alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Воронеж

Воро̀неж () е град в Централна Русия, административен център на Воронежка област. Населението му достига 1 млн. жители на 17 декември 2012 г.).

География 
Градът е разположен близо до границата с Украйна на река Воронеж, на 12 km от нейното вливане в р. Дон.

По данни от Воронежстат (областната статистическа служба) населението на града е 1 057 681 души към 1 януари 2021 г. Воронеж образува агломерация с численост над 1,3 млн. души.

История 
Селището е основано през 1585 г. от цар Фьодор I като гранична крепост. В началото на XVIII век градът става основна база на руската експанзия към долното течение на Дон. Той е център последователно на Първата Воронежка губерния (1725 – 1779), Воронежкото наместничество (1779 – 1796), Втората Воронежка губерния (1796 – 1928), Централно-черноземна област (1928 – 1934) и днешната Воронежка област.

Личности 
 Родени
 Иван Бунин, писател
 Алексей Колцов, поет
 Иван Никитин, поет
 Самуил Маршак, писател
 Юрий Шишкин, футболист
 Юрий Клинских, певец

Международни отношения

Източници

Външни препратки 
 Сайт на администрацията на град Воронеж
 Карта на Воронеж (azimutv.ru)
 Карта Воронеж (www.okarta.ru/vrn/) 
 Градски портал
Снежанка (връх)

Снежанка е връх в Родопите, България.

Местоположение 
Разположен е на 15 км от град Смолян. Върхът е висок 1926 м и е най-високият връх в района на курорта Пампорово и рида Букова планина. На върха е изградена телевизионна кула с височина 156 метра, която се намира на височина 2082 м. Нейното кафе-панорама на 2019 м има чудесен изглед.

Климат 
Средната годишна температура е 3,2 °C, средната юлска е около 12 °C, а средната януарска е -6 °C. Средногодишното количество на валежите се равнява на 1200 мм, по който показател изпреварва Ботев връх в Стара планина и Черни връх във Витоша. Сравнително ниската средногодишна скорост на вятъра (6 м/с), комбинирана с високопланинския климат на върха, позволяват задържането на снежната покривка да продължи от средата на ноември до май месец.

Туризъм 
 Връх Снежанка е и сред Стоте национални туристически обекта на Българския туристически съюз. Печатът на БТС е на входа на телевизионната кула на върха и в планинската спасителна служба до хижа „Студенец“.

До хижата може да се достигне чрез Лифт 2, 4, 5, 6 и 7.

Външни препратки 
 Връх Снежанка – 100-те Национални туристически обекта 
 Връх Снежанка – Снимка на южното подножие на върха
 Връх Снежанка – 3D панорами от кулата 

Върхове в Родопите
Западни Родопи
100 национални туристически обекта
Община Смолян
Пампорово
Споразумение от Васенаар

Споразумението от Васенаар за контрол на износа на конвенционални оръжия и стоки и технологии с двойна употреба, накратко само Споразумение от Васенаар, е договор между 42 държави.

Подписано е през 1996 г. във Васенаар, Нидерландия. Считано е от някои за наследник на КОКОМ след края на Студената война. Администрирането на спогодбата се осъществява от секретариат със седалище във Виена, Австрия.

Подписали споразумението 
Към февруари 2018 г. 42-те участващи държави са:

Външни препратки 
  www.wassenaar.org
  Обобщаващ документ на спогодбата 

Военно право
Международна търговия
Международни договори
Външна политика на Нидерландия
Външна политика на Австрия
История на Нидерландия
Виена
Фернандо Белаунде Тери

Фернандо Белаунде Тери () е перуански политик и архитект.

На 2 пъти е президент на Перу (1963-1968 и 1980-1985). Става известен с опитите си за демократизация на страната.

Перуански политици
Личности от вътрешния конфликт в Перу
Президенти на Перу
Починали в Лима
Родени в Лима
Костас Варналис

Ко̀стас Ва̀рналис () е гръцки поет, романист, публицист и общественик, роден и отрасъл в България.

Биография 
Варналис е роден в Бургас на 26 или 27 февруари 1884 по нов стил или на 14 или 15 февруари в семейство, преселило се от Варна - фамилията им на гръцки означава Варненец. През 1902 г. емигрира и се установява в Атина. Завършва Атинския университет през 1908. Учителства в България и Гърция, а през 1919 слуша лекции по филология и естетика в Сорбоната в Париж. Изключен е поради левите си възгледи. Започва работа като журналист и преводач. Пише две книги за гръцкия поет Дионисиос Соломос, автор е на много стихосбирки и есеистики, превежда няколко класически гръцки трагедии. Автор е на сборника „Диктаторите“, който е насочен против италианците, воюващи против Гърция през Втората световна. През 1959 г. получава Ленинска награда за мир от съветското правителство. Представител е на гръцката комунистическа литература. По-големият му брат Панайот Варналиев, инвалид от войните за национално обединение през 1912-1913 г. и 1915-1918 г., се премества от Бургас в Созопол, където живее до смъртта си на 17 септември 1940 г.

Произведения

Стихосбирки 
 Восъчна пита (1905)
 Свободен свят (1965)
 Гневът на народа (1975)
 Светлината, която изгаря (1922)
 Обсадените роби (1927)

Повести 
 Дневникът на Пенелопа (1947)

Памфлети 
 Истинска апология за Сократ (1931)
 Дневникът на Пенелопа (1948)
 Диктаторите (1954) – портрети на исторически личности

Драми 
 Атал III (1970)

Външни препратки 
 Биография на www.greek.ru
 Сборник „Диктаторите“ 

Гръцки писатели
Възпитаници на Атинския университет
Родени в Бургас
Починали в Атина
Гръцки поети
Гърци в България
Възпитаници на Зарифовото училище
Варяги

Варягите са викинги, пътували на изток, тръгвайки от Швеция и Норвегия. Те се занимават с търговия, пиратство и наемничество по речните системи на Източна Европа, достигайки до Каспийско море и Константинопол. Най-честите им пътувания са до Киев, Волжка България, Константинопол, но стигат и до Багдад. Името „варяги“ най-често бива употребявано за означаване на търговец и морски войн от шведските земи по време на Викингската епоха. Самата дума вероятно означава „обещание, похвала, клетва“, поради обичая опитните скандинавски войни да се заклеват във вярност на византийския император и неговите васали преди да започнат да им служат. 

В средата на 9 век свързваната с варягите народност рус поставя основите на Новгородската и Киевската държава. Според някои историци създателят на Киевска Рус е шведският викинг Рюрик.  Той се установява в Новгород през 862 г. и поставя началото на първата руска династия.

Варягите търгуват с роби, предимно пленени славяни, и кожени изделия в Ориента. За арабите варягите имат лоша хигиена и необичайни сексуални нрави и ги описват като хора, отдадени на търговията и стремежа към чиста печалба, които се отнасяли човешки с робите си.

Варяжки отряд 
След 10 век във Византийската империя настъпват политически промени, проявили се и в промяна на военната повинност. Много претенденти за трона и реални императори разчитат на чуждестранни, главно западноевропейски  военни наемници.

Това се наблюдава особено след Комненовата армейска реформа, при която много западноевропейски авантюристи пристигат в Константинопол и са включени в елитния Варяжки отряд. Последният е образуван по-рано, по време на Македонската династията, при която съюзникът ѝ Владимир, киевски княз, изпраща викингски (руски) бойци на служба при василевса. Варяжкият отряд е съставен от умели тежковъоръжени бойци и бързо достига елитен статус, особено след битките при Бероя и Сирмиум.

Галерия

Бележки
Сплит

Сплит () е град в Хърватия, най-важният център в Далмация.

Разположен е на брега на Адриатическо море. Населението му е 161 312 души (2021), а метрополния регион, който се образува има население от 342 729 души. По този начин Сплит е вторият по големина град в страната. Сплит е административен център на Сплитско-далматинска жупания.

Култура 
В Сплит се намира дворецът на Диоклециан, един от най-добре запазените до днес дворци от времето на Римската империя, включен в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО.

В града има и друг дворец – на семейство Мещрович, днес превърнат в „Галерия-музей Иван Мещрович“, на името на известния скулптор Иван Мещрович (1883 – 1962).

Известна забележителност на града е Хърватският национален театър, най-старият в страната, открит още през 1893 г., изнасящ около 300 представления на година.

Спорт 
 В Сплит през 1963 г. се провежда световна олимпиада по шахмат за жени.
 Най-известният футболен отбор от Сплит е Хайдук Сплит. Той е и един от символите на града.

Личности 
 Родени в Сплит
 Иван Шарич (р. 1990), шахматист
 Игор Тудор (р. 1978), футболист
 Горан Иванишевич (р. 1971), тенисист
 Тони Кукоч (р. 1968), баскетболист
 Северина Вучкович (р. 1972), певица
 Альоша Асанович (р. 1965), футболист
 Иво Санадер (р. 1953), премиер
 Анте Трумбич (1864 – 1938), политик
 Роберто Менини (1837 – 1916), католически епископ служил в София от 1885 г.

Побратимени градове 
  Анкона, Италия от 1970 г.
  Антофагаста, Чили
  Бейт Шемеш, Израел
  Веленийе, Словения
  Гладсакс, Дания
  Доувър, Великобритания
  Кокбърн, Австралия
  Лос Анджелис, САЩ
  Мостар, Босна и Херцеговина
  Одеса, Украйна
  Острава, Чехия
  Пескара, Италия
  Пунта Аренас, Чили
  Тронхайм, Норвегия
  Шарлотенбург-Вилмерсдорф от Берлин, Германия
  Щип, Северна Македония

Външни препратки 
 Официална Уеб страница на град Сплит 

 
Обекти на световното наследство в Хърватия
Ческе Будейовице

Ческе Будейовице (;  или Budweis) е град в югозападна Чехия, център на Южнобохемски край. Разположен е на река Вълтава, а населението му е около 94 622 души (2005).

История

Медии 
Местни радиостанции:
 Чески розхлас Ческе Будейовице (Český rozhlas České Budějovice)
 Радио Фактор Rádio Faktor (Радио Родземи Rádio Podzemí)
 Радио Голд (Rádio Gold)
 Елдорадио (Eldorádio)
 Кис Ижни Чехи Kiss Jižní Čechy

Спорт 
Местни клубове от Ческе Будейовице:
 СК Динамо Ческе Будейовице (SK Dynamo České Budějovice) (Футбол)
 ХК Мунтфелд (HC Mountfield) (хокей на лед)
 Тдж карате Ческе Будейовице TJ karate České Budějovice (карате)
 Боен клуб Ческе Будейовице Fight Club České Budějovice (карате, таекуондо, кикбокс)

Побратимени градове 
  Гомел, Беларус
  Зул, Тюрингия, Германия
  Линц, Австрия
  Лориан, Франция
  Нитра, Словакия
  Пасау, Германия, от 1987

Kартинна галерия

Външни препратки 
 Ческе Будейовице – официален градски сайт
 Вести
 Чески Розхлас – справки за региона
 Virtual show
Кевин Дж. Андерсън

Кевин Джеймс Андерсън () е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е в Орегон, щат Уисконсин. Започва да пише още от 15-годишна възраст, но първия си разказ публикува на 22 години, а когато е на 25 години излиза първият му роман – „Resurrection, Inc.“.

Публикувал е много произведения, като е активен участник и в проектите „Междузвездни войни“ и „Досиетата Х“. Името му присъства в Книгата за рекорди на Гинес като автор, който е дал най-голям брой автографи.

Произведения

Цикли

Цикъл „Сага за седемте слънца“ (The Saga of Seven Suns) 
 Скритата империя ()
 Гневът на хидрогите ()
 Буреносни хоризонти ()
 Разпръснати слънца ()
 Време на огън и мрак ()
 Метален рояк ()
 Пепел от светове ()

Цикъл „Afterimage“ (& Kristine Kathryn Rusch) 
 Afterimage
 Aftershock

Цикъл „The X-Files“ 
 Ground Zero
 Ruins
 Antibodies

Цикъл „Star Wars: Young Jedi Knights“(& Rebecca Moesta) 
 Heirs of Force
 Shadow Academy
 The Lost Ones
 Lightsabers
 Darkest Knight
 Jedi Under Siege
 Delusions of Grandeur
 Diversity Alliance
 Jedi Bounty
 Crisis at Crystal Reef
 The Emperor's Plague
 Return to Ord Mantell
 Trouble on Cloud City

Цикъл „The Jedi Academy Trilogy“ 
 Champions of the Force
 Dark Apprentice
 Jedi Search

Цикъл „Gamearth“ 
 Gamearth
 Gameplay
 Game's End

Самостоятелни романи

Повести и разкази

Външни препратки 
 Официален сайт на автора

Андерсън, Кевин
Уисконсинци
Лин Аби

Мерилин Лорейн Аби () е американска писателка на научна фантастика и фентъзи.

Биография и творчество 
Родена е в Пийкскил, Ню Йорк. Завършила е Рочестърския и Нюйоркския университет. Първото и произведение „Daughter of the Bright Moon“, което е публикувано през 1979 г., е в жанр историческо фентъзи. През същата година тя публикува и разказа „The Face of Chaos“, който е част от серията сборници „Thieves World“. За публикуването на някои от ранните си творби Лин Аби е насърчавана от писателя Гордън Диксън.

През 1980 г. Лин Аби сключва брак с Робърт Асприн и става негов помощник-редактор за книгите от „Thieves World“. След като двамата се развеждат през 1993 година, Лин Аби се премества в Оклахома Сити. Там тя продължава да се занимава с писателска дейност като пише както собствени произведения така и няколко новелизации на ролеви игри.

През 2002 г. тя отново се заема с „Thieves World“.

Библиография 
 Rifkind Saga
 Daughter of the Bright Moon (1979)
 The Black Flame (1980)
 The Guardians (1982)
 Unicorn and Dragon
 Unicorn & Dragon (1987)
 Conquest
 The Blood of Ten Chiefs (поредица антологии)
 Winds of Change (1989)
 Ice
 Merovingen Nights (поредица антологии)
 Fever Season (1987)
 Life Assurance
 Festival Moon (1987)
 First-Bath
 Divine Right (1989)
 Red Skies
 Flood Tide (1990)
 Marriage
 Endgame (1991)
 Once Was Enough
 Catwoman (с Робърт Асприн)
 Catwoman (1992)
 Catwoman: Tiger Hunt
 Siege of Shadows (1996)
 The Simbul's Gift (1997)
 Elf Fantastic (1997) (антология)
 Jerlayne
 Planeswalker (1998)
 The Nether Scroll (2000)
 Behind Time (2001)
 Thieves' World (поредица антологии)
 The Shattered Sphere (1986)
 The God-Chosen
 Children of All Ages
 The Small Powers that Endure
 Sanctuary Nocturne
 част 1: Thieves' World (1979)
 The Face of Chaos
 част 2: Tales from the Vulgar Unicorn (1980)
 The Fruit of Enlibar
 част 3: Shadows of Sanctuary (1981)
 Then Azyuna Danced
 Things the Editor Never Told Me
 част 4: Storm Season (1982)
 Steel
 част 5: The Face of Chaos (1983) (и редактор)
 The Corners of Memory
 част 6: Wings of Omen (1984) (и редактор)
 Gyskouras
 част 7: The Dead of Winter (1985) (и редактор)
 The God-Chosen
 част 8: Soul of the City (1986) (и редактор)
 The Small Powers That Endure
 Children of All Ages
 част 9: Blood Ties (1986) (и редактор)
 Sanctuary Nocturne
 част 10: Aftermath (1987) (и редактор)
 Seeing Is Believing
 част 11: Uneasy Alliances (1988) (действащи лица, въведение и редактор)
 част 12: Stealers’ Sky (1989) (действащи лица и редактор)
 част 13: Turning Points (2002) (и въведение)
 The Red Lucky
 Afterword

Външни препратки 
  на Лин Аби
 

Американски писателки
Американски писатели фантасти
Американски фентъзи писатели
Родени в щата Ню Йорк
Михалаки Георгиев

Михалаки Георгиев (род. 11 август 1852 във Видин, поч. 14 февруари 1916 в София) е български писател–белетрист, общественик, дипломат, стопански деец.

Биография 
Той е сред представителите на новобългарската литература, които се формират като творци през Възраждането, но се разгръщат напълно след Освобождението. Първоначално публикува отделни материали в списанията „Читалище“, „Право“, „Ступан“. Те са предимно на икономическа тематика.

След Освобождението работи като управител на Видинската митница, ревизор на митниците в България, служител в Министерството на обществените сгради, земеделието и търговията и в Министерството на финансите, дипломатически представител във Виена и Белград. През 1892 г. е организатор и директор на първото българско земеделско и промишлено изложение в Пловдив. Инициатор и организатор на първата българска държавна лотария, неговият подпис стои върху всичките 300 000 билета.

След 1900 г. е писател, публицист и редактор на вестник „Балканска трибуна“, редовен член на БКД. Създава и редактира едно от първите земеделски списания – „Домакин“. Съставя първия български учебник по ботаника за средни училища. Отпечатва я в Белград през 1881 г.

В неговия дом се запознават Иван Вазов и Иван Шишманов.

От 1890 г. се включва пълноценно в следосвобожденската ни белетристика с теми из живота на българското село. Пише разкази, очерци и хуморески. Творчеството му, макар самобитно и специфично, е неразделна част от критико-реалистичната линия в нашата литература от този период в лицето на Иван Вазов, Тодор Влайков, Алеко Константинов и др.

По-известни произведения са: „Така се лъже човек. Хумореска“ (1899), „От късмета е всичко на тоя свят“ (1904), „Три срещи. Спомени от миналото“ (1899) – пълни с хумор и сарказъм, „Бирникът дошел – драматизация“ (1905), „Тахир Беговица“ (1910) и др. Създава цяла галерия от образи на обикновени хора. Езикът на творбите му е колоритен, изпъстрен с диалектизми, турцизми, пословици и поговорки.

Частична библиография

Съчинения 
 „Така се лъже човек. Хумореска“ (1899)
 „Три срещи. Спомени от миналото“ (1899)
 „От късмета е всичко на този свят“ (1904)
 „Разкази и хуморески. т. I, т. II“, с предговор от Иван Вазов(1919, 1921) и др.

Разкази 
 „Меракът на чичо Денчо“, Литературен клуб (1899)

Външни препратки 
 От и за Михалаки Георгиев в Националния каталог на академичните библиотеки в България НАБИС
 Биография и критика за Михалаки Георгиев в Литернет
 Архивни материали на Михалаки Георгиев и критически текстове за него, проект „Българската литературна класика – знание за всички. Неизвестни архиви и културни контексти“

Писатели след Освобождението
Български автори на учебници
Български хумористи
Български дипломати
Български ботаници
Български журналисти
Митническо дело в България
Академици на БАН
Родени във Видин
Починали в София
Оломоуц

Оломоуц (, на моравски: Holomóc или Olomóc, ; ;  или Olomucium) е град в Източна Чехия, административен център на Оломоуцки край.

География 
Разположен е на река Морава. Надморската височина на града варира от 208 до 420 m, площта му е 103,33 km2. Населението е 99 496 души (2022).

История 
Историята на Оломоуц започва от 1055 г., когато се споменава за Оломоуцката крепост. Градът се състои от историческа стара част (Staré město) и нова част.

Известни личности 
 Родени в Оломоуц
 Рудолф Айтелбергер (1817 – 1885), историк на изкуството
 Карел Брюкнер (р. 1939), футболист
 Спитигнев II (1031 – 1061), херцог
 Олга Тауски-Тод (1906 – 1995), математичка
 Вилхелм Томашек (1841 – 1901), географ

 Починали в Оломоуц
 Вацлав III (1289 – 1306), крал

Външни препратки 
 Официален сайт
Острава

Острава (; ; ) е град в Източна Чехия, административен център на Моравско-Силезки край, намира се на около 15 км от границата с Полша. Явява се третият по големина и площ град в Чехия. Населението на града през 2012 година е 299 609 души. Разположен е на река Одер.

Кметове

Университети 
 Технически университет на Острава
 Университет на Острава
 Бизнес школа Острава

Известни личности 
 Родени в Острава
 Иван Лендъл (р. 1960), тенисист
 Тара Уайт (р. 1987), порнографска актриса и телевизионен водещ
 Вера Хитилова (1929 – 2014), режисьорка
 Марек Янкуловски (р. 1977), футболист
 Хана Загорова (р. 1946), певица
 Марие Ротрова (р. 1941), певица

 Починали в Острава
 Леош Яначек (1854 – 1928), композитор

Побратимени градове 
  – Волгоград, Русия (1947)
  – Дрезден, Германия (1971)
  – Катовице, Полша (1960)
  – Ковънтри, Великобритания (1957)
  – Кошице, Словакия (2001)
  – Мишколц, Унгария (2001)
  – Перник, България
  – Пиреус, Гърция (1997)
  – Питсбърг, САЩ (2001)
  – Воджиславски окръг, Полша (2005)
  – Сплит, Хърватия (1976)

Източници

Външни препратки 

 Официален уебсайт
 информационен център
 Ostrava информационни услуги
Емил Шкода

Ѐмил Шкода () е чешки инженер и индустриалец.

Учи в Пражката политехника и в Техническия университет в Карлсруе, Германия. След завършването си работи основно в Прусия, една от най-напредналите в техническо отношение държави през това време. С избухването на Австро-пруската война през 1866 г. се оттегля в родния си град Пилзен и става главен инженер на малка машиностроителна фабрика. Три години по-късно, през 1869 г., той купува фабриката и започва да я разширява, достигайки до огромно предприятие с 4000 работници и 200 техници. Емил Шкода разбира, че неспокойна Европа ще се нуждае от оръжия и залага основно на тази стратегия.

През 1886 г. Шкода построява железопътна връзка, а през 1890 г. строи нова фабрика, произвеждаща картечници за австроунгарската армия. Заводите продължават да се разрастват и през 1899 г. са реорганизирани в компанията Škoda, известна с производството на оръжие през двете световни войни.

Под негово ръководство започва производство на съоръжения за захарни заводи, пивоварни, мелници, мини и др. отрасли. Голяма част от продукцията отива за износ. През 1884 г. построява и модерен стоманодобивен завод и цех за валцоване, чиято продукция е предназначена за развиващата се корабостроителна промишленост в Европа.

Със своята прозорливост Емил Шкода разбира, че времето на големите предприятия с един собственик отминава и решава да привлече външни инвеститори. Така на 12 декември 1899 г. заводите Škoda се трансформират в акционерно дружество, на което Емил Шкода става генерален директор.

Емил Шкода умира на 8 август 1900 г., докато пътува с влак, близо до селцето Зелцтал, Щирия, Австрия, където е бил на курорт. Погребан е в гробището Св. Николай в Пилзен. Погребението му е било голямо събитие за града и околностите.

Бележки 

Предприемачи
Чешки бизнесмени

Родени в Пилзен
Леош Яначек

Леош Яначек () е чешки композитор.

Известен е най-вече с оркестровата си пиеса „Синфониета“, както и със своите опери, и е общопризнат като един от най-изтъкнатите композитори на Чехия.

Биография 
Роден е в моравското село Хуквалди в учителско семейство на 3 юли 1854 г. Като дете пее в църковен хор.

На 18 години става учител, след това постъпва в Органната школа в Прага, която завършва през 1876 г. По-късно учи в Лайпцигската и Виенската консерватория. През 1880 г. става преподавател по музика в института за учители в Бърно, като успоредно се занимава с изучаване на народната песен и с обществена работа. Яначек организира Органна школа в Бърно, а по-късно и филиали на Пражката консерватория в този град. Основател е на известните Моравски музикални тържества.

Създава своите 10 опери в продължение на повече от 30 години. Първата му творба е „Шарка“ (1888), поставена върху популярния чешки сюжет, на който Бедржих Сметана написва своята симфонична поема, като тя е сред любимите му, чиято последна обработка е от 1918 г. Яначек завършва операта „Началото на романа“ (1921), а след това работи върху „Йенуфа“ („Нейната заварена дъщеря“) (1904). Оттогава започва активният му творчески период – оперите „Съдба“ и „Пътешествията на пан Браучек“ (по повестта на чешкия писател класик Сватоплук Чех), която му отнема почти десетилетие (1917). За следващата си опера Яначек избира драмата „Бурята“ на руския писател Александър Островски, изнесена с голям успех под името „Катя Кабанова“ през 1921 г. Следват комичната му опера „Хитрата лисичка“ (1923), „Делото Макропулос“ (1925) по пиесата на Карел Чапек и „Из мъртвия дом“ (1928) по „Из записките от мъртвия дом“ от Фьодор Достоевски.

Яначек става известен извън родината си твърде късно, в последните години на живота си. Умира в Острава на 12 август 1928 г.

Бележки

Външни препратки 
  Леош Яначек в Encyclopædia Britannica
 

Оперни композитори
Балетни композитори
Композитори на Романтизма
Чехословашки композитори
Чехословашки диригенти
Чешки композитори
Чешки диригенти
Чешки музикални педагози
Атеисти
Доктор хонорис кауза на Масариковия университет
Хора от Бърно
Личности (Острава)
Починали от пневмония
Морава (Централна Европа)

Морава (на чешки и ; ) е река в Чехия (Пардубицки, Оломоуцки и Южноморавски край), Словакия (Търнавски и Братиславски край) и Австрия (провинция Долна Австрия), ляв приток на Дунав. Дължината ѝ е 358 km, площта на водосборния ѝ басейн е 26 734 km².

Географска характеристика

Извор, течение, устие 
Река Морава води началото си от южното подножие на връх Снежник (1425 m) в планината Судети на 1305 m н.в. в източната част на Пардубицки край, Чехия. По цялото си протежение тече основно в южна посока в широка долина между Чешко-Моравското възвишение на запад и крайните западни разклонения на Западните Карпати. В долното си течение на протежение от около 50 km служи за граница между Чехия и Словакия, а последните 91 km е гранична река между Австрия и Словакия. Влива се отлява в река Дунав при нейния 1880 km, на 135 m н.в., при крепостта Девин (западен квартал на столицата Братислава).

Водосборен басейн, притоци 
На югозапад водосборният басейн на Морава граничи с водосборните басейни на реките Русбах, Гьолерсбах, Шмида и Камп (леви притоци на Дунав), на запад и северозапад – с водосборния басейн на река Елба (от басейна на Северно море), на север и североизток – с водосборния басейн на река Одер (от басейна на Балтийско море), а на изток – с водосборния басейн на река Вах (ляв приток на Дунав). В тези си граници площта на водосборния басейн на Морава възлиза на 26 734 km² (3,27% от водосборния басейн на Дунав).

Основни притоци: леви – Оскава (50 km), Бистършице (54 km), Бечва (62 km), Миява (84 km), Рудава (47 km), Малина (58 km); десни – Дия (235 km), Цайя (58 km).

Хидроложки показатели 
Морава има ясно изразено пролетно пълноводие и лятно маловодие, с характерни епизодични летни прииждания в резултата на поройни дъждове във водосборния ѝ басейн. Среден годишен отток в устието 115 m³/sec.

Стопанско значение, градове 
Река Морава е плавателна за плиткогазещи съдове на 130 km в долното си течение, до чешкия град Ходонин. Голяма част от водите ѝ през лятото се отклоняват за напояване, а по течението ѝ са изградени няколко малки ВЕЦ-ове.

По цялото си протежение долината на реката е гъсто заселена. По-големите селища са градовете:
 Чехия – Оломоуц, Кромержиж, Ухерске Храдище, Ходонин;
 Словакия – Холич, Братислава;
 Австрия – Хоенау, Мархег.

Галерея

Вижте също 
 Списък на реките в Европа (водосборен басейн на Атлантическия океан)
 Списък на реките в Чехия
 Списък на реките в Словакия
 Списък на реките в Австрия

Източници 

Реки в Чехия
Реки в Словакия
Реки в Австрия
Притоци на Дунав
Моравия
Грегор Мендел

Грѐгор Йо̀хан Мѐндел () е австрийски биолог (ботаник и генетик), монах-августинец, абат, често наричан „баща на генетиката“ заради неговите изследвания на наследствеността при граховите растения. Откритите от него закономерности в наследяването на моногенните признаци (тези закономерности днес са известни като Закони на Мендел) стават първата стъпка по пътя към съвременната генетика.

Биография 
Роден е на 22 юли 1822 г. в Хайнцендорф в близост до Нови Ичин в австрийската част на Силезия (днес Хинчице, Чехия), в семейство на немскоговорещи крепостни селяни. Твърдението, че между предците му има и чехи, не може да се докаже. Във всеки случай той се причислявал към немската народност, а родният му език е бил немски. Вследствие на факта, че е живял в двуезична среда, се е научил да говори свободно чешки. Баща му, Антон Мендел, е дребен земеделец. При злополука върху него пада дърво и той остава почти инвалид. Тогава Йохан Мендел е на 16 години и за да може да се издържа в учението, става августински монах и приема името брат Грегор. Следва известно време във Виена, след което завършва Теологическия колеж в Брюн (днес Бърно).

Грегор Мендел умира в Бърно на 6 януари 1884 г. на 61-годишна възраст от хроничен нефрит.

Научна дейност

Експерименти 
В манастирската градина в Брюн Мендел започва серия експерименти по кръстосване на грах, които продължават осем години. През това време той засява над 30 000 растения и установява закономерностите на наследяване на редица признаци: оцветяване на семената, конфигурация на обвивката им, багра на цветовете и др.

Както посочва Мат Ридли в книгата си „Геномът“ (2002), това не са забавления на любител-градинар, а колосален, много добре обмислен и планиран експеримент – Мендел е добър математик и много ясно си дава сметка какво открива. По този начин той наистина поставя началото на генетиката като наука.

Представяне 
Представя труда си пред брюнското Общество за изучаване на естествени науки и го публикува през 1866 г. в бюлетина на това общество под заглавие „Изследвания върху растителните хибриди“ („Versuchen ueber Pflanzen-Hybriden“).

Признание 
Научната общност в средата на 19 век не е готова да осъзнае значимостта на откритието на Мендел, тъй като то остава „неразбрано“ до 1900 г. Тогава трима учени, независимо един от друг – Карл Коренс в Германия, Ерих фон Чермак в Австрия и Хуго де Фриз в Нидерландия – „преоткриват“ законите на Мендел. Затова 1900 г. обикновено се смята за рождена дата на генетиката.

В периода 1948 – 1964 г. в СССР и социалистическите страни официална подкрепа получават погрешни представи за наследствеността и развитието на организмите, пропагандирани от акад. Т. Д. Лисенко. Генетиката е обявена за идеалистична буржоазна наука, нейните привърженици са гонени, учебниците по биология са пренаписани. Сред очерняните учени неизменно е и Мендел. В България през април 1949 г. е проведена Биологическа конференция, свикана от БАН, след която започват усилия за пълното изкореняване на реакционното Вайсман-Мендел-Морганово направление от нашата биологическа наука.

Източници 

Австрийски ботаници
Австрийски генетици
Августински орден
Хора от Бърно
Чешки учени
Франьо Туджман

Франьо Туджман () е хърватски политик и историк. Първи президент на Хърватия след обявяването на независимостта от Югославия. Остава такъв до смъртта си през 1999 г.

Роден е във Велико Търговишче. По време на Втората световна война е бил член на 10-ия загребски корпус на югославските партизани. След края на войната работи в Министерството на отбраната, по-късно достига до чин генерал-майор от югославската армия – 1960 г. След отбиване на военната си кариера се посвещава на изучаването на геополитиката. През 1963 г. става професор в Загребския факултет по политически науки. Получава докторска степен по история в 1965 г., работи като историк, докато не влиза в конфликт с комунистическия режим. Туджман участва в движението Хърватска пролет, призоваващо за реформи в страната, за което през 1972 г. е хвърлен в затвора. Започва политическа кариера с основаването на Хърватската демократична общност (ХДО) през 1989 г.

ХДО печели първите парламентарни избори в Хърватия през 1990 г. и Туджман става председател на Председателството на Социалистическа република Хърватия. Като председател е натиснат за създаването на независима Хърватия. Референдумът за независимост се провежда на 19 май 1991 г. и е одобрен от 93% от гласуващите, на 25 юни 1991 г. Хърватия обявява независимостта си от Югославия. Части от сърбите в Хърватия въстават, подкрепени от югославската армия, и така се стига до Хърватската война за независимост. Договаря се прекратяване на огъня през 1992 г., но войната се разпространява в Босна и Херцеговина. Туджман е подложен на критика заради ролята си в Хърватско-босненската война, застрашаваща международната подкрепа за Хърватия. Споразумение за прекратяване на огъня е сключено във Вашингтон през март 1994 г. През 1995 г. Туджман разрешава голяма офанзива, известна като Операция Буря, която ефективно слага край на войната в Хърватия. През същата година той е един от подписалите Дейтънското споразумение, слагащо край на Босненската война. Преизбран е за президент на Хърватия през 1992 г. и 1997 г. и остава на власт до смъртта си през 1999 г.

Източници 

Президенти на Хърватия
Хърватски политици
Хърватски военни дейци
Генерали от ЮНА
Югославски партизани
Югославски дисиденти
Маршали
Академици
Хърватски учени
Починали в Загреб
Почетни граждани на Загреб
Анте Трумбич

Анте Трумбич () е виден хърватски и югославски юрист и политик.

Той е деец на хърватски политически партии, лидер на Хърватската селска партия, важна фигура в създаването на Кралството на сърби, хървати и словенци, първият външен министър на Югославия (1918 – 1920).

Роден в Сплит, Далмация, той учи право в Загреб, Виена и Грац. От 1890 г. работи като адвокат.

През 1895 – 1914 година е депутат в Далматинския събор (на Кралство Далмация в Австро-Унгария). Става кмет на Сплит през 1905 година. Привърженик е на постепенни реформи в славянските провинции на Австро-Унгария.

След атентата в Сараево Трумбич заминава за Италия и по време на Първата световна война развива политическа дейност в емиграция. Става основен организатор и председател на Югославския комитет, като действа в Лондон и се опитва се да убеди сръбското правителство на Никола Пашич в ползата от образуване на равноправен съюз на хървати, словенци и сърби. Тези усилия довеждат до Декларацията от Корфу, подписана през лятото на 1917 г. Принц Александър, действащ като регент на крал Петър I, приема идеята за създаване на Югославия.

На Версайската конференция след Първата световна война Трумбич защитава югославските интереси срещу териториалните претенции на Италия по т.нар. спор за Далмация. През 1920 г. се оттегля от поста си на външен министър, заради надделяването на сръбските интереси в политиката на кралството.

Външни препратки 
 Биография на Анте Трумбич на FirstWorldWar.com 

Министри на външните работи на Югославия
Югославски политици
Хърватски политици
Кметове в Хърватия
Родени в Сплит
Починали в Загреб
Робърт Асприн

Робърт Лин Асприн () е американски писател на научна фантастика и фентъзи.

Биография и творчество 
Робърт Асприн е роден на 28 юни 1946 г. в град Сейнт Джонс, щат Мичиган и бива изоставен от своите родители. Израства в университетския град Ан Арбър сред книгохранилища, музеи и други сгради с учебна цел. Учил е в Мичиганския университет и по-късно е работил в счетоводен отдел на компания „Xerox“.

Втората съпруга на Асприн е американската писателка Лин Аби. Заедно с нея той става организатор на серията „Thieves' World“ („Светът на крадците“).

Библиография

Цикъл „Arthur War Lord“ 
 Arthur War Lord
 Far Beyond the Wave

Цикъл „Time Scout“ (& Линда Евънс) 
 Time Scout
 Wager's of Sin
 Ripping Time
 The House That Jack Built

Цикъл „Myth Adventure“ („Митични приключения“) 
 Another Fine Myth (Още един прекрасен мит)
 Myth Conceptions (Митични представи)
 Myth Directions (Митично подвеждане)
 Hit or Myth (Митична бъркотия)
 Myth-ing Persons
 Little Myth Marker
 M.Y.T.H. Inc. Link
 Myth-nomers and Im-pervections
 M.Y.T.H. Inc. in Action
 Sweet Myth-tery of Life
 Myth-ion Improbable
 Something M.Y.T.H. Inc.
 Myth-Alliances (& Jody Lynn Nye)

Цикъл „Myth Adventure“ („Митични приключения“ – разкази) 
 Myth Congeniality
 Myth-Calculations
 Myth-ter Right
 M.Y.T.H. Inc. Instructions

Цикъл „Duncan and Mallory“ (& Мел Уайт) 
 Duncan and Mallory
 The Bar-None Ranch
 The Raiders

Цикъл „Phule's Company“ 
 Phule's Company
 Phule's Paradise
 A Phule and His Money (& Peter J. Heck)
 Phule Me Twice (& Peter J. Heck)

Цикъл „Catwoman“ (& Лин Аби) 
 Catwoman
 Catwoman: Tiger Hunt

Самостоятелни романи 
 Cold Cash Warrior (& Bill Fawcett)
 For King and Country (& Dafydd ab Hugh]
 Mirror Friend, Mirror Foe (& George Takei)
 Tambu
 The Bug Wars
 The Cold Cash War

Американски писатели фантасти
Американски фентъзи писатели
Мичиганци
Елена Филатова

Елена (Лена) Владимировна Филатова (р. 1974) е мотоциклетистка и фотографка от Украйна.

Става известна в Интернет под псевдонима KiddOfSpeed, след като създава своя уебсайт. На него публикува снимки от нейните обиколки с мотоциклет в района около Чернобилската АЕЦ, 18 години след Чернобилската авария от 1986 г. Нейните обиколки са предимно в родния ѝ град Припят, изоставен след аварията.

Външни препратки 
 „Urban Exploration Resource“ от май 2004 г.
 Личният сайт на Елена
 Оригиналната страница на Елена в AngelFire
 Българското огледало на Призрачния град 
 Полско огледало на Призрачния град
 Първа публикация в Slashdot
 Втора публикация в Slashdot

Чернобилска авария
Украински фотографи
Украински спортистки
Мотоциклетисти
Тодор Влайков

Тодор Генчов Влайков, още наричан с псевдонима си Веселин, е български писател, общественик и политик. Най-известното му произведение е повестта „Дядовата Славчова унука“. Негов правнук е дипломатът Радко Влайков.

Биография 
Роден е на 13 февруари 1865 г. в град Пирдоп. Завършва Историко-филологическия факултет на Московския университет през 1888 година. Основател (1895) и председател (1898) на Българския учителски съюз. Действителен член на БКД (дн. БАН) от 1900 година.

През 1890 г. Тодор Влайков и Тодор Йончев основават в Мирково първата българска кооперация – „Мирковско взаимодавно спестовно земеделческо дружество „Орало“.

Влайков е сред основателите и първи лидер на Радикалдемократическата партия. При основаването на Демократическия сговор през 1923 година участва в групата, изработила първата програма на новата партия.

Библиография 
 „Леля Гена“ (1890)
 „За чича Стайка“ (1891)
 „Ратай“ (1892)
 „Учител Миленков“ (1894)
 „Разкази и повести“ (1897)
 „Дядовата Славчова унука“ (11 изд. - 1889, 1917, 1927, 1928, 1928 със загл. Две се млади залибиле, 1941, 1946, 1978, 1985, 1989, 2004)
 „Стрина Венковица и снаха ѝ“ (1925)
 „Преживяното“ (1934, 1939, 1942)
 „Есен“ (1891)
 „Неприятен гост”

Посмъртно признание 
 Кино „Влайкова“
През 1926 г. по инициатива на Мария Влайкова, съпруга на Тодор Г. Влайков, е открита сграда, предназначена да помещава Народното кино. Веднага след това новопостроената сграда на ул. „Цар Иван Асен ІІ“ е дарена на Министерството на народното просвещение, а малко по-късно киното вече носи името „Влайкова“.

 Почетен гражданин на Пирдоп (2002)

 Национална литературна награда „Тодор Влайков“
През 2007 г. с решение на Общинския съвет в Пирдоп е учредена Национална литературна награда „Тодор Влайков“.

Галерия

Бележки

Външни препратки 

 Живот и творчество на Тодор Влайков в Литернет
 Къщата на Тодор Влайков на ул. Солунска в София – акварел от Константин Щъркелов
 Текст на повестта „Дядовата Славчова унука“ 
 Текст на повестта „Житието на една майка“, електронна библиотека „Православна беседа“
 Текст на разказа „Косач“, електронна библиотека „Православна беседа“
 Текст на разказа „Седянка“, електронна библиотека „Православна беседа“
 Текст на повестта „Стрина Венковица и снаха ѝ“ 
 Искра Ценкова, „Хотел между тоя и оня свят: Писателят-народник и депутат Тодор Влайков пак ще посреща и изпраща гости в дома си“, сп. „Тема“, бр. 52 (168), 31 декември 2004
 От и за Тодор Г. Влайков в Национален каталог на академичните библиотеки в страната НАБИС
 
 Речник на българската литература, София, изд. на БАН, 1976, т. 1 А-Д, стр. 229
 Речник по нова българска литература 1878-1992, София, изд. Хемус, 1994, стр. 65

Български писатели
Български политици (1878 – 1918)
Български политици (1918 – 1945)
Демократически сговор
Московски държавен университет
Академици на БАН
Български кооперативни дейци
Членове на Българското географско дружество
Почетни граждани на Пирдоп
Родени в Пирдоп
Починали в София
Опашна кост

Опашната кост, os coccygis представлява кост, изградена от срастването на 4-5, по-рядко 3-6 прешлена (недоразвити). Тя има форма на извита пирамида, основата на която е обърната нагоре, а върхът надолу. Прешлените, които образуват опашната кост имат само тела. Опашната кост има голямо значение за правилното функциониране на опорно-двигателната система, помага за извършването на движения и на преместването на тялото в пространството, подкрепя тазовите органи и тазът по време на раждане.

Гръбначен стълб
Алгис Будрис

Алгирдас Джонас Будрис () е литовско-американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е на 9 януари 1931 г. в Кьонигсберг, Прусия.

През 1936 г. с родителите си се премества в САЩ. Баща му е бил генерален консул на Литва в САЩ и остава там дълго време след войната като прадставител на Литовското правителство в изгнание, поради което получават американско гражданство чак през 1990-те години.

Алгис Будрис завършва Колумбийския университет и университета в Маями.

Първият му разказ е публикуван през 1952 г. и 5 г. по-късно вече е редактор на списанията „Venture Science Fiction Magazine“ и „Magazine of Fantasy and Science Fiction“. Награден е с наградата „Едгар По“ през 1966 г.

Умира на 9 юни 2008 г.

Източници

Външни препратки 
 

Американски писатели фантасти
Литовски писатели
Литовци в САЩ
Родени в Калининград
Починали в Еванстън
Heroes of Might and Magic

Heroes of Might and Magic е името на поредица компютърни игри от жанра походова стратегия. Най-популярна става третата част от серията – Heroes of Might and Magic III.

Характерни черти 
Всеки играч може да притежава градове и герои, като основен елемент от играта е развитието на героите – те могат да научават нови способности и да носят предмети, които им дават специални умения. Градовете са място, където могат да се строят сгради, създават нови герои и други бойни единици. Има различни видове градове – те се различават по сградите, които могат да се строят в тях и по единиците, които могат да се произвеждат.>

Вижте също 
 Heroes of Might and Magic 3
 Heroes of Might and Magic 4
 Heroes of Might and Magic 5
Административно деление на Русия

Съгласно чл. 5 от Конституцията на Руската федерация в нейния състав влизат равноправни юридически субекти.

Субекти на РФ

Видове субекти 
Към 1 януари 2018 г. на територията на Руската федерация съществуват 85 равноправни юридически субекти, в т.ч.:
 републики – 22;
 краища – 9;
 области – 46;
 градове от федерално значение – 3;
 автономна област – 1;
 автономни окръзи – 4;

От своя страна те включват:
 градски окръзи – 572 броя;
 муниципални райони – 1762 броя;
 градове – 1120 броя, в т.ч с републиканско, краево, областно и окръжно подчинение – 557 броя, с районно подчинение – 542 броя, с особен статут (закрити административно териториални образувания – 21 броя;
 градски райони – 488 броя;
 селища от градски тип – 1272 броя.

Правен статут 
Във взаимоотношенията си с федералните органи на държавната власт всички субекти са равноправни. Към 2016 г. те са 85, като броят им се е изменял и все още подлежи на промяна, поради планирани референдуми за обединяване на някои от субектите.

В таблицата са показани особеностите в конституционно-правния статут на всеки от видовете субекти, като в със скоби е указан член от Конституцията на Руската федерация, съдържащ съответстващото положение.

Списък на субектите на Руската Федерация

Федерални окръзи в Русия 

Равноправните юридически субекти са групирани в 8 федерални окръга, които не са единици от административно-териториалното деление на страната.

Бележки
Хетеросексизъм

Хетеросексизмът е идеологическа или мирогледна система, която отрича, клевети и заклеймява всяка нехетеросексуална форма на поведение, идентичност, връзка или общество. Тя проповядва предразсъдъци спрямо хомосексуалните и бисексуалните или всяка група, която не е крайно хетеросексуална. Подобен е терминът сексуален предразсъдък — негативна нагласа спрямо даден човек, заради неговата или нейната сексуална ориентация. Терминът не е синоним на хомофобия и представлява по-скоро неумишлена дискриминация на не-хетеросексуалните поради културни предразсъдъци, като тези, принадлежащи на авраамическите религии. „Хетеросексизъм“ предполага, че проблемът на предубеждението не е индивидуален, а по-скоро културен недостатък, предизвикващ негативно отношение към не-хетеросексуалните.

Според други определения хетеросексизма е вяра в становището, че единственото естествено, нормално или морално сексуално поведение е хетеросексуалното, като терминър се използва и за ефекта от тази културна идеология. Терминът „хетеросексуализъм“ е предлаган като синонимна форма. Хетеросексизъм е термин, предлаган като заместител на хомофобия, тъй като използва структура, паралелна на сексизма и расизма.

Хетеросексизмът не бива да се бърка с хетероцентризма, който представлява (често подсъзнателно) презумпцията, че всички хора са хетеросексуални. Хетероцентризмът непреднамерено се е превърнал в част от ежедневието. Като пример за това може да послужи фактът, че някои хетеросексуални наричат себе си „нормални“. Друг пример за хетероцентризъм е случая, в който жена казва, че има среща, а естественият ответен въпрос на много хора е „Как му е името?“ или „Сладък ли е?“, подхождайки с презумпцията, че срещата е хетеросексуална. Въпреки това казалият го може да няма нищо против еднополовите интимни срещи. Това в голяма степен е обвързано със социално наложените полови роли при оформянето на сексуалността (вж. Социални аспекти на сексуалността).

Вижте също 
 Сексизъм
 Хетеронормативност
 Хомофилия
 Хомосексуалност
 Списък с ЛГБТ теми

Източници 

ЛГБТ права
Предразсъдъци
Хомофобия
Федерални окръзи в Русия

Федералните окръзи в Русия са създадени в съответствие с Указ № 849 „За пълномощните представители на президента на Руската федерация във федералните окръзи“ на президента Владимир Путин от 13 май 2000 г.

Макар и да не са федерални субекти, федералните окръзи са част от административно-териториалното деление на Русия. Създадени са по аналогия с военните окръзи и икономическите райони, но не съвпадат с техния брой и състав.

Пълномощните представители на президента на Русия във федералните окръзи са служители на Администрацията на президента на Русия.

Общи данни за окръзите 
Тази графика и таблицата към нея частично или изцяло представлява превод на съответната част от страницата „Федеральные округа Российской Федерации“ в Уикипедия на руски, версия от 12:00, 2 декември 2013. Оригиналният текст, както и този превод, са защитени от Лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Споделяне на споделеното“.

Федерални субекти по окръзи

Централен федерален окръг

Северозападен федерален окръг

Южен федерален окръг

Севернокавказки федерален окръг

Приволжки федерален окръг

Уралски федерален окръг

Сибирски федерален окръг

Далекоизточен федерален окръг

Бележки
Хетеронормативност

Хетеронормативността е термин създаден през 1991 за да опише маргинализацията на нехетеросексуалните типове лайфстайл и гледището, че хетеросексуалността е „нормална“ и „естествена“, тоест самото мислене за сексуалност вече предполага хетеросексуалността, като игнорира или стигматизира хомосексуалността.

Хетеронормативността касае половете и тяхната роля в обществото. Тя зачита съществуването на два пола (мъжки и женски), които са противоположни, взаимно изключващи се и допълващи се, и които имат строго определена роля в живота.

Хетеронормативното мислене счита за „нормални“ и „естествени“ любовните, сексуалните и брачните връзки само между мъж и жена. Поради това, физиологичният пол, психологическият пол и половата роля у всеки, следва да отговарят на нормата за мъжко и женско, а хетеросексуалността се разглежда като единствената „правилна“ сексуална ориентация.

В съвременното общество хетеронормативността присъства, но модерните политики на социално включване обикновено провеждат идеята за мултикултурализъм – равнопредставяне и недискриминация на бази етнос, сексуална ориентация и т.н., ЛГБТ организациите много често ориентират своите интереси към правилното включване на хомосексуалните и бисексуалните образи в медиите (виж GLAAD).

Концепция 
Основно за хетеронормативността е делението на хората на две полови категории, в които социалната роля и поведение, половата идентичност и сексуалната ориентация трябва да съответстват на първичните полови белези на индивида. В съответствие с тази идея се определят и два комплекса от поведенчески модели – „мъжки“ и „женски“. Дефинират се понятията „мъжествен“ и „женствен“. В този смисъл хетеронормативността по същество е сексистка идеология, тъй като не зачита правото на изява на индивида в области, за които се смята, че не съответстват на неговия пол.

Хетеронормативното общество изисква от всички свои членове да изпитват и проявяват чувства единствено към другия пол, и е враждебно към всички които не се вместват в тази норма. А за „нормално“ и „добро“ се приема само онова, което е статистически преобладавщо.

Хетеронормативността се приема за един от основните стълбове на патриархалността, тъй като нейните норми налагат превъзходството и преимуществото на хетеросексуалния мъж над останалите полове и сексуалности. Хетеронормативните закони създават неравенство в законовия статут на отделните индивиди, обусловено единствено от тяхната полова или сексуална принадлежност. Пример за хетеронормативни закони са тези, които:
 – дават право на платен отпуск по майчинство, но не и по бащинство;
 – препоръчват децата да се оставят в грижа на майката, в случай на развод;
 – допускат определени длъжности и професии да се изпълняват само от единия пол;
 – отказват право на семейно обвързване на хора от еднакъв пол;
 – отказват право на осиновяване на не-хетеросексуални хора;
 – отказват достъп до обществена или политическа изява на хора от определен пол или сексуалност;

Вижте също 
 Списък с ЛГБТ теми
 Куиър
 ЛГБТ
 Хомофобия
 Хетеросексизъм
 биологичен детерминизъм

ЛГБТ терминология
Изследвания на пола