó. Moderna visió del lul·lisme segons la ideologia dels neolul·listes hodierns. Barcelona: Impremta de la Casa de la Caritat, 1929.

Enllaços externs 
 Digitalització de Lo Canonge Pau Claris...
 Digitalització de Les Doctrines lulianes en lo congrés universitari catalá
 Digitalització de Santo Tomás de Aquino ...

Religiosos reusencs
Canonges catalans
Lul·listes
Religiosos catalans del sud contemporanis
Morts a Badalona
Naixements del 1869
Antònia Abelló Filella

Antònia Abelló Filella (Reus, 12 de setembre de 1913 - 12 de març de 1984) fou activista política, periodista republicana i feminista coneguda també com a pianista i escriptora.

Membre del Foment Nacionalista Republicà el 1932 participava en el grup "Feminal" d'aquest partit. Col·laborà a Foment, La dona catalana i La Jornada, i a la revista Estudis, on signava amb el pseudònim Sònia. En els seus articles i relats curts defensava el paper de la dona en la nova societat republicana, i la definia amb idees pròpies, culta, activa i esportista, preocupada per la cosa pública, participativa, tot i que en preveia els entrebancs.

Treballava com a periodista amb acreditació i carnet de l'Associació de Periodistes de Reus, la primera dona a obtenir-lo. En aquests anys l'Ajuntament de Reus la va becar perquè estudiés música al conservatori del Liceu i va destacar com a pianista. El 1935 es dedicà a la docència de música i de piano a Reus. El 1936 va entrar a treballar a la conselleria de Treball de la Generalitat de Catalunya. Pertanyia a la Unió de Dones de Catalunya, una plataforma unitària de les dones antifeixistes que agrupava dones de diverses ideologies, creada el 1937. Durant la Guerra va escriure al Setmanari Abril, de Barcelona.

El 1939 va ser víctima de la delació, jutjada i condemnada en un consell de guerra pels franquistes i empresonada fins al 1941 al Convent de les Oblates de Tarragona, convertit en presó de dones pel govern de Franco. Se li va prohibir donar classes de música i va treballar a la sedera. Als darrers anys es va dedicar a escriure i el seu relat memorialístic junt a altres columnes literàries i periodístiques van ser publicats per l'Ajuntament de Reus l'any 2009 amb edició i pròleg de Carme Puyol Torres, sota el títol La Sala llarga i altres escrits, una obra en forma de dietari de la seva estada a la presó i de la seva joventut durant la Segona República.

Va morir a Barcelona el 1984 i el seu cos reposa al cementiri de Reus.

Reconeixement i memòria 
Un carrer de la ciutat de Reus, al barri de la Immaculada, porta el seu nom.

Des de 2007, el Casal de les Dones de Reus, amb el suport de la Regidoria de Participació de l'Ajuntament, convoca el premi de Relats Breus Antònia Abelló Filella, que s'adreça únicament a dones, amb l'objectiu de fomentar i promoure l'escriptura femenina.

Referències 

Polítics reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Feministes del Baix Camp
Músics reusencs
Morts a Barcelona
Músics catalans del sud contemporanis
Pianistes del Baix Camp
Feministes catalans del sud contemporanis
Morts el 1984
Naixements del 1913
Artemi Aiguader i Miró

Artemi Aiguader i Miró (la grafia familiar era Aguadé) (Reus, 1889 - Mèxic, 1946) fou un polític català, germà de Jaume Aiguader i Miró.

El 1917 va ser elegit regidor a l'ajuntament de Reus pel Centre Republicà Catalanista. Va exercir accidentalment l'alcaldia de la ciutat el 1918, i reinstaurà el repartiment gratuït entre la mainada de coques amb cireres per la festa de Corpus. El 1922 ingressà a Estat Català, que posteriorment cofundaria ERC.

El 1931 fou director de Correus i el 1933 era sots-delegat del Govern de la República a la Companyia Transmediterrània. Quan esclatà la Guerra civil espanyola fou membre del Comitè de Milícies Antifeixistes de Catalunya. Va ser conseller de Seguretat Interior al govern Companys des del 16 d'abril de 1936 fins al 5 de maig de 1937. Precisament durant els fets de maig de 1937 va tenir una actuació controvertida, i els militants del Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM) l'acusaren de passivitat en el segrest d'Andreu Nin i Pérez.

El 1939 va marxar a l'exili a França i posteriorment a Mèxic on va morir el 1946.

Referències

Enllaços externs 
 Artemi Aiguader Miró a memoriaesquerra.cat

Consellers dels governs de Lluís Companys
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Catalanistes
Exiliats del franquisme reusencs
Comitè de Milícies Antifeixistes
Exiliats del franquisme a Mèxic
Morts a Mèxic
Morts el 1946
Naixements del 1889
Pere Balagué Martorell

Pere Balagué Martorell va ser un empresari i polític català nascut a Reus el 1895. Era fill de Pere Balagué Sugranyes, pintor, i de Maria Estrella Martorell Bofarull.

Gerent d'una empresa d'exportació de fruita seca, la seva ideologia era nacionalista. El 1910 col·laborà a la revista del Grup modernista de Reus Foc Nou. Va ser regidor el 1913 pel Foment Nacionalista Republicà (FNR) i editorialista de Foment des del seu inici, periòdic portaveu del partit. Va publicar també a Catalunya Nació, portaveu de la Joventut Nacionalista Republicana, la branca juvenil del Foment, el 1917. Col·laborà amb destacada activitat a la tercera època de la Revista del Centre de Lectura. El 1922 va ser un dels fundadors de l'Associació de la Premsa de Reus.

Va escriure també algunes obres de teatre ("Un interventor: monòleg", el 1914 i "Al col·legi o unes eleccions mogudes" (1921) sobre el vot femení i en col·laboració amb Pere Cavallé) que es van representar al Teatre Bartrina de Reus, però no es van imprimir.

President del Centre de Lectura de Reus des del 1936 fins al final de la guerra civil, donà a aquesta entitat la seva quantiosa biblioteca. L'any 1951, fou un dels impulsors de l'associació 'confraria' dels Guardadors de la Tronada, de Reus, per tal de preservar-ne l'ancestral tradició reusenca de la Tronada.Va morir l'any 1957.

Referències 

Escriptors del Baix Camp contemporanis en català
Polítics reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Dramaturgs reusencs en català
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Morts a Reus
Dramaturgs catalans del sud contemporanis
Morts el 1957
Naixements del 1895
Pere Barrufet Puig

Pere Barrufet Puig fou un metge i polític català nascut a Reus el 1878.

De família amb pocs recursos, es llicencià en medicina el 1902 gràcies a una beca de l'Ajuntament de Reus. Exercí de metge a Montbrió del Camp i a Reus, on es va traslladar el 1903. Va ser membre fundador de la Mutual Mèdica de Catalunya i Balears i també del Sindicat de Metges de Catalunya. Va atendre gratuïtament als obrers al Centre de Lectura de Reus entitat de la que en fou directiu. Va ser un dels fundadors del Foment Nacionalista Republicà, de Reus (FNR) i regidor a l'ajuntament de 1911 a 1915. A Barcelona freqüentà una tertúlia de metges joves anomenada "La Xeringa", de la que formaven part entre altres Claudi Tricaz, Alexandre Frias, Humbert Torres i Jesús Maria Bellido. Publicà articles a la Revista del Centre de Lectura i a Foment, i al Boletín de la Asociación de Médicos de Reus. El 1916 va publicar una Biografia del doctor Pere Mata Fontanet, impresa per Celestí Ferrando, i el 1953 Les Campanes del nostre campanar, obra que fa història de les campanes del campanar de Reus i dels seus tocs, que va editar l'Associació d'Estudis Reusencs. El 1921 juntament amb el músic i compositor Ricard Guinart i altres, fundà l'Associació de Concerts, una entitat encara existent que porta a la ciutat audicions musicals al Teatre Fortuny. El 1924 va ser detingut junt amb Ramon Vidiella, Marian Roca i Francesc Cavallé, acusats de cremar banderes espanyoles, i tancat a la Presó de Pilats a Tarragona. Participà el 1931 en unes "Converses d'interès local" promogudes per l'Ajuntament de Reus i el Centre de Lectura, amb una ponència sobre sanitat municipal. Reorganitzada l'Associació de Concerts el 1954 per Panayotis G. Orphanides, en va ocupar la presidència d'honor. Va morir el 1967.

Va fer-se construir el Mas del Barrufet o el Mas del metge Barrufet un edifici a Reus, situat a la partida de la Raureda, al sud de la carretera de Tarragona, situat entre l'antic mas de Bofarull i l'antic mas de la Roureda, a la zona del nou complex urbanístic del Tecnoparc, i inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

Referències

Enllaços externs 
Pere Barrufet i Puig | Galeria de Metges Catalans

Regidors a l'Ajuntament de Reus
Metges catalans del sud contemporanis
Morts a Reus
Metges reusencs
Naixements del 1878
Josep Borràs i Messeguer

Josep Borràs i Messeguer (Reus, 1893) fou un comerciant i polític català.

De molt jove va publicar a la revista Foc Nou, del Grup Modernista de Reus. Milità al Foment Nacionalista Republicà, col·laborant en el portaveu de l'entitat, Foment. Alcalde de Reus el 1934 va ser empresonat arran dels fets del sis d'octubre però va ser alliberat el febrer de 1935 i es va exiliar a Andorra. Va recuperar l'alcaldia breument el 1936, després de la dimissió de Martí Ballester i dels altres membres de la Lliga que ocupaven la casa de la vila. Els regidors que formaven el consell municipal d'abans del 6 d'octubre van prendre possessió del nou govern de la ciutat. Josep Borràs, que va retornar a Reus acompanyat d'una gran multitud de ciutadans que l'havien anat a rebre a l'estació, va situar-se al capdavant del consistori. Dimití a començaments d'agost d'aquell any, en no poder aturar la repressió contra la gent de dreta que es va desencadenar el 20 de juliol. El 24 de juliol, després d'haver-los detingut, van ser trobats morts el capità Fermín Cuervo, comandant militar de la ciutat, i un carlí molt conegut, Alfonso Navarro, màxim dirigent del Requeté provincial. L'alcalde Borràs, desolat, va intentar trobar-ne els autors sense aconseguir-ho. Va morir a l'exili de Mèxic en data desconeguda.

Referències 

Alcaldes de Reus
Exiliats del franquisme reusencs
Morts a Mèxic
Naixements del 1893
Maria Elena Forniés Mercadé

Maria Elena Forniés Mercadé (Reus, 17 d'abril de 1912 - 1999) fou una política i mestra de català, militant feminista. En la seva joventut milità en el "Grup Feminal" del Foment Nacionalista Republicà. Col·laborà en el diari Foment, portaveu de l'entitat, amb els seus cognoms o amb el pseudònim d'Esther, sobretot amb textos literaris.

Referències 

Feministes catalans del sud contemporanis
Feministes del Baix Camp
Morts a Reus
Naixements del 1912
Polítics catalans del sud contemporanis
Polítics reusencs
Professors de català
Joan Marca Miró

Joan Marca Miró va ser un treballador i polític nascut a Reus el 1901.

Treballà en el camp de la farmàcia veterinària. Estava vinculat quasi des de la seva fundació al Club Natació Reus Ploms, del qual en va ser president en diferents períodes. Va ser regidor pel Foment Nacionalista Republicà, vinculat a Esquerra Republicana, el 1934 però va ser empresonat després del fets del sis d'octubre. Durant la guerra va arribar a comandant al bàndol republicà. Va marxar a l'exili a França el 1939, i va lluitar a la resistència francesa contra els alemanys. Va morir el 1990.

Referències 

Exiliats del franquisme reusencs
Morts a Reus
Naixements del 1901
Polítics catalans del sud contemporanis
Polítics reusencs
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Lluís Mas i Ossó

Lluís Mas i Ossó (Poboleda, (Priorat), 1908 - Reus, 1984) fou un esportista i polític català. De jove es va traslladar a Reus. Va guanyar una Jean Bouin, en categories infantils i va ser un dels fundadors del Club Natació Reus Ploms. El 1953 la Federació Catalana d'Atletisme li va lliurar la Medalla d'Or al mèrit esportiu que li havia estat concedida el 1936. Membre d'Estat Català. Durant la guerra va arribar a capità i va participar en la Batalla de l'Ebre amb el grau de comandant. El 1940 va ser detingut i empresonat al castell de Montjuïc i anys després passà a la presó Model fins al 1950, quan se li va comunicar l'indult. En sortir va continuar la seva activitat antifranquista i catalanista i va ser detingut algunes altres vegades, sense passar gaire temps a la presó. Químic de professió, seguí el negoci del seu pare, en uns laboratoris d'anàlisi química coneguts a tota la comarca, situats vora el Campanaret, on es feien tertúlies, tant esportives com polítiques. Va morir a Reus el 1984. La ciutat de Reus li va dedicar un carrer.

Referències 

Esportistes reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Polítics reusencs
Catalanistes
Morts a Reus
Polítics prioratins
Dirigents esportius catalans del sud contemporanis
Naixements del 1908
Marian Roca i Munté

Marian Roca i Munté (Reus, Baix Camp, 14 d'abril de 1886 - Mèxic DF, 12 de març de 1976) fou un polític català i impressor.

 Ben aviat la seva família es va traslladar a Sabadell. Tornats al Camp de Tarragona, amb nou anys va fer d'aprenent a una impremta, primer a Tarragona i després a Reus. Va arribar a presidir la Societat Tipogràfica, el sindicat d'impressors. Es va afiliar al Foment Nacionalista Republicà, i va ser director de Foment, el portaveu del partit, del 1916 al 1923. El 1922 va ser un dels fundadors de l'Associació de la Premsa de Reus. El 1910 EL FNR es va adherir a la Unió Federal Nacionalista Republicana. El 1912 assistí a Tarragona a l'Assemblea de la Unió Catalanista. En les juntes del 8 de gener de 1918 i del 4 de gener de 1921 va ser nomenat membre del Comitè d'Acció Política del Foment Nacionalista Republicà.

Va imprimir la Revista del Centre de Lectura de Reus i la majoria dels llibres que es van publicar a la ciutat entre 1927 i 1934. Durant la dictadura de Primo de Rivera va ser empresonat durant cinc setmanes al Castell del Rei, acusat de repartir fulls volants de contingut catalanista contra el director militar. Per explicar aquests fets va publicar Cinc setmanes al Castell de Pilats (1925). Va vendre bons de l'Emprèstit Pau Claris promoguts per Estat Català per finançar els Fets de Prats de Molló. Va tornar a ser empresonat al vaixell Manuel Arnús pels fets del 6 d'octubre. Després de la Guerra es va exiliar a França, on va evitar els camps de concentració. Es va instal·lar a Montpeller, i va treballar a una impremta de Seta. El 14 d'abril de 1942 va marxar cap a Casablanca i d'allà, embarcat en el vaixell portuguès Nyassa, cap a Mèxic. Allà va treballar en la impremta propietat d'Avel·lí Artís. Es va fer soci de l'Orfeó Català, militant també a la secció local d'ERC. Va ser un dels organitzadors de la Conferència Nacional Catalana celebrada a la Ciutat de Mèxic el setembre de 1953. A més va ser redactor de la revista Xaloc. El 12 d'abril de 1976 va morir a Mèxic DF. Pòstumament es van publicar una part de les seves memòries que havia deixat manuscrites, amb el títol Records de la meva vida. Reus: Centre de Lectura, 1979.

Referències

Enllaços externs 
 
 La Vanguardia

Exiliats del franquisme a Mèxic
Exiliats del franquisme bagencs
Militants d'Esquerra Republicana de Catalunya
Polítics reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Exiliats del franquisme reusencs
Impressors reusencs
Morts a Mèxic
Activistes catalans del sud contemporanis
Polítics bagencs
Morts el 1976
Naixements del 1886
Jaume Roig Padró

Jaume Roig Padró va ser un metge i polític català nascut a Reus el 1896. Es llicencià a la Universitat de Barcelona el 1917. Col·laborador habitual de Foment, una publicació on defensà el seu catalanisme d'esquerres. El 1921 va ser destinat a l'hospital militar de Melilla com a tinent de sanitat militar.

Segons Pere Anguera, el caràcter colonialista, monàrquic i espanyolista d'aquell exèrcit l'empenyé a abandonar la carrera militar quan ja havia assolit el grau de comandant. Col·laborà amb el Dr. Corachan en els treballs de compilació del Diccionari de Medicina. A la seva ciutat col·laborà a la premsa local (Les Circumstàncies, Revista del Centre de Lectura), en revistes especialitzades, com ara Fulls clínics i en revistes satíriques (La Patacada, L'Esquellot…). Del 1934 al 1936 va ser president del Centre de Lectura. El 1934 va ser detingut a Reus i el 1936 era candidat a les eleccions pel Foment Nacionalista Republicà, una veterana organització local, fundada el 1906, defensora del catalanisme d'esquerres, que es va integrar a Esquerra Republicana de Catalunya. Durant la guerra civil treballà al cos mèdic de l'exèrcit republicà i també va ser director dels serveis d'evacuació i secretari d'assistència social.

El 1939 es va exiliar, primer a la Costa Blava, amb els germans Antoni i Josep Andreu i Abelló, després a la República Dominicana, on actuà com a delegat de la Junta de Auxilio a los Republicanos Españoles i hi va fer classes en un centre d'ensenyament, i el 1941 se'n va anar cap a Mèxic, on el 1946 va publicar una novel·la: El darrer dels Tubaus, i col·laborà en revistes mèdiques i catalanes de l'exili, com ara Pont Blau, La Nostra Revista i Quaderns de l'exili. Va treballar amb la Comunitat Catalana de Mèxic i amb el Consell Nacional de Catalunya.

Va morir a Mèxic el 1969.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 

Polítics reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Exiliats del franquisme reusencs
Morts a Mèxic
Morts el 1969
Naixements del 1896
Pau Sans Anfrons

Pau Sans Anfrons (Reus, 25 de març de 1908 - Reus, 18 de juny de 1971) va ser un polític català, regidor de l'Ajuntament de Reus en dues ocasions (1934 i 1936), i que el 1934 fou empresonat arran dels fets del sis d'octubre. Al formar-se la Columna Macià-Companys, durant la Guerra Civil espanyola, organitzà a Reus els contingents de Foment Nacionalista Republicà per a incorporar-se a la columna. El 1939 va marxar a l'exili a França, als camps de concentració d'Argelers i Sant Cebrià de Rosselló.

Referències 

Polítics catalans del sud contemporanis
Exiliats del franquisme reusencs
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Naixements del 1908
Ramon Vidiella i Balart

Ramon Vidiella i Balart (Reus, 1861 - 1927) va ser un advocat i polític català.

Era un dels fundadors de l'Associació Catalanista, i de l'Associació Agrícola, convertida després en Cambra Agrícola. Va presidir la Cambra de la Propietat Urbana i l'Empresa Hidrofòrica, que subministrava aigua a la ciutat. Va ser elegit dues vegades regidor a Reus i diputat provincial, ocupant la presidència de la Diputació de Tarragona del 1915 al 1917. Fou redactor de Lo Somatent i col·laborador a Foment i altres periòdics reusencs. Adherit des del primer moment a la Unió Catalanista, va ser delegat a les Assemblees de Manresa, Reus, Balaguer, Girona, Terrassa i Barcelona. Com a president de la Diputació Provincial de Tarragona, participà a Reus (1916) a la Diada de la Llengua Catalana en desgreuge per unes declaracions de Royo Vilanova. S'adherí al I Congrés Catalanista (1880), donà suport al "Memorial de greuges" (1885), signà el "Missatge a la Reina Regent" (1888), i el "Missatge al Rei dels Hel·lens" (1897). Fidel a les postures nacionalistes progressistes i republicanes rebutjà les opcions possibilistes conservadores encapçalades per Prat de la Riba i s'integrà al Foment Nacionalista Republicà, entitat reusenca adherida a la Unió Federal Nacionalista Republicana. El 1924 va ser detingut un temps juntament amb Pere Barrufet i Marian Roca, en ser-li incoat un procés militar per participar en reunions conspiratòries. Va ser pare de Pere Vidiella i Simó i de Ramon Vidiella. Un germà seu, Abdó Vidiella Balart nascut el 1872, va emigrar a Bogotà, on instal·là una fàbrica de llumins i es va fer ric. Abdó Vidiella va morir el 1918 a Sud Amèrica.

Referències

Enllaços externs 
 Perea, Eugeni. Josep Ramon Vidiella i Balart. Els diputats de la Mancomunitat de Catalunya [Consulta 20-V-2017]

Advocats reusencs contemporanis
Polítics reusencs
Delegats a l'Assemblea de Manresa
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Diputats provincials de Tarragona
Presidents de la Diputació de Tarragona
Morts a Reus
Naixements del 1861
Ljubljanica

El Ljubljanica és un riu d'Eslovènia al centre d'Europa. Fa 41 km de llargada, dels quals més de 20 km són subterranis, i per això rep noms diferents al llarg del seu curs. Passa per Ljubljana la capital d'Eslovènia i desguassa al riu Sava, que a la vegada és un afluent del Danubi.

A l'antiguitat portava per nom Nauportus () i era un riu petit però navegable al sud-oest de la Pannònia Superior que fluïa per la ciutat de Nauportus, on hi tenia un port comercial, segons Estrabó.

Referències 

Rius de la conca del Sava
Rius d'Eslovènia
Francesc Gras i Elies

va ser un escriptor i periodista català. Era fill del notari i també escriptor Pere Gras i Bellvé i de Francesca Elias i Folch naturals de Reus.

Va fer els primers estudis a la seva ciutat natal i va completar la seva educació en un col·legi de Barcelona. Dedicat a les lletres, no va trobar la manera de viure'n i va passar estretor econòmica. Va ser arxiver municipal a Reus, però sembla que no s'hi va dedicar gaire. Cels Gomis, que el coneixia personalment, va dir d'ell, referint-se a la seva activitat literària i poètica, que si Gras i Elies hagués viscut a l'edat mitjana hauria estat un trobador a sou d'algun senyor feudal. Va destacar com a poeta el 1882 en obtenir un premi de l'Ateneu Tarraconense de la Classe Obrera. Va entrar en el periodisme i va ser corresponsal del diari La Mañana de Madrid, i redactor de Crònica de Catalunya. Va publicar escrits literaris (Tardes de otoño: artículos, novelas y tradiciones) a Las Circunstancias, de Reus. Més tard va publicar La Fuente de los Curutacos a La Ilustración Ibérica, La vara de la justícia, (Barcelona, 1881) i Consuelo: el ángel de la virtud (Barcelona, 1888). Publicà també articles a les publicacions reusenques Revista del Centro de Lectura La Palma i Lo Somatent. Va dirigir El Álbum: semanario científico, literario y artístico. (Tarragona, 1884). Com a poeta ha publicat Notas perdidas, (Barcelona, 1880), Romances de corte i villa, (Barcelona, 1889), i María-Mario: dos idilios, (Barcelona, 1890). L'erudit i historiador de la cultura reusenca Joaquim Santasusagna diu que "componia les seves poesies mentalment i després les traslladava al paper sense canviar-ne ni un sol mot". Va escriure també obres històriques entre elles Tarragona en 1811, (Barcelona, 1894) Historia de las Ermitas del Arzobispado de Tarragona, (Reus, 1909), El periodismo en Reus desde el año 1813 hasta nuestros días, (Tarragona, 1904) Historia de la ciudad de Reus desde su fundación hasta nuestros días (Tarragona, 1906), i Apuntes históricos de la ciudad de Reus. La seva dedicació a l'estudi i la narrativa local i comarcal fou constant. També provà sort en el camp de la "canción española", col·laborant amb músics i aportant lletres que clarament es movien en el context del regionalisme musical. El 1887 va publicar Siluetas españolas i més tard Siluetes d'escriptors catalans del segle XIX (Barcelona, 1909-1913), el darrer volum, de quatre, publicat un any després de la seva mort, inclou una biografia seva. Va morir a Barcelona el 12 d'octubre de 1912.La ciutat de Reus li ha dedicat un carrer al barri de Santa Teresa, entre els carrers dels Recs i de Sant Elies.

Referències

Bibliografia 
 Pere Gabriel. "Lectura social i política de l'obra de Francesc Gras i Elías" A: Pensament i literatura a Reus al segle XIX. Reus: Centre de Lectura, 2006. Pàg. 133-222.

Enllaços externs 
 

Escriptors reusencs en castellà
Escriptors catalans del sud contemporanis en castellà
Morts a Barcelona
Naixements del 1850
Morts el 1912
Sava

El Sava és un gran riu navegable afluent del Danubi que flueix per les actuals Eslovènia, Croàcia, Bòsnia i Hercegovina i Sèrbia. Molts el consideren el límit nord dels Balcans. En temps de l'Imperi Romà l'anomenaren Savus (Σάος o Σάουος). En aquella època una part del riu feia de frontera entre el Nòric i Pannònia; la part baixa del riu corria per Pannònia i les principals ciutat eren situades a la seva vora com Síscia, Servítium i Sírmium.

El Sava té dues fonts principals, ambdues al nord-oest d'Eslovènia, als Alps Càrnics. L'origen del Sava Dolinka és a Zelenci a prop de Kranjska Gora. L'altra branca del riu neix com Savica ("petit Sava") i vessa al llac Bohinj, en sortir porta el nom de Sava Bohinjka. Les dues branques del riu conflueixen a Radovljica, i a partir d'aquest punt al riu ja se'l denomina Sava i les terres que l'envolten són la vall del Sava. Aquest corre en direcció a l'est paral·lel al Drave, que corre més al nord, desaiguant al Danubi a Singidunum.

Els afluents més importants, des del naixement a la desembocadura, són els rius: Ljubljanica (que passa per Ljubljana), Savinja, Mirna, Krka, Sotla, Kupa, Lonja, Orljava, Bosut, Una, Vrbas, Ukrina, Bosna, Tinja, Lukovac, Drina i Kolubara.

Entre les ciutats banyades pel Sava hi ha Kranj, Zagorje ob Savi, Trbovlje, Hrastnik, Radeče, Sevnica, Krško i Brežice en Eslovènia; Zagreb, Sisak, Slavonski Brod i Županja en Croàcia; Bosanski Šamac i Brčko en Bòsnia i Hercegovina; Sremska Mitrovica, Šabac i Belgrad en Sèrbia.

Enllaços externs 

 http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H23_g_30.html 
 http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H03_g_30.html 
 http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H21_g_30.html 
 http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H04_g_30.html 
 http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H22_g_30.html
Pere Gras i Bellvé

Pere Gras i Bellvé (Reus, 2 de gener de 1822 - Falset, 1882) va ser un notari i dramaturg català,casat amb Francesca Elies i Folch varen ser pares de l'escriptor i periodista Francesc Gras i Elies.

Va estudiar llatí a les Aules de Reus i després passà a Barcelona per acomplir els dos anys de teoria que per primera vegada s'exigia als que aspiraven al notariat. Tornà a Reus, on va treballar a la notaria del seu pare, Josep Maria Gras Navarro. Va ser notari de Falset on anà a residir quan tenia 39 anys. Formà part el 1840, en la seva joventut, d'un grup de teatre que feia representacions en un magatzem del carrer de Sant Llorenç on interpretava obres de Larra entre altres. Fins i tot van actuar al Teatre de les Comèdies. També en aquells anys, era membre de la redacció del periòdic literari de Reus El Liceo i del setmanari també reusenc El Pasatiempo. Junt amb Andreu de Bofarull i Marià Fonts editaren El Juglar: periódico de teatros (1843). Era redactor del periòdic liberal El Deseo del pueblo el 1856. Va escriure la comèdia Lo mismo es ella que todas (representada a Reus el 1842), l'última escena de la qual la va fer en col·laboració amb Marià Fonts, i el drama Isabel Besora la Pastoreta o ja sía La Peste de Reus el 1592, sobre l'aparició de la Mare de Déu a una pastora, publicada a Reus el 1857 i estrenada tres anys després al Teatre Principal de Reus. Era un dels redactors del setmanari La Verdad, el 1868, just abans de la Revolució de Setembre. Va publicar diverses obres històriques sobre Reus des del  fins al regnat d'Isabel II i la regència de Maria Cristina, a la revista El Eco del Centro de Lectura entre 1877 i 1882, on segueix els Anales históricos de Reus... d'Andreu de Bofarull, però en el període Isabelí és original i parla amb coneixement de causa, per haver viscut els episodis que descriu. També va escriure poesia, recollida a l'obra Los trobadors Nous i de temàtica històrica. Joaquim Santasusagna, en l'obra sobre cultura reusenca publicada el 1982 diu que les poesies catalanes de Gras són narracions versificades quan relaten un argument, o "proses desfetes en rimes" quan és un tema més subjectiu. Va morir a Falset el 1882.

Referències

Bibliografia 
 GRAS i ELÍAS, Francesc. Hijos ilustres de Reus. Barcelona: Librería de Francisco Puig y Alfonso, 1899.
 OLESTI TRILLES, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991. Pàg. 339-340

Enllaços externs 
 Digitalització de Isabet Besora la Pastoreta

Dramaturgs reusencs en català
Dramaturgs catalans en castellà
Escriptors reusencs en castellà
Escriptors del Baix Camp contemporanis en català
Escriptors catalans del sud contemporanis en castellà
Poetes reusencs
Morts al Priorat
Dramaturgs espanyols en castellà
Dramaturgs catalans del sud contemporanis
Poetes catalans del sud contemporanis
Naixements del 1822
Gabriel Ferraté Pascual

Gabriel Ferraté i Pascual (Reus, Baix Camp, 3 de març de 1932) és un enginyer industrial i perit agrícola català.

Biografia 
Ha estat catedràtic d'automàtica de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials de Barcelona des del 1968, i director del 1969 al 1972. Rector de la Universitat Politècnica de Catalunya del 1972 al 1976, deixant el càrrec quan fou nomenat director general d'universitats i investigació i més tard director general de política científica. Tornà a ser elegit rector de la Universitat Politècnica de Catalunya del 1978 al 1994. El 1995 fou fundador de la Universitat Oberta de Catalunya i escollit rector, càrrec que va ocupar fins al 2005. La fundació de la UOC és, per a Ferraté, un dels projectes de què se sent més orgullós: 

Fou membre del patronat de la Fundació Enciclopèdia Catalana fins al 15 de març de 2010.

Professionalment s'ha especialitzat en el camp de l'automàtica i de la informàtica, on ha desenvolupat sistemes de regulació del trànsit.

És membre de la International Federation of Automatic Control (IFAC), director de l'Institut de Cibernètica i entre 1980-1989 fou vicepresident de la Comissió Interdepartamental de Recerca i Innovació Tecnològica (CIRIT). També és president de l'Institut Cerdà i de la Fundació Caixa Tarragona i membre de l'Institut d'Estudis Catalans, de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques de Catalunya i Balears, de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i del Centre de Lectura de Reus, i el 1996 va rebre la Creu de Sant Jordi i l’any 2017, la Medalla d’Honor de la UOC.

El 1996 va llegar a la Biblioteca de la Universitat Politècnica una part molt important de la seva col·lecció de poesia catalana. La UPC té una biblioteca universitària que duu el seu nom.

Referències

Enllaços externs 

 Vida, reptes, visió de Gabriel Ferraté. 2017-05-18 a YouTube UOC
 Entrevista publicada a la revista educativa d'Òmnium Cultural Escola Catalana 
 Entrevista al Rector de la UOC, Gabriel Ferraté  publicada a Teknokultura

Rectors d'universitat
Enginyers reusencs
Creus de Sant Jordi 1996
Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi
Membres de la Secció de Ciències i Tecnologia de l'IEC
Universitat Oberta de Catalunya
Professors de la Universitat Politècnica de Catalunya
Premis Narcís Monturiol
Fundació Enciclopèdia Catalana
Doctors honoris causa per la Universitat de Lleida
Acadèmics de la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya
Alumnes de la Universitat Politècnica de Catalunya
Distingits amb l'Orde de les Palmes Acadèmiques
Inventors catalans del sud contemporanis
Premis Gaudí Gresol
Premi d'Honor de la Nit de les Telecomunicacions i la Informàtica
Naixements del 1932
Josep Risueño Granda

Josep Risueño Granda (Reus, 1948) és un escriptor català.

Durant el franquisme va militar al PSUC i més tard al PCOC. El 1978 va començar la seva obra publicant Del Res a l'infinit. A partir de 1982 es va acostar als socialistes, i va començar a militar al PSC, en el sector nacionalista, i va dedicar més temps a la seva obra literària. Entre les seves publicacions destaquen Del res a l'infinit, (1978) Petites coses (1990) i Pensaments (1993). Als anys noranta també es va dedicar a la investigació històrica i va formar part d'un grup d'havaneres que s'ha anat consolidant.

Referències 

Escriptors reusencs en català
Escriptors del Baix Camp contemporanis en català
Militants del Partit dels Socialistes de Catalunya
Polítics reusencs
Militants catalans del sud del Partit Socialista Unificat de Catalunya
Naixements del 1948
Partit Comunista Obrer de Catalunya

El Partit Comunista Obrer de Catalunya és la branca catalana del Partit Comunista Obrer Espanyol (PCOE) d'Enrique Líster, partit escindit el 1973 del PCE i amb ideologia marxista-leninista. La branca catalana va néixer també el 1973. El seu secretari general fou Albert Farran Oriol, originari de Castelldans, més tard resident a Girona, però que vivia exiliat a França fins que va tornar els anys setanta. Va ser legalitzat el 28 d'octubre de 1977. El seu periòdic és "Endavant". Quan el PCOE es va unir al PCE el 1986, després de la caiguda de Santiago Carrillo Solares, el PCOC va seguir els seus passos i es va integrar en el PSUC, quedant dissolt. El PCOE fou reconstituït el 2003, refundant-se el PCOC quatre anys més tard, el 2007.

Referències 

Partits polítics catalans desapareguts
Partit Socialista Unificat de Catalunya
Partit Comunista Obrer Espanyol

El Partit Comunista Obrer Espanyol (PCOE) és un partit polític espanyol liderat i creat per Enrique Líster el 1973, després de la seva sortida del Partit Comunista d'Espanya (al que posteriorment tornaria l'any 1986). Les joventuts estan organitzades en la Federació de Joves Comunistes d'Espanya. A Catalunya el PCOE està associat amb el Partit Comunista Obrer de Catalunya (PCOC).

Història 
L'escissió es va produir a conseqüència del posicionament del PCE davant la intervenció soviètica a Txecoslovàquia el 1968, així com la consolidació de la línia eurocomunista promoguda per Santiago Carrillo. La postura del sector dirigit per Líster, favorable a la intervenció i al manteniment del marxisme-leninisme, es va trobar en minoria en el PCE, el que el va portar a fundar el Partit Comunista Obrer Espanyol. Aquest va ser legalitzat el 31 d'octubre de 1977, coincidint amb el lliurament del passaport a Enrique Líster per al seu retorn des de Moscou, on vivia exiliat des del final de la Guerra Civil. No va obtenir representació parlamentària en les successives consultes electorals, arribant a donar suport a les llistes del PSOE, tot i això, en les circumscripcions on es van presentar avantatjava a la resta d'organitzacions de l'esquerra extraparlamentària.

El 1985, la nova direcció del PCE encapçalada per Gerardo Iglesias decideix expulsar Santiago Carrillo i els seus seguidors són destituïts dels òrgans de direcció, i poc després es funda la Plataforma Cívica per la Sortida d'Espanya de l'OTAN, que finalment donaria lloc a la fundació d' Esquerra Unida.

En aquest context, el Comitè Central del PCOE, encapçalat per Líster, va negociar amb el PCE la seva reintegració i dissolució en el mateix, en un Congrés Extraordinari que es va celebrar finalment els dies 18, 19 i 20 d'abril, i en què van participar 250 delegats del PCOE. Alguns membres de la direcció, però, es van oposar a la decisió, actitud que Líster va qualificar com de “quatre matussers que no comprenen una paraula del moment que vivim”, alhora que donava suport a la unitat de l'esquerra entorn d'IU.

Al seu torn, l'any 2000 es produeix un procés d'unitat amb el Partit Comunista dels Pobles d'Espanya (PCPE), que novament divideix al partit i que acaba amb la celebració d'un Congrés d'Unitat a Madrid en el qual s'integra definitivament una part del mateix, mentre d'altres continuen l'activitat al PCOE.

Finalment, al 2020 el Partit promou la unitat d'acció amb altres organitzacions comunistes, el PCPE, el PCTE i el PCE(r), dels quals només amb el primer acaben signant un document conjunt, malgrat al 2022 consideren el procés ja fallit i acabat per diferències ideològiques.

Referències

Vegeu també 
 Partit Comunista Obrer de Catalunya
 Partit Comunista dels Pobles d'Espanya
 Partit Comunista d'Espanya

Partits comunistes espanyols
Antoni Pedrol Rius

Antoni Pedrol Rius (Reus, 10 de febrer de 1910 - Madrid, 17 d'octubre de 1992) va ser un advocat i jurista català.

Fill de Pompeu Pedrol Alimbau i de Dolors Rius Miró, va estudiar a la Universitat de Saragossa, on va obtenir el premi extraordinari de final de carrera. Es va especialitzar en dret mercantil. En la seva joventut milità a la Congregació Mariana. Va publicar articles de temes històrics i jurídics a la Revista del Centre de Lectura. L'any 1960 va rebre un homenatge a Reus. El 1961 va ser nomenat soci d'honor de l'entitat reusenca Centre de Lectura, i el 1975 l'Ajuntament de Reus el nomenà fill il·lustre de la ciutat. El 1969 va fundar el Cercle d'Estudis Jurídics. Va ser Degà del Col·legi d'Advocats de Madrid (1973), President del Consell General de l'Advocacia (1974) i President de la Unió Iberoamericana de Col·legis d'advocats (1976). El 15 de juny de 1977 va ser, per una legislatura, senador de designació reial.

El 1956, Pedrol Rius va ser director del Banc Immobiliari i Mercantil del Marroc, a Tànger, que havia fundat i dirigit el seu amic Josep Andreu i Abelló, cosa que va facilitar la seva bona posició econòmica.

Va publicar Estudio sobre el proceso del asesinato del general Prim. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1960, i sobre el mateix tema: Los asesinos del general Prim: aclaración a un misterio histórico. Madrid: Tebas, 1960, en col·laboració amb Alfonso de la Fuente Chaos, (reimprès el 1971), que ve a ser una ampliació i reedició del llibre anterior. A més, diverses obres sobre dret mercantil.

Referències 

Advocats reusencs contemporanis
Alumnes de la Universitat de Saragossa
Morts a Madrid
Juristes catalans del sud contemporanis
Naixements del 1910
Pau Valls Bonet

Pau Valls Bonet (Reus, 24 de gener de 1814 - Barcelona, 23 de juny de 1888) fou un destacat jurista català.

Va estudiar a Reus i teologia a la Universitat de Cervera, en la que es graduà el 1834, cosa que va permetre que el bisbe Fèlix Torres Amat, llavors bisbe d'Astorga, el nomenés mestre de patges. Després estudià lleis a la restaurada Universitat de Barcelona on es graduà el 1841. Acabada la carrera de Dret va ser nomenat catedràtic de cànons i relator de l'Audiència, càrrecs als que va renunciar el 1844. Mentre estudiava a Barcelona va obrir una càtedra de llatinitat a Reus. El 1845 començà una brillant carrera jurídica, primer a Tarragona i després a Barcelona, on residia quan va ser nomenat consultor de diversos ajuntaments catalans i del Reial Patrimoni al Principat. Tenia una notable biblioteca jurídica i era considerat especialista en dret català.

Va ser diputat a Corts Generals, vicepresident de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País, i president de l'Ateneu Català el 1864.

Entrà a formar part, des de la seva constitució, de l'Acadèmia de la Llengua Catalana. El 1866 va aconseguir la reobertura del Centre de Lectura de Reus, que havia estat tancat per ordre governativa. Afiliat primer al Partit Conservador, es va apuntar després al Partit Carlí i va ser amic de Cándido Nocedal.

Les seves obres jurídiques principals són: Dictamen sobre el nuevo ensanche de Barcelona (1855), Biografía de D. Antonio de Capmany y de Montpalau (1857), Biografía de Don Pedro Vieta (1857) i Apuntes historicos sobre la antigüedad y las prerrogativas de la Iglesia, antes Catedral y hoy parroquia, de los Santos Justos y Pastor (1860). Tenia gran prestigi personal, i l'any vuitè de la restauració dels Jocs Florals, va ser cridat per que n'ocupés la presidència, tot i no fer versos ni periodisme. En el discurs d'obertura va fer una defensa de la llengua i cultura catalanes.

Va morir a Barcelona el 23 de juny de 1888, retirat feia un any de tota activitat.

Referències

Bibliografia 
 Pere Anguera. Siluetes vuitcentistes : 20 impulsors del Reus del segle XIX. Reus: La Creu Blanca, 1982. Pàg. 109-110

Presidents de l'Ateneu Barcelonès
Advocats reusencs contemporanis
Diputats catalans al Congrés dels Diputats
Polítics reusencs
Alumnes de la Universitat de Barcelona
Morts a Barcelona
Morts el 1888
Naixements del 1814
Celedoni Vilà Torroja

Celedoni Vilà Torroja (Reus 2 de novembre de 1759  - 23 de juny de 1821) conegut com a Celdoni o Saldoni Vilà, fou un argenter i arxiver català reusenc del , fill de Josepha Torroja i Porta i Joan Vilà i Alguer natural de Reus argenter, ofici que va seguir de jove.

Va esdevenir arxiver municipal i va tenir accés a tots els documents de l'època i altres antics. Entre altres obres, el 1787 va deixar una descripció molt completa de Reus i el Camp de Tarragona sota el títol de Descripción de mi estimada patria la villa de Reus, que segons Pere Anguera ha estat considerat "una de les primeres temptatives catalanes del que després fou la geografia humana", i també una obra sobre el guerriller Carrasclet: Amor al Rey y a la pàtria, vinguda de Pere Juan Barceló dit Carrasclet, en Reus, 1713-1749 (transcripció i pròleg de Josep Iglésies), que aporta moltes notícies sobre els primers anys del règim borbònic i resumeix el dietari de l'argenter austriacista Ramon Fina. Segons Andreu de Bofarull deixà manuscrits diversos volums amb anotacions sobre Tarragona, Siurana, Prades, diversos monestirs i notes d'arqueologia del Camp, que no es conserven. Va col·laborar amb el doctor Pere Anguera Magrinyà en l'elaboració de diverses genealogies de reusencs, des del  al XVII. Torres Amat diu: "Sin haber aprendido la lengua latina, copió y mandó copiar una infinitud de documentos muy curiosos y de historias manuscritas muy interesantes, añadiéndoles sus notas y observaciones que formaban muchos volúmenes. No sé donde han ido a parar". L'escriptor i geògraf reusenc Joaquim Santasusagna diu que Andreu de Bofarull va aprofitar molts dels textos de Vilà per al seu llibre Anales históricos de Reus des de su fundación hasta nuestros días, publicat el 1845. També diu que el doctor Salvador Vilaseca havia heretat de la família de Pere Anguera Magrinyà, avantpassat seu, diversos manuscrits: "Los Rectors y Priors, Beneficis y Capellanies hi ha gut y ha en la Iglesia y Vila de Reus"; "Convent de monjas Carmelitas Descalsas de Reus, any 1660"; "Mascalbó"; "Camarers de Tarragona y señors de la vila de Reus"; "Colegi de Carmelitas Descalsos de Reus, any 1606"; "Varias notas pertanyents de la Iglesia de Reus"; "Memorias del Seminari de Reus. Fundat any 1758" i "Convent de Santa Maria de Jesús de Reus, any 1448".

Dos dels manuscrits conservats es van publicar a la segona part del  per l'Associació d'Estudis Reusencs.

La ciutat de Reus li dedicà una plaça al barri de la Immaculada, entre el carrer de Cèlia Artiga i el de la Immaculada.

Referències

Bibliografia 
 Joaquim Santasusagna. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1984. Pàg. 45-46

Historiadors reusencs
Historiadors catalans del sud contemporanis
Argenters catalans
Morts a Reus
Arxivers catalans del sud contemporanis
Artistes reusencs
Artistes catalans del sud contemporanis
Naixements del 1759