alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Kisszaniszló

Kisszaniszló (1899-ig Kis-Sztankóc, szlovákul Malé Stankovce) Trencsénsztankóc településrésze, korábban önálló község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 8 km-re délnyugatra a Vág bal partján fekszik.

Története 
1345-ben Stankk néven említik először.

Vályi András szerint "Kis, és Nagy Sztankócz. Két tót faluk Trentsén Várm., amannak földes Ura B. Révay Uraság, melly fekszik Rozvaczhoz, ’s Turnához közel; ennek pedig Gr. Illésházy Uraság, fekszik Szeleczhez közel, és annak filiája; lakosaik katolikusok; földgyeik jól termők, fájok, réttyek, legelőjök elég van."

Fényes Elek szerint "Sztankócz, (Kis), tót falu, Trencsén vmegyében, közel a Vágh bal partjához: 202 kath., 102 evang., anya templommal, termékeny jó határral. F. u. többen. Ut. p. Trencsén 2 óra."  

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 352, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben Trencsénsztankóc 2800 lakosából 2758 szlovák volt.

Nevezetességei 
Evangélikus temploma.

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Kisszaniszló Szlovákia térképén

Jegyzetek 

Kisszaniszlo
Trencsén vármegye települései
Nagyszaniszló

Nagyszaniszló (1899-ig Nagy-Sztankóc, szlovákul Veľké Stankovce) Trencsénsztankóc településrésze, korábban önálló község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 9 km-re délnyugatra a Vág bal partján fekszik.

Története 
1345-ben Stankk néven említik először.

Vályi András szerint "Kis, és Nagy Sztankócz. Két tót faluk Trentsén Várm., amannak földes Ura B. Révay Uraság, melly fekszik Rozvaczhoz, ’s Turnához közel; ennek pedig Gr. Illésházy Uraság, fekszik Szeleczhez közel, és annak filiája; lakosaik katolikusok; földgyeik jól termők, fájok, réttyek, legelőjök elég van."

Fényes Elek szerint "Sztankócz (Nagy), tót falu, Trencsén vmegyében, 240 kath., 346 evang., 6 zsidó lak. Nagy erdő. F. u. a dubniczai uradalom."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 704, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben Trencsénsztankóc 2800 lakosából 2758 szlovák volt.

Források

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Nagyszaniszló Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Nagyszaniszlo
Trencsén vármegye települései
Rozvád

Rozvád (szlovákul Rozvadze) Trencsénsztankóc településrésze, korábban önálló község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 9 km-re délnyugatra a Vág bal partján fekszik.

Története 
1212-ben "Rozowag" néven említik először. Később "Rozvacz, Raxowag, Roswas" alakban bukkan fel a neve. II. András király a Szentgyörgyi és Bazini grófoknak adományozta, de már IV. Béla uralkodása alatt a gróf Cseszneky család birtokába került, később a trencséni Demján és Pribic családé. A 16. század végén határa a trencséni váruradalom része volt. Ebben az időben a nagybiróci uradalmi központból igazgatták. 1746-ban önálló uradalom lett.

Fényes Elek szerint "Rozvadz, tót falu, Trencsén vgyében, a dubniczi uradalomban: 186 kath., 16 evang. lak. Ut. p. Trencsén.
" 

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 217, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben Trencsénsztankóc 2800 lakosából 2758 szlovák volt.

Külső hivatkozások 
 Trencsénsztankóc hivatalos oldala
 E-obce.sk
 Rozvád Szlovákia térképén

Jegyzetek 

Rozvad
Trencsén vármegye települései

sk:Trenčianske Stankovce
Vágszállás

Vágszállás (1902-ig Szedlicsna, szlovákul Sedličná) Trencsénsztankóc településrésze, korábban önálló község  Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 7 km-re délnyugatra fekszik.

Története 
Vályi András szerint " SZEDLICZNA. Tót falu Trentsén Várm. földes Urai több Urak, lakosai katolikusok, fekszik Turnához közel, mellynek filiája, határja meglehetős, javai külömbfélék."

Fényes Elek szerint " Szedliczna, tót falu, Trencsén vmegyében, a Vágh balpartján: 158 kath., 33 evang., 30 zsidó lak. Termékeny határ; jó rét és legelő; erdő; synagoga. F. u. többen. Ut. p. Trencsén 1 óra."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 206, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben Trencsénsztankóc 2800 lakosából 2758 szlovák volt.

Híres emberek 
Itt született 1766. április 10-én  és hunyt el 1826. május 2-án Lipszky János magyar katonatiszt, térképész.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Vágszállás Szlovákia térképén

Vagszallas
Trencsén vármegye települései
Billentyűs hárfa

A billentyűs hárfa ötlete tulajdonképpen a barokk kezdetétől létezett, de az első fizikai megvalósítása csak a 19. században történt. Ezzel a hangszerrel a hárfa kromatizálódási problémáit próbálták megoldani.

Eleinte a pengetést ugró mechanikákkal próbálták megoldani, később pengető-„ujjacskák” kerültek a helyükre.

Az első ilyen hangszert Johann Christian Dietz mutatta be 1814-ben, de készített, illetve tökéletesített ilyen hangszert fia, ifj. Johann Christian Dietz, unokája Christian Dietz; továbbá Luigi Caldera és Ignatz Lutz is.

Ezt a hangszert a pengetős hangszerek helyett a billentyűsök közé soroljuk.

Kordofon hangszerek
Trencséntölgyes

Trencséntölgyes (1899-ig Dubodjel, szlovákul Dubodiel) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 20 km-re délkeletre a Báni-medencében  fekszik.

Története 
Hradisko nevű határrészén történelem előtti erődített település maradványa található. 1396-ban  a falu területe a Beznák család birtoka volt. A települést 1439-ben "Dubowydel" alakban említik először.  1493-ban "Dwbodyel", 1598-ban "Dubodiel" alakban szerepel a korabeli forrásokban. A trencséni váruradalomhoz tartozott, egyházilag pedig 1782-ig Kisradna filiája volt. 1598-ban 41 háza volt. 1609-ben a környék településeivel együtt a báni uradalom része lett és a 19. századig oda tartozott. A falu templomáról 1623-tól történik említés, papjai 1670-től ismertek. Nem kizárt, hogy a községnek már előbb is volt egy fatemploma. 1781-ben megkezdte működését a katolikus népiskola. 1782-ben Trencséntölgyes önálló plébánia lett, fő támogatója a birtokos gróf Illésházy János volt. 1784-ben 85 házában 110 családban 626 lakos élt. 1828-ban 82 házában 677 lakos élt, akik mezőgazdasággal, fazekas mesterséggel foglalkoztak. A 18. században sörfőzde működött a településen.

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott. A háború után lakói főként mezőgazdasággal és kézművességgel foglalkoztak. A faluban vízimalom, fűrészmalom és uradalmi szeszfőzde is működött. 1944-ben lakói támogatták a partizánokat, ezért a németek több lakost kivégeztek, másokat koncentrációs táborba hurcoltak.

Népessége
1880-ban 616 lakosából 594 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 704 lakosából 7 magyar és 682 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 736 lakosából 2 magyar és 724 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 796 lakosából 7 magyar és 778 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 833 lakosából 1 magyar és 829 csehszlovák volt.

1930-ban 887 lakosából 881 csehszlovák volt.

1991-ben 861 lakosából 858 szlovák volt.

2001-ben 911 lakosából 904 szlovák volt.

2011-ben 920 lakosából 892 szlovák volt.

Nevezetességei 
 A Legszentebb Oltáriszentség tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1923-ban épült a régi templom helyén.
 Lourdes-i kápolna.
 A falu kastélya 1938-ban épült.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 E-obce.sk
 Községinfó
 Trencséntölgyes Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk

Trencsentolgyes
Trencsén vármegye települései
Vágapáti

Vágapáti (szlovákul Opatovce) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 6 km-re délnyugatra, a Vág bal partján fekszik.

Története 
A települést már 1113-ban a zoborhegyi bencés apátság oklevelében említik "villa Trensciniensis sancti Ypoliti" alakban. 1378-ban "Apaty", 1411-ben "Apati", 1412-ben "Apathy", 1598-ban "Appati penes Byrocz" volt a neve. Szent Hypolit néven kezdetben a zoborhegyi apátság birtoka volt, majd a 15. századtól a nyitrai püspökségé, később a jezsuitáké, a 18. század végén pedig miután a rendet feloszlatták a vallásalapé lett. Később visszakapta a püspökség. 1598-ban 11 ház állt itt. 1720-ban 8 adózója volt. 1784-ben 18 házában, 20 családban 132 lakosa élt. 1828-ban 22 háza volt 199 lakossal. Lakói mezőgazdasággal, halászattal, fakereskedelemmel foglalkoztak. A faluban sörfőzde is működött és nagy hagyományai voltak a molnármesterségnek is. A 19. század második felében kolerajárvány pusztított, 1880-ban és 1890-ben pedig a falu egy része leégett. A Vágh közelsége a haszon mellett sokszor okozott károkat is a községnek, melyet többször pusztított árvíz.

Vályi András szerint "APÁTI. Tót falu Trentsén Vármegyében, földes ura a’ Királyi Kamara, lakosai katolikusok, fekszik Trentséntöl nem meszsze Vág vize mellett, Turnának szomszédságában, mellynek filiája. Határja jó termékenységű, ’s külömbféle javakkal bővelkedő, első Osztálybéli."

Fényes Elek szerint " Apáti, (Opetowecz), tót falu, Trencsén vgyében, a Vágh bal partján: 162 kath., 10 evang., 6 zsidó lak. F. u. a nyitrai püspök. Trencsénhez 1 1/2 óra."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott. A háború után a mezőgazdaság mellett sokan foglalkoztak kosárfonással, vászonszövéssel.

Népessége
1880-ban 226 lakosából 5 német és 211 szlovák anyanyelvű volt, ebből 203 római katolikus, 15 evangélikus és 8 izraelita vallású.

1890-ben 203 lakosából 2 német és 201 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 227 lakosából 2 német és 223 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 283 lakosából 1 magyar, 2 német és 280 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 269 lakosából 268 csehszlovák és 1 egyéb nemzetiségű volt.

1930-ban 272 lakosa mind csehszlovák volt.

1991-ben 396 lakosából 390 szlovák, 4 cseh és 1-1 ruszin és morva volt. 

2001-ben 385 lakosából 382 szlovák és 3 cseh volt.

2011-ben 408 lakosából 394 szlovák és 2-2 cseh és morva volt.

Nevezetességei 
 A Hétfájdalmú Szűzanya tiszteletére szentelt kápolnája 1896-ban épült , az 1980-as években átépítették.
 Szent Család kápolnáját 1916-ban építették barokk-klasszicista stílusban a temető helyén.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 E-obce.sk
 Községinfó
 Vágapáti Szlovákia térképén

Vagapati
Trencsén vármegye települései
Vágcsütörtök

Vágcsütörtök (szlovákul Štvrtok) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 17 km-re délnyugatra a Fehér-Kárpátok lábánál fekszik.

Története 

1477-ben "Chewrtheewrthek" néven említik először. Lakói mezőgazdasággal, állattartással foglalkoztak.

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népesség
1880-ban 428 lakosából 46 német, 1 magyar, 357 szlovák és 9 egyéb anyanyelvű volt, ebből 221 evangélikus, 157 római katolikus és 50 izraelita vallású.

1890-ben 417 lakosából 25 német, 8 magyar és 384 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 445 lakosából 10 német, 11 magyar és 415 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 433 lakosából 1 német, 13 magyar, 408 szlovák és 11 egyéb anyanyelvű volt.

1921-ben 377 lakosából 5 zsidó és 372 csehszlovák volt, ebből 219 evangélikus, 148 római katolikus és 10 izraelita vallású.

1930-ban 385 lakosa mind csehszlovák volt.

1970-ben 458 lakosából 456 szlovák volt.

1980-ban 402 lakosából 398 szlovák volt.

1991-ben 349 lakosából 339 szlovák volt. 

2001-ben 351 lakosából 342 szlovák volt.

2011-ben 357 lakosából 348 szlovák, 5 cseh és 3 cigány volt.

Nevezetességei 
A faluban egy a 19. század végén épített harangláb áll.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Vágcsütörtök Szlovákia térképén
 E-obec.sk

Vagcsutortok
Trencsén vármegye települései
Vágegyháza

Vágegyháza (1899-ig Kosztolna, szlovákul Kostolná) Vágegyháza-Alsózáros településrésze, egykor önálló falu Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 4 km-re délnyugatra fekszik.

Története 
Területén a késő bronzkorban a lausitzi kultúra települése állt.

Vágegyháza első írásos említése 1318-ban "Dregma" alakban történt. 1321-ben "Drethma", 1397-ben "Driethma", 1409-ben "Driethoma", 1598-ban "Koztolna Drietoma" alakban szerepel a korabeli forrásokban. A nyitrai püspökség faluja volt, ahol a püspöknek kastélya is állt. 1598-ban malma és 21 háza volt. 1720-ban 6 volt az adózók száma. 1784-ben 18 házában 24 családban 134 lakos élt. 1828-ban 22 háza és 219 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal, szövéssel, késkészítéssel, szeszfőzéssel foglalkoztak. 1848. október 28-án határában ütköztek meg a honvédek Simunics császári tábornok csapataival. Tejszövetkezetét 1902-ben alapították. Lakói később a mezőgazdaság és állattartás mellett háziiparral foglalkoztak.

Vályi András szerint " KOSZTOLNA. Tót falu Trentsén Várm. földes Ura a Nyitrai Püspökség, lakosai katolikusok, fekszik Drietomának szomszédságában, mellynek filiája, határja termékeny, legelője elég, piatza közel."

Fényes Elek szerint " Kosztolna, (Drietoma), Trencsén m. tót falu, a Vágh jobb partján, Trencsénhez 3/4 órányira: 166 kath., 10 zsidó lak. Van egy savanyuviz-forrása, melly mindenben a chocholnaihoz hasonlít, vendégfogadója és serfőző-háza; az uraság számos teheneket is tart. F. u. a nyitrai püspök."

1910-ben 184, túlnyomórészt szlovák lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

2001-ben Vágegyháza – Alsózáros 351 lakosából 342 szlovák volt.

Nevezetességei 
 Vágegyháza Szent Kozma és Damján tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1735-ben épült a korábbi templom helyén. A 19. század elején  bővítették és klasszicista stílusban építették át.

Külső hivatkozások 
 Vágegyháza-Alsózáros hivatalos oldala
 Községinfó
 A község Szlovákia térképén

Jegyzetek 

Vagegyhaza
Trencsén vármegye települései
Alsózáros

Alsózáros (1899-ig Zárjecs, szlovákul Dolné Záriečie) Vágegyháza-Alsózáros településrésze, egykor önálló falu Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése
Trencséntől 4 km-re nyugatra.

Története 
Vályi András szerint "ZARJECZ. Három tót falu Trentsén Várm. földes Uraik több Uraságok, lakosaik katolikusok, és evangelikusok, fekszenek Drietomához, Lukihoz, és Dluhepoléhoz nem meszsze, Trentsénhez 3/4 mértföldnyire; határbéli földgyeik közép termékenységűek, lakosaik jó késeket tsinálnak, kallójok is van."

Fényes Elek szerint "Zarjecz, Trencsén m. tót falu, a Vágh jobb partján: 81 kath., 51 ev., 14 zsidó lak. Termékeny határ; savanyuviz-forrás. F. u. többen. Ut. p. Trencsén.
" 

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 196, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben Vágegyháza-Alsózáros 351 lakosából 342 szlovák volt.

Források 

Alsozaros
Trencsén vármegye települései
Aeolhárfa

Az aeolhárfa (æolhárfa), vagy más néven szélhárfa egy szélmozgás által megszólaltatott hangszer. Csak nevében hárfa, hangszertanilag a citerák osztályába tartozik. Nevét Aeolus-ról, a görög szélisten (Aiolosz) nevének latinos formájáról kapta.

A romantika igen kedvelt „bútora” volt (bár még ma is készítenek ilyen hangszereket), igen sokat is építettek belőle, elsősorban padlásokra és hasonló szellős, huzatos helyekre tették.

A hangszer tulajdonképpen nem más, mint egy fadoboz, rajta kifeszítve különböző anyagú, vagy különböző vastagságú húrokkal, amelyeket általában egy hangmagasságra hangoltak (természetesen akadnak kivételek). A hangszert a nyitott ablakhoz közel kell elhelyezni, hogy a légmozgás a peremhangos hangkeltés elve alapján megrezgesse a húrokat.

A hangmagasság és -erősség véletlenszerű és változó, a szélerősségtől függ. A légmozgások a közös alaphang felhangjainak szólaltatják meg. Ha eltérő hangmagasságra hangoljuk a húrokat, akkor akár akkordokat is hallhatunk.

Samuel Taylor Coleridge és Percy Bysshe Shelley különböző irodalmi műveiben is felbukkan. Utóbbi híres, Óda a nyugati szélhez című költeményének utolsó szakaszában a beszélő saját magát hasonlítja aeolhárfához.

Ezenkívül Frédéric Chopin Op. 25, no. 1-es Asz-dúr zongoraetűdjét különleges hangzása miatt Robert Schumann a „Szélhárfa-etűd” becenévvel illette, mert miközben a játékosnak a jobb kéz ötödik ujjal egy dallamot kell megszólaltatnia, addig a többi ujjával egy igen gyors, pedálos arpeggio-t kell játszania.

Kordofon hangszerek
Szél
Vágzamárd

Vágzamárd (1899-ig Zamarócz, szlovákul Zamarovce) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Trencséni járásban.

Fekvése 
Trencséntől 3 km-re északkeletre a Vág jobb partján fekszik.

Története 
1208-ban "villa Samar" néven Tamás nyitrai ispán oklevelében említik először. A Zamarovszky család birtoka volt. 1241-ben "Zamar", 1245-ben "Zamard", 1366-ban "Zamard", 1374-ben "Zomar", 1381-ben "Zamarocz", 1418-ban "Samard", 1420-ban "Somar", 1471-ben "Zamarowcz", 1480-ban "Zamarow", 1516-ban "Zamaroch", 1526-ban "Zamarowcz" alakban említik a korabeli források.
A falunak kiterjedt szőlőhegye volt. Fő birtokosai a Zamaróczy és a gróf Cseszneky családok voltak. Kézművesei között habán fazekasok és kovácsok voltak. A 19. században téglagyár működött a községben.

Vályi András szerint " ZAMORÓCZ. Zamorovcze. Tót falu Trentsén Várm. földes Urai több Urak, lakosai többfélék, fekszik Orechóhoz nem meszsze, és annak filiája; határja jó."

Fényes Elek szerint " Zamorócz, Trencsén vm. tót falu, Orecho mellett, Trencsénhez 1/2 órányira északra. Lakja 292 kath., 74 evang., 12 zsidó. Láthatni itt egy régi várnak düledékeit, van savanyuviz-forrása. F. u. több nemesek. Ut. p. Trencsén."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Trencséni járásához tartozott.

Népessége
1880-ban 262 lakosából 3 magyar, 5 német és 227 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 268 lakosából 15 magyar, 20 német és 233 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 331 lakosából 6 magyar, 66 német és 255 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 392 lakosából 23 magyar, 13 német és 356 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 431 lakosából 5-5 magyar és német, 3 zsidó, 414 csehszlovák és 4 egyéb nemzetiségű volt.

1930-ban 570 lakosából 4 magyar, 565 csehszlovák és 1 állampolgárság nélküli volt. Ebből 519 római katolikus, 42 evangélikus, 5 izraelita, 1 református és 3 egyéb vallású volt.

1991-ben 638 lakosából 626 szlovák volt.

2001-ben 695 lakosából 676 szlovák és 2 magyar volt.

2011-ben 849 lakosából 815 szlovák, 4 cseh, 1-1 morva és cigány és 28 ismeretlen nemzetiségű volt.

Neves személyek
Itt született 1701-ben Hicsoldt Pál jezsuita áldozópap és tanár.

Nevezetességei 
 A Zamaróczy család kastélya a 18. században épült klasszicista stílusban.
 A Friml család kúriája a 19. század végén épült.

Jegyzetek 
1937 Pamätnica mestského muzea dra Karola Brančíka v Trenčíne.

Külső hivatkozások 
 E-obce.sk
 Községinfó
 Vágzamárd Szlovákia térképén

Vagzamard
Trencsén vármegye települései
Szimikion

A szimikion (σιμίκιον) vagy szimikon (σιμικόν) ókori pengetős hangszer. 

A Kr. u. 2. században élt Pollux az egyetlen görög szerző, aki említést tesz róla, az epigoneion nevű hangszerrel hozza kapcsolatba, de az utóbbitól eltérően nem 40, csak 35 húrosnak írja le. 

A mai hangszertudomány mindkét hangszert egyfajta lapciterának véli széles, lapos hangszertest fölött a tetőlappal párhuzamosan futó húrokkal. Egy elmélet szerint elképzelhető, hogy a szimikion feltalálója, névadója egy Szimosz nevű Kr. e. 5. századi zenetudós, és eredetileg nem zenei előadás célját szolgálta, hanem a különböző hangsorok tanulmányozására készült.

Jegyzetek

Források 
 
 

Pengetős hangszerek
Ókori zene
Epigoneion

Az epigoneion (ἐπιγόνειον) ókori pengetős hangszer. A Kr. u. 2. században élt Pollux a szimikion nevű 35 húros hangszerrel együtt említi, de attól eltérően 40 húrosnak írja le. A Kr. u. 3. századi Athénaiosz Jubára hivatkozva a hangszer nevét a Kr. e. 6. század második felében élt sziküóni Epigonoszra vezeti vissza, aki szerinte a hangszert pengető nélkül, az ujjaival szólaltatta meg, és bár Juba idejében már függőleges pszaltérionként használták, első használója nevét továbbra is megtartotta. 

Feltételezések szerint az epigoneion a lapciterák családjába tartozhatott, vagyis egy széles, lapos hangdoboz fölött a hangszertetővel párhuzamosan kifeszített húrjai voltak. Az a kitétel, hogy a későbbiekben függőleges helyzetben használták, arra utal, hogy eredetileg vízszintesen, talán ülve a térdekre helyezve szólaltatták meg. Három későbbi római szarkofág domborművén felismerhetőek játék közben függőlegesen tartott, viszonylag kis méretű lapciterák, de csak 9–10 húrral. Elképzelhető, hogy az eredeti epigoneion nem zenei előadás céljára készült, hanem a hangsorok, hangközök tanulmányozására; a sok húrra azért volt szükség, hogy negyedhangonként hangolva őket mindenféle korabeli hangsor előállítható legyen rajtuk.

Jegyzetek

Források 
 
 
 

Pengetős hangszerek
Ókori zene
Alsóneszte

Alsóneszte (1899-ig Alsó-Nasticz, szlovákul Dolné Naštice) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 3 km-re délre a Bebrava partján fekszik.

Története 
1295-ben Nesthe néven említik először. 1389-ben Nasyche, 1411-ben Nasczycz, 1598-ban Nassticz néven szerepel az írott forrásokban. Az ugróci váruradalom, később a nyitrai káptalan birtoka volt. 1598-ban malma és 28 háza volt. 1720-ban 9 adózó háztartás volt a településen. 1784-ben 27 házában 27 család és 229 lakos élt. 1828-ban 30 háza és 290 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal, állattartással foglalkoztak.

Vályi András szerint "Alsó, és Felső Nasztice. Két tót falu Trentsén Várm. Alsónak földes Ura a’ Nyitrai Káptalanbéli Uraság, Felsőnek pedig G. Kollonics, és B. Zay Uraságok, lakosai katolikusok, fekszenek Zay Ugrótzhoz mint egy fél mértföldnyire, földgyeik termékenyek, erdejek, legelőjök elég van, réttyei jók."

Fényes Elek szerint "Nastyicz (Alsó), tót falu, Trencsén vmegyében, 273 kath. lak. F. u. a nyitrai püspök."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 415, túlnyomórészt szlovák anyanyelvű lakosa volt.

2001-ben 428 lakosából 425 szlovák volt.

2011-ben 470 lakosából 451 szlovák volt.

2021-ben 588 lakosából 552 szlovák, 1 magyar, (+1) cigány és ruszin, 5 egyéb és 30 ismeretlen nemzetiségű volt.

Források

További információk 
 Községinfó
 Alsóneszte Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Alsoneszte
Trencsén vármegye települései
Alsószalatna

Alsószalatna (1899-ig Kis-Szlatina, szlovákul Slatinka nad Bebravou) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése 
Bántól 14 km-re északra fekszik.

Története 
A mai falu területén már az újkőkorban is éltek emberek. Egykori barlangi telep, a lengyeli kultúrához tartozó temetkezések, valamint a hallstatti és a puhói kultúra településének nyomait tárták itt fel.

A települést 1481-ben "Slacynka" alakban említik először, majd "Kysseb Zlathyna", "Zlathynka" alakban említik a korabeli források. 1598-ban már későbbi magyar nevén, "Kys Zlatina" néven bukkan fel. Az összeírás szerint ekkor malom, fűrésztelep és 8 ház állt a településen. 1720-ban 7 adózója volt. 1784-ben 34 házban, 41 családban 212 lakosa élt. 1828-ban 29 háza és 343 lakosa volt. Lakói főként mezőgazdasággal és sáfránygyűjtéssel foglalkoztak. 1726-ban papírmalom kezdte meg működését a faluban.

Vályi András szerint "Nagy, és Kis Szlatina. Két tót falu Trentsén Várm. földes Uraik Gr. Kolonits, és B. Zay Uraságok, lakosaik katolikusok, és másfélék is; Kis Szlatina a’ Nagynak filiája, földgyeik termékenyek, fájok, réttyek elég van."

Fényes Elek szerint "Szlatina (Kis), tót falu, Trencsén vmegyében, a zai-ugróczi uradalomban: 253 kath., 20 evang., 7 zsidó lak., és egy papiros-malommal. Ut. p. Nyitra-Zsámbokrét."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott. A háború után lakói állattartással, favágással, gyümölcstermesztéssel, idénymunkákkal keresték kenyerüket. Fűrésztelepe is működött.

Népessége
1910-ben 471, túlnyomórészt szlovák anyanyelvű lakosa volt.

2001-ben 221 lakosából 219 szlovák volt.

2011-ben 200 lakosából 195 szlovák volt.

2021-ben 198 lakosából 192 (+1) szlovák, 2 (+1) egyéb és 4 ismeretlen nemzetiségű volt.

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Alsószalatna Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Alsoszalatna
Trencsén vármegye települései
Aranyosd

Aranyosd (1898-ig Zlatnik, szlovákul Zlatníky) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése 
Bántól 13 km-re nyugatra fekszik.

Története 
Nemesi településként keletkezett a 12. században. 1245-től a Hont-Pázmány nemzetségbeli Becsend birtoka, majd halála után fiaié. A 14. században a nagytapolcsányi váruradalom, a 17. századtól a tavarnoki uradalom része.

Első írásos említése 1390-ben "Aranyas" alakban történik. 1715-ben 27 adózó háztartása volt. 1778-ban malom, 29 jobbágy és 52 zsellér háztartás található a településen. 1828-ban 63 házában 435 lakos élt. A 13.-14. században határában aranyat bányásztak, lakói később földművelésből, kézművességből, napszámos munkákból éltek.

Vályi András szerint "ZLATNIK. Tót falu Nyitra Várm. földes Ura Gr. Traun Uraság, fekszik Kis Vendéghez közel, mellynek filiája; földgye néhol tsekély termésű, szőleje nints, réttye, legelője elég van, fa szerszámokat is készítenek lakosai."

Fényes Elek szerint "Zlatnik, Nyitra vm. tót falu, Trencsén vmegye szélén: 433 kath., 5 zsidó lak. Van sok erdeje, üveghutája, melly csak közönséges üvegeket készit. F. u. gr. Erdődy Józsefnő. Ut. p. Nagy-Tapolcsán."

A trianoni békeszerződésig Nyitra vármegye Nyitrazsámbokréti járásához tartozott.

Népessége 
1910-ben 854, túlnyomórészt szlovák anyanyelvű lakosa volt.

2001-ben 733 lakosából 726 szlovák volt.

2011-ben 672 lakosából 644 szlovák volt.

2021-ben 681 lakosából 655 (+2) szlovák, 1 (+1) magyar, 5 (+1) egyéb és 20 ismeretlen nemzetiségű volt.

További információk 
 Travelatlas.sk
 Községinfó
 Aranyosd Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Források 

Aranyosd
Nyitra vármegye települései
Báncsipkés

Báncsipkés (1899-ig Sipkó, ) község  Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 19 km-re északkeletre.

Története 
Területén a bronzkorban a hallstatti kultúra erődített települése állt. Báncsipkést 1295-ben Sonko néven említik először, 1389-ben Zybkov, 1481-ben "Sypko", 1598-ban "Sipko" néven szerepel okiratban. Ugróc várának uradalmához tartozott. 1598-ban 23 háza volt. 1720-ban 7 adózója közül 6 zsellér volt. 1784-ben 38 házában 54 család és 354 lakos élt. 1828-ban 37 háza és 456 lakosa volt. Lakói földművesek, erdei munkások, napszámosok voltak.

Vályi András szerint "SIPKOV. Tót falu Trentsén Várm. földes Urai Gr. Kolonics, és B. Zay Uraságok, lakosai katolikusok, fekszik Nagy Zlatinának szomszédságában, mellynek filiája, határja termékeny, legelője, erdeje bőven van."

Fényes Elek szerint "Sipkov, tót falu, Trencsén vmegyében, a zai-ugróczi uradalomban: 325 kath., 72 evang., 5 zsidó lak. Határja hegyes erdős és sovány, legelője elég; de rétje felette kevés. Ut. p. Zsámbokrét."

1905-ben az egész falu leégett egy tűzvészben. A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott, ezután a csehszlovák állam része lett. 1944-ben területén partizáncsoportok működtek. November 7-én a németek megszállták a falut és megtorlásul a partizánok támogatásáért 23 lakost kivégeztek.

Népessége
1910-ben 862, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 176 lakosából 174 szlovák volt.

2011-ben 144 lakosából 139 szlovák volt.

Nevezetességei 
 Római katolikus temploma 1992-ben épült.

Jegyzetek

Források 
 Filip Jaššo 2007: Stredoveké hrádky na západnom Slovensku. Musaica XXV, 123-140.

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Báncsipkés Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Bancsipkes
Trencsén vármegye települései
Bánkaraszna

Bánkaraszna (1899-ig Kraszna, ) község  Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 14 km-re északra fekszik.

Története 
A gazdag régészeti leletek tanúsága szerint területe már a korai kőkorban lakott volt. A barlangi telepet a vonaldíszes kerámiák népe használta. I. e. 1300 és 900 között használt kora bronzkori temetőt is tártak fel itt a lausitzi kultúra hamvasztásos sírjaival.  A mai települést 1208-ban Baznan néven említik először. 1289-ben "Baznya", 1355-ben "Bazna", 1389-ben "Basna", 1598-ban "Krazno" alakban szerepel. Az ugróci uradalom része volt. 1598-ban malma és 38 háza volt. 1720-ban 10 adózó család élt itt. 1784-ban 57 házában 522 lakos élt. Lakói főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Vályi András szerint "KRASZNA. Kis Útsza. Tót falu Trentsén Várm. földes Ura G. Kolonits Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Zaj Ugrótzhoz fél mértföldnyire, ’ határja is hozzá hasonlító." 

Fényes Elek szerint "Kraszna, Trencsén m. tót falu, az ugróczi uradalomban. Számlál 450 kath., 20 evang., 13 zsidó lak." 

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott, ezután a csehszlovák állam része lett. Lakói részt vettek a szlovák nemzeti felkelésben.

Népessége
1910-ben 724, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 491 lakosából 485 szlovák volt.

2011-ben 517 lakosából 501 szlovák volt.

Források 
Obert, Š. 1988: Krásna Ves. Partizánske

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos oldal 
 Tourist Channel.sk
 Községinfó
 Bánkaraszna Szlovákia térképén

Bankaraszna
Trencsén vármegye települései
Bánluzsány

Bánluzsány (1899-ig Podluzsány, szlovákul Podlužany) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 5 km-re északra.

Története 
A mai község területén az újkőkorban a vonaldíszes kerámiák népének települése állt.
A mai települést 1295-ben "Podluzsan" említik először. 1388-ban "Podlusan", 1389-ben "Podlusany" alakban szerepel az írott forrásokban. Az ugróci váruradalomhoz tartozott, később a Zongor család birtoka volt. 1499-ben az egyetlen vásártartási joggal rendelkező település volt az uradalomban. 1598-ban 51 háza volt. 1720-ban 13 adózó háztartása volt. 1784-ben 64 házában 105 családban 470 lakos élt. 1828-ban 48 háza és 432 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal foglalkoztak. A 19. században két szeszfőzde és cukorgyár működött a településen.

A 18. század végén Vályi András szerint "PODLUSÁN. Tót falu Trentsén Vármegyében, földes Ura Gróf Kolonits Uraság, a’ kinek külömbféle épűleteivel jelesíttetik, lakosai katolikusok, ’s másfélék is, fekszik Dezérhez közel, határjának földgye jó, más javai is jelesek lévén, első osztálybéli."

A 19. század közepén Fényes Elek szerint "Podlizsán, tót falu, Trencsén, most A.-Nyitra vmegyében, Bánhoz északra 1 1/2 órányira: 214 kath., 270 ev., 5 zsidó lak. Evang. anya-, kath. fil. templom. Földe jó, rétje kevés, de hasznos, legelő, fa elég. F. u. az ugróczi uradalom. Ut. p. Nyitra-Zsámbokrét."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott, majd a csehszlovák állam része lett. Lakói támogatták a környéken tevékenykedő partizáncsoportokat a szlovák nemzeti felkelés idején.

Népesség 
1910-ben 672, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 796 lakosából 779 fő szlovák volt.

2011-ben 849 lakosából 806 fő szlovák volt.

Nevezetességei 
 Szent Erzsébet tiszteletére szentelt római katolikus temploma a 18. század elején épült barokk stílusban.
 Szent Orbán és Nepomuki Szent János szobrai.
 Evangélikus temploma 1827-ben épült klasszicista stílusban. Tornya 1935-ben épült, amikor külsejét neoromán stílusban építették át.
 A település közelében található Rákóczi-tölgy alatt verte fel állítólag a fejedelem sátrát.

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos honlap 
 Travelatlas.sk
 Községinfó
 Bánluzsány Szlovákia térképén

A Báni járás települései
Trencsén vármegye települései
Bánnyíres

Bánnyíres (1899-ig Brezolub, ) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 5 km-re délkeletre fekszik.

Története 
1323-ban említik először. Neve a szláv brezolupy  (= nyírhántók) névből származik. 1471-ben "Brezolwpy" néven szerepel. Az ugróci váruradalom része volt, majd a 19. század végétől a báni-trencséni uradalomhoz tartozott. 1598-ban 13 háza volt. 1715-ben 3 adóegysége volt. 1784-ben 21 házában 25 család és 139 lakos élt. 1828-ban 20 háza és 146 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal, fakereskedéssel, a 19. századtól szeszfőzéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint "BREZOLUP. Tót falu Trentsén Vármegyében, földes Ura Gróf Illésházy Uraság, fekszik Nyitra Vármegyének szélén Vizotsányhoz nem meszsze Zaj Ugrotztól fél mértföldnyire. Határja soványas réttyei jobbak, legelője elég, más fogyatkozásaira nézve, harmadik Osztálybéli."

Fényes Elek szerint "Brezolub, tót falu, Trencsén vagy az uj rend. szerint Nyitra vármegyében, 151 kath., 3 zsidó lak. – Vizoczán filial. F. u. többen. Ut. post. Nyitra-Zsámbokrét."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott. 1921-ben egy tűzvészben az egész falu leégett. Lakói részt vettek a szlovák nemzeti felkelésben.

Népessége
1910-ben 322, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 437 lakosából 427 szlovák volt.

2011-ben 504 lakosából 481 szlovák volt.

Források

További információk 
 Községinfó
 Bánnyíres Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Bannyires
Trencsén vármegye települései
Bánpecsenyéd

Bánpecsenyéd () község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 5 km-re délnyugatra fekszik.

Története 
A település neve arra utal, hogy a magyarok a honfoglalást követően erre a vidékre besenyő határőröket telepítettek le. A település első írásos említése 1323-ban "Bessenew, Bezenew" alakban történt. 1416-ban "Bessenew", 1473-ban "Pechenye", 1474-ben "Pechenyz", 1598-ban "Peczenied" néven szerepel az írott forrásokban. A név alakváltozásaiból is látszik, hogy a besenyő népnév hogyan veszítette el korábbi jelentését, miután a besenyők beolvadtak a környező szlovákságba. 1470-ben Pecsenyédi György a település birtokosa, később a trencséni váruradalom része volt. 1598-ban 17 háza volt. 1720-ban 8 volt az adózó háztartások száma, ebből 6 zselléreké volt. 1784-ben 38 házában 49 családban 365 lakos élt. 1828-ban 34 házában 308 lakosa volt, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Vályi András szerint "PECSENÉD. Pecsenan. Tót falu Trentsén Vármegyében, 43földes Ura Gróf Illésházy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Nagy Klivennek szomszédságában, mellynek filiája, határbéli földgye termékeny, legelője tágas, hasznos piatzozása közel, első osztálybéli."

Fényes Elek szerint "Pecsenéd, tót falu, Trencsén, most A.-Nyitra vgyében: 228 kath., 8 zsidó lak. Nagy urasági majorság. A báni uradalom birja."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 543, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 471 lakosából 457 szlovák volt.

2011-ben 441 lakosából 423 szlovák volt.

Nevezetességei 
Harangláb a 18. század végéről.

Források

További információk 
 Községinfó
 Bánpecsenyéd Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Banpecsenyed
Trencsén vármegye települései
Bánruszkóc

Bánruszkóc () község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 6 km-re északnyugatra a Svinnica jobb partján fekszik.

Története 
Területén már a 9. században szláv település volt. A mai falut 1329-ben "Rwzk" alakban említik először. Történeti források szerint már 1096-ban állt temploma. 1473-ban "Rwzkovcz", 1525-ben "Rwskowcz" alakban szerepel. Több nemesi család birtoka volt, köztük a Paganok, a Stolockyak, Henczek, Sirmiensis családoké. 1598-ban 11 háza volt. 1784-ben 18 házában 34 család és 163 lakos élt. 1828-ban 11 háza és 72 lakosa volt, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Vályi András szerint "RUSZKÓCZ. Ruskovce. Tót falu Trentsén Várm. földes Ura Szirmay Uraság, lakosai katolikusok, és másfélék, fekszik Kis Hradnához nem meszsze, mellynek filiája; határbéli földgye termékeny, de fája nints elég."

Fényes Elek szerint "Ruszkócz, tót falu, Trencsén, most A.-Nyitra vgyében, Gradna fil., 122 kath., 8 evang., 2 zsidó lak."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott. Mezőgazdasági jellegét később is megőrizte.

Népessége
1910-ben 195, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 532 lakosából 523 szlovák volt.

2011-ben 510 lakosából 493 szlovák volt.

Források

További információk 
 Községinfó
 Bánruszkóc Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk

Banruszkoc
Trencsén vármegye települései
Változó költség

Változó költségnek (variable cost) hívja a mikroökonómiai termeléselmélet és a vállalatgazdaságtan egy vállalat azon költségeit, amelyek függnek a kibocsátástól. A változó költségek és a kibocsátástól független állandó (fix) költségek összege adja a vállalat összköltségét. A változó költségek jele lehet VC, Cv, vagy Kv.

Attól függően, hogy a kibocsátás növekedése hogyan hat a költségek alakulására, a változó költségeknek négy típusa különíthető el. Ezeket az alábbi táblázat tartalmazza.

Az önköltségszámítás során a vállalatok – az egyszerűség kedvéért, különböző arányosítási módszerek segítségével – valamennyi változó költségüket proporcionálissá „alakítják”, és így veszik számításba. Leggyakrabban költségváltozási tényező (más néven reagálási fok, jele: r) segítségével történik a nemlineáris változó költségek proporcionális és fix költség közti megosztása, ezt a folyamatot nevezik költség redukálásnak. Az ilyen módon megállapított változó költséget nevezik redukált proporcionális költségnek.

Az árbevétel és az összes változó költség különbsége a fedezet.

Egy „átlagos” kibocsátott jószágegység változó költségét átlagos változó költségnek vagy fajlagos változó költségnek nevezzük, és AVC-vel vagy kv-vel jelöljük. Ez az összes változó költség és a kibocsátás hányadosaként számítható:

Források 
Kardos Barbara - Dr. Sztanó Imre - Dr. Veress Attila: A vezetői számvitel alapjai (2012)

Kapcsolódó szócikkek 
 Üzembezárási pont
 Értékcsökkenési leírás

Valtozo ko~ltseg
Bántölgyes

Bántölgyes (1899-ig Dubnicska, szlovákul Dubnička) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése
Bántól 9 km-re északkeletre fekszik.

Története 
1389-ben "Dubnycha" néven említik először. 1481-ben "Dubnyczka" alakban tűnik fel. Ugróc várában uradalmához tartozott. 1598-ban 14 háza volt. 1720-ban 4 háztartása adózott. 1784-ben 26 házában 37 családban 189 lakos élt. 1828-ban 24 háza és 197 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal és erdei munkákkal foglalkoztak.

Vályi András szerint "DUBNIKA. Dubnitzka. Tót falu Trentsén Vármegyében, birtokosai több Uraságok, lakosai katolikusok, fekszik Zay Ugrótznak szomszédságában, határbéli földgye elég termékeny, legelője ’s erdeje is elég, ’s szép vagyonnyai szerént, első Osztálybéli."

Fényes Elek szerint "Dubniczka, Trencsén m. tót falu, a Zaj-ugróczy uradalomban. Számlál 31 kath., 166 evang. lak."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott. Lakói főként idénymunkákból éltek.

Népessége 
1910-ben 158, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 75 szlovák lakosa volt.

2011-ben 115 lakosából 110 fő szlovák volt.

Jegyzetek

További információk 
 Bántölgyes honlapja
 Községinfó
 Bántölgyes Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Bantolgyes
Trencsén vármegye települései
Bánudvard

Bánudvard (1899-ig Dvorecz, szlovákul Dvorec) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Báni járásban.

Fekvése 
Bántól 2 km-re délnyugatra fekszik.

Története 
A mai község területén már az újkőkorban emberi település állt, de a bronzkorban és nagymorva időszakban is állt itt erődített település. Udvardot 1455-ben "Odwarcz" alakban említik először. 1469-ben "Dwhoreczk", 1472-ben "Odworcz", 1520-ban "Dvorecz" néven említik. 1598-ban 6 nemesi ház állt a faluban. 1784-ben 25 házában 35 családban 144 lakos élt. 1828-ban 32 háza volt 205 lakossal. Lakosai mezőgazdasággal, fakereskedéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint "DVORETZ. Tót falu Trentsén Vármegyében, földes Urai Ugronovits, és más Urak, lakosai katolikusok, fekszik Nagy Chlivennek szomszédságában, ’s ennek filiája, határbéli földgye termékeny, ’s szép javaihoz képest, első Osztálybéli." 

Fényes Elek szerint "Dvorecz, Trencsén, most A. Nyitra vm. tót falu, 155 kath., 12 ev., 26 zsidó lak. Földje nagyon középszerü. Lakosi fával kereskednek. F. u. többen. Ut. p. Ny. Zsámbokrét." 

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Báni járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 227, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 423 lakosából 415 szlovák lakosa volt.

2011-ben 425 lakosából 407 szlovák volt.

Nevezetességei 
Rokokó stílusú kastélya a 18. század második felében épült. A 19. században bővítették, 1902-ben átépítették.

Források

További információk 
 Községinfó
 Bánudvard Szlovákia térképén

Banudvard
Trencsén vármegye települései
Mustármag

A mustármag a mustárfajok magja. A mustármagból készül a mustár fűszer. Botanikailag a magjukért termesztett mustárfajok két növénynemzetségbe tartoznak, a Sinapis és a Brassica nemzetségekbe. Mindkét nemzetség a káposztafélék (vagy más néven Brassicaceae) családjába tartozik. A Sinapis nemzetségből a fehér mustárt (más néven angol mustárt) (Sinapis alba), a Brassica nemzetségből a fekete mustárt (más néven francia mustárt) (Brassica nigra) és a szareptai mustárt (Brassica x juncea) termesztik.

Származása, elterjedése 
A fehér mustár magjait már a sumérok is használták. Európában, így hazánkban is a rómaiak terjesztették el.

Megjelenése 

A mustármagok aprók (kb. 1 mm-esek), gömbölyűek, sárgák vagy világosbarnák; az ízük enyhén csípős. A magvak illóolajat, zsírolajat, fehérjét tartalmaznak. A fekete mustár magja kívül vörösesbarna színű, belül zöldessárga, apró és gömbölyű. A mustármag csípős ízét és kedvező étrendi hatását a benne felhalmozódó nitrogén- és kéntartalmú glikozidok, az ún. mustárglikozidok okozzák. Jellemző glikozidjai az allil-izotiocianátok (sinalbin – a fehér mustárban, sinigrin - a fekete mustárban). A glikozidokat víz vagy nyál jelenlétében a mirozin enzim elbontja allil mustárolajokra és más vegyületekre, ezek okozzák a mustár csípős ízét, szagát. Az allil-mustárolaj-tartalom fajtól és fajtától függően változó, 0,5-1,7%. Tartalmaz még 0,2-1,0% illóolajat, 20-40% zsírosolajat, nyálkaanyagokat, erukasavat.

Felhasználása 

A mustármagot fűszerként használják. Az asztali mustár fűszer fontos alapanyaga: a megtört és olajtól mentes fehér és fekete mustármaghoz ecetet, borsot, szegfűszeget, tárkonyt, hagymát, sót és egyéb fűszereket adnak, ezért annak egyes fajtái csípősek, mások enyhék és vannak kifejezetten aromásak is (minden gyártónak megvan a saját, titkos receptje). Sajtolnak belőle mustárolajat is.

A fehér mustár magját házigyógyszerként, sokféle betegség (érelmeszesedés, magas vérnyomás, anyagcserezavarok, epe- és májbántalmak, emésztési problémák, felfúvódás, reuma stb.) kúrálására használják. A fekete mustárt lényegében csak a konzervipar és a gyógyszeripar használja. Nincs semmi köze a mustárgázhoz; utóbbit csak maró szaga miatt nevezik így.

Gyógyhatása

További információk 
 Mustár
 Mustár.lap.hu - linkgyűjtemény

Káposztafélék
Fűszerek
Parlagi ligetszépe

A parlagi ligetszépe vagy egyszerűen ligetszépe (Oenothera biennis) a ligetszépefélék (Onagraceae)  családjába tartozó, lágyszárú, kétnyári gyógynövény.
Népies nevei: ligetéke, rapontikagyökér, csészekürt, kecsketubák.

Elterjedése, élőhelye
Gyakori növény. Útszéleken, ugarokon, rézsűk mentén, mindenféle talajban megél. Csaknem világszerte elterjedt. Eredeti hazája Észak-Amerika, Európába kereskedelmi hajókon szállítva jutott el. 
Több faja mint kerti dísznövény, már a 17. század eleje óta megtalálható Európában, így Magyarországon is.

Megjelenése
1-1,5 méteresre is megnövő, kétnyári növény. Az első évben csak tőlevélrózsát fejleszt, a második évben hozza virágait. Június-szeptember folyamán virágzik, termése négykopácsú tok. Virágai nagyok, éjjel nyílnak, a csészelevélből négy többnyire sárga szirom, és nyolc porzó, bibéje négy metszetű, magháza alsó állású, a vacok csöve a magház felett nyélszerűen folytatódik. Levelei lándzsásak, erősen fogazottak, váltakozó állásúak.
Gyökere mélyre hatoló, húsos, fehéres színű, a tetején lilás árnyalattal.

Hatóanyagai
Esszenciális zsírsav-tartalmú olajok (gamma-linolénsav), keményítő, fehérjeanyagok. A magból nyert olajban található γ-linolénsav, olajsav- és palmitinsav-trigliceridek az emberi szervezet számára létfontosságú prosztaglandin prekurzora.

Gyógyhatásai
Diétázás nélkül is csökkenti a testsúlyt, normalizálja a vérnyomást, mérsékli az ízületi gyulladást, lassítja a sclerosis multiplex előrehaladását, enyhíti a másnaposságot.Segíti a bőr megújulási folyamatát. Enyhíti a menstruációs panaszokat. Szerepet játszik a vér koleszterinszintjének csökkentésében. A kozmetikaipar a száraz, gyulladt bőr ápolására alkalmazható szereket készít belőle. Gamma-linolénsav tartalma miatt az ekcéma kiegészítő kezelésére használják. Magjából olajat sajtolnak. Gyógynövényboltokban beszerezhető a ligetszépe kapszula. Mellékhatása nem ismert.

Jegyzetek

További információk 
 Natúr gyógyteák

Képgaléria

Növényfajok
Ligetszépék
Gyógynövények
Az Amerikai Egyesült Államok növényvilága
Aloé

Az aloé (Aloe) az egyszikűek (Liliopsida) osztályának spárgavirágúak (Asparagales) rendjébe, ezen belül a fűfafélék (Asphodelaceae) családjába tartozó nemzetség.

Származása, elterjedése 
Afrika száraz részeiről származik (néhány faj az Afrikához közeli szigeteken, illetve a Mediterráneumban is honos), de több faját más földrészekre is behurcolták. A pozsgás fajok Dél-Afrika száraz éghajlatú területein fejlődtek ki.

Megjelenése, felépítése 
Változatos megjelenésű nemzetség: a pozsgás levelű fajok mellett félcserjék, cserjék és fák is vannak közöttük. A pozsgás fajok gyakran törzs nélkül levélrózsásak. Egyes fajoknak a törzse is szukkulens; nem pozsgás, vékony levelű faja kevés van.

Levelei zöldek, a túl sok fénytől viaszbevonattal védekező fajoké kékes- vagy szürkészöldek. A levelek széle ép vagy ritkábban hullámos, gyakran fogazott vagy tövises; felületüket néha sötétebb-világosabb foltok tarkítják.

Közös jellemzőjük az egyoldalú, sokvirágú fürtös virágzat, amelynek virágai gyakran bókolók. A virágkocsány a levél hónaljából nő ki. A virágok a legtöbbször sárgák, narancssárgák vagy pirosak.

Felhasználása 
Több faját gyógy-, másokat (főleg a sziklakertekbe előszeretettel ültetett pozsgásokat) dísznövénynek termesztik.
Kiválóan jó a regeneráló hatása a testen lévő sérülésekre illetve ütésekre és masszás olajként is felhasználható.

Termesztése, gondozása 
A Kárpát-medence éghajlati viszonyai közt nyáron napos, télen száraz, hűvös helyet igényel. A megfelelő teleltetés azért is fontos, mert a legtöbb faj télen virágzik. A leggyakrabban termesztett (pozsgás) fajok a laza, a vizet jól áteresztő talajt kedvelik. Jól szaporíthatók sarjhajtásaikról; az elágazó fajok a levágott ágakból készített dugványokról is.

Rendszerezés

Források 

Szűcs Lajos: Kaktuszok, pozsgás növények. Gondolat Kiadó, Budapest, 1960. 146 p.
Szűcs Lajos: Kedvelt kaktuszok, pozsgások. Gondolat Kiadó, Budapest, 1984. p. 247–252. 
Aloe L. Plants of the World Online

Linnaeus, C. 1753. Species Plantarum 1: 319.
Britton, N.L. & Millspaugh, C.F. 1920 Bahama Fl. 69. 26.
Govaerts, R. et al. 2017. Aloe in World Checklist of Selected Plant Families. The Board of Trustees of the Royal Botanic Gardens, Kew. Published on the internet. Accessed: 2017 Sept. 12.
International Plant Names Index. 2017. Aloe. Published online. Accessed Sept. 12 2017.
Manning, J. Boatwright, J.S., Daru, B.H., Maurin, O. & Bank, M.V.D. 2014. A molecular phylogeny and generic classification of Asphodelaceae subfamily Alooideae: a final resolution of the prickly issue of polyphyly in the alooids? Systematic Botany 39(1): 55–74. DOI: 10.1600/036364414X678044 Full text PDF from ResearchGate Reference page.

 
Növénynemzetségek
Gyógynövények