alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Припят (град)

При́пят () е изоставен град в Киевска област, Северна Украйна, изселен след Чернобилската авария през 1986 г.

География 
Наименуван е на река Припят, на чийто бряг е разположен. Намира се близо до границата с Беларус, недалеч и от границата с Русия, на 15 km от гр. Чернобил и на 95 km от столицата Киев.

Припят е най-близкият град (на 3 км) до АЕЦ Чернобил. Малко по-близо до централата е селището Янов (Янів) с население, достигало 100 души.

Край реката, близо до града и Чернобилската атомна електроцентрала, има неголямо водохранилище за аварийно охлаждане на централата, завършено през октомври 1976 г.

История 
Градът е построен в началото на 1970-те години, за да обслужва Чернобилската АЕЦ. През 1979 г. придобива статут на град. Населението му към януари 1986 г. е 49 400 души. Бил е проектиран да приютява около 75 – 78 хиляди души.

На 26 април 1986 г. избухва четвърти реактор на АЕЦ Чернобил. Това е най-тежкият инцидент с атомен реактор в историята. На следващия ден по високоговорителите на град Припят звучи съобщение, известяващо хората за аварията и че ще бъде извършена временна евакуация на жителите. След аварията, на 45 km от Припят е построен град Славутич, който подслонява по-голямата част от евакуираните жители на Припят.

Град-призрак 

Днес градът е своеобразен музей на последните години на Съветската епоха. С напълно изоставени жилищни блокове (от които 4 блока никога не са използвани), плувни басейни и болници, в които всичко е непокътнато, от вестници до детски играчки и дрехи. Припят и околните райони няма да бъдат пригодни за обитаване от хора през следващите няколко века. Според учените ще са нужни 900 години за достатъчното разпадане на най-опасните радиоактивни елементи.

Градът е достъпен и относително безопасен по пътищата, макар и при придвижване с дозиметър. Вратите на всички сгради са отворени, за да се намали риска за посетителите, но много от тях са акумулирали твърде много радиоактивни материали, за да могат да се посещават безопасно. Танкове, хеликоптери и транспортни машини на Съветската армия, използвани по време на изграждането на саркофага на избухналия реактор, са изоставени поради високите нива на радиация в тях.

В днешно време хиляди работници обитават града и околностите му непостоянно (до 14 дни максимум), докато текат строителните работи по новия саркофаг на реактора.

Съществуват украински туристически компании, предлагащи екскурзии до града и забранената зона.

Галерия

Вижте също 
 Елена Филатова – украинска мотоциклетистка и фотограф

Външни препратки 
  Снимки от изоставения град Припят

Източници 

Изоставени градове в Украйна
Градове в Киевска област
Чернобилска авария
Основани в СССР през 1970 година
Константин Победоносцев

Константин Петрович Победоносцев () е руски юрист и държавник. Обикновено разглеждан като главния представител на руския консерватизъм, той е смятан за сивия кардинал в имперската политика при управлението на неговия ученик Александър III, комуто Победоносцев е ментор.

Личен приятел на Фьодор Достоевски, Победоносцев е един от инициаторите на антисемитските майски закони.

В периода 24 април 1880 – 19 октомври 1905 г., Победоносцев е оберпрокурор. В нощта на 8 срещу 9 март 1901 г., срещу живота на Победоносцев е извършено неуспешно покушение.

Руски юристи
Руски политици
Родени в Москва
Починали в Санкт Петербург
Руски прокурори
Таиф

Таиф ( – Ат-Таиф; правопис по американската система BGN: Aṭ-Ṭā’if) е голям град в Саудитска Арабия.

География 
Разположен е в подножието на западните планини на страната на надморска височина 1450 м. Северозападно от Ат-Таиф са градовете Мека и (на Червено море) Джида. Население 579 970 жители от преброяването през 2010 г.

История 
Заточен в Ат-Таиф прекарва последните си години османският държавник Мидхат паша.

Източници
Хелмут Шмит

Хелмут Хайнрих Валдемар Шмит () е германски политик от Германската социалдемократическа партия.

Биография 
Той е депутат в Бундестага (1953-1958), а след това вътрешен министър на Хамбург (1961-1965). През 1965 г. отново е избран в Бундестага и остава негов член до оттеглянето си от политиката през 1987 г. Хелмут Шмит става министър на отбраната (1969-1972) и министър на финансите (1972-1974) в правителството на Вили Бранд.

След оттеглянето на Вили Бранд, на 16 май 1974 г. Хелмут Шмит става федерален канцлер на Германия. Оттеглянето на подкрепата на Партията на свободните демократи за кабинета му го принуждава да подаде оставка и на 1 октомври 1982 г. е наследен на поста от Хелмут Кол.

Библиография

Мемоари 

 Menschen und Mächte (Men and Powers), Siedler, Berlin 1987. Memoirs with focus on cold war politics.
 Die Deutschen und ihre Nachbarn (The Germans and their Neighbours), Siedler, Berlin 1990. Strong focus on European politics.
 Kindheit und Jugend unter Hitler, with Willi Berkhan et al. (Childhood and Youth under Hitler). Siedler, Berlin 1992.
 Weggefährten (Companions), Siedler, Berin 1996. Personal memoirs, with focus on personal relations with domestic and foreign politicians

Политически съчинения

Източници 

Германски икономисти
Канцлери на Германия
Министри на отбраната на Германия
Министри на финансите на Германия
Германски военни дейци от Втората световна война
Военнопленници през Втората световна война
Германски мемоаристи
Доктор хонорис кауза
Доктор хонорис кауза на Кеймбриджкия университет
Доктор хонорис кауза на Оксфордския университет
Носители на орден Железен кръст
Почетни граждани на Берлин
Почетни граждани на Хамбург
Родени в Хамбург
Починали в Хамбург
Починали от болести на сърдечносъдовата система
Дейвид Брин

Глен Дейвид Брин () е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е в град Глендейл, щата Калифорния и е завършил астрономия в Калифорнийския технологичен институт. След своето завършване той остава да преподава в университета. По-късно работи като инженер в „Hughes Aircraft Co.“. В Калифорнийския университет защитава дисертация по специалност „Приложна физика“. Работи за развитието на информационните технологии в различни организации.

Неговата първа художествена публикация е романът „Потапяне в слънцето“ (Sundiver), който излиза от печат през 1980 г. Това е ромънът, който дава началото на Цикъла за ъплифта (The Uplift Series). Вторият роман от цикъла – „Звездна вълна се надига“ („Startide Rising“), е публикуван през 1983 г. и получава награди Хюго и Небюла, както и наградата на списание Локус. По-този начин е обявен за най-добър роман за годината. Третият роман от цикъла – „Войната на ъплифта“ (The Uplift War) (1987 г.) получава награда Хюго. С тази своя серия Дейвид Брин се превръща в един от най-известните писатели на научна фантастика през 1980-те години.

През 1985 г. е публикуван романа му „Пощальонът“ (The Postman), по който през 1997 г. излиза екранизация на Кевин Костнър. Друг известен негов роман е „Земя“ (Earth), в който земята бива разрушена, вследствие изкуственото създаване на черна дупка.

През 1990-те години Брин продължава цикъла за ъплифта с романите Brightness Reef (1995 г.), Infinity's Shore (1996 г.) и Heaven's Reach (1998 г.).

Произведения

Цикли

Цикъл за ъплифта 
 Потапяне в слънцето (Sundiver)
 „Звездна вълна се надига“ (Startide Rising)
 „Войната на ъплифта“ (The Uplift War)

Цикъл „New Uplift Trilogy“ („Ъплифт“ – нова трилогия) 
 Brightness Reef (Звездният риф)
 Infinity's Shore (Брегът на вечността)
 Heaven's Reach (Стълба към небето)

Две кратки истории от вселената на Ъплифта: 
 Temptation (следва сбитията от „Брегът на вечността“; публ. в антологията на Робърт Силвърбърг All New Tales from the Greatest Worlds of Science Fiction и е достъпна свододно на уеб-страницата на писателя);
 Aficionado (предшества събитията от сагата; публ. под името Life in the Extreme в специално лимитирано издание на Popular Science Magazine, Aвгуст 1998 г; достъпна свододно на уеб-страницата на писателя).

Цикъл „Втора трилогия за фондацията“ (Second Foundation Trilogy) 
 Foundation's Triumph
 Secret Foundations

Романи 
 Dr. Pak's Preschool
 Earth
 Glory Season
 Heart of the Comet (& Грегъри Бенфорд)
 „Килн хора“ (Kiln People)
 „Пощальонът“ (The Postman)
 „Практически ефект“ (The Practice Effect)

Повести и разкази

Външни препратки 

 Официална страница на Дейвид Брин
 

Брин, Дейвид
Брин, Дейвид
Брин, Дейвид
Евреи в САЩ
Родени в Глендейл (Калифорния)
Фантомът от Операта

Фантомът от Операта (Le Fantôme de l’Opéra) е роман от Гастон Льору, вдъхновен от Трилби на Жорж дю Морие. Публикуван е през 1910 и за първи път е преведен на английски през 1911. Оттогава е адаптиран в много филми и сценични постановки.

Романът разказва за мистериозна фигура, която тероризира парижката опера с опитите си да направи известна младата певица, която обича.

История 

„Фантомът на операта“ е готически роман, който съчетава в себе си романтика, ужаси, мистерия и трагедия.

В романа на Льору от 1910 действието се развива през 19 век в Париж (Гранд опера), луксозна монументална сграда, построена над подземно езеро. Служителите в операта смятат, че в сградата живее мистериозен призрак, който предизвиква редица инциденти. „Духът от Операта“ („le fantôme de l’Opéra“) изнудва управителя да му плаща всеки месец по 20 000 франка и да му запазва ложа.

В това време младата оперна певица Кристин Дае (която смята, че е вдъхновявана от Ангела на музиката, изпратен от баща ѝ) придобива популярност на оперната сцена, след като замества примадоната Карлота, която два пъти се налага да бъде замествана заради мистериозна болест. Кристин печели сърцата на публиката и на своя възлюбен от детството, виконт Раул дьо Шани.

Тогава фантомът започва да завижда за връзката на Кристин с Раул и я кани да го посети в подземния му свят под сградата. Кристин приема и долу в катакомбите научава, че нейният ангел е всъщност обезобразен музикален гений, който носи маска, за да скрие лицето си. Тя извиква от ужас, след като вижда лицето му и Фантомът я заключва в подземието си, като се съгласява да я освободи, ако тя обещае да се върне при него на своя воля.

Кристин е разкъсана между любовта си към младия и чаровен виконт Раул и очарователната тъжно красивата музика на Фантома. Когато разбира, че нейният Ангел на Музиката е всъщност и Фантомът от Операта, отговорен за инцидентите и убийствата, тя и Раул решават да се оженят тайно и да избягат от Париж и от взора на Фантома.

Фантомът разкрива плана им и по време на последния спектакъл на Кристин я отвлича и я отвежда обратно в подземието си. Там долу е и последният сблъсък между Фантома, Кристин и Раул.

Френски романи
Книги от 1910 година
Готически романи
Черна гъска

Черната гъска (Branta bernicla) е средно голяма птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 1 и 2,2 кг. Дължина на тялото 60 cm, размах на крилете около 115 cm. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 

Разпространена е в Азия, Европа и Северна Америка. Среща се и в България.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно растителна храна, трева.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнездото си прави на земята. Снася 1-10, но най-често 2-5 бледо кремави, жълтеникави или зеленикави яйца, които имат размери 75 х 47 mm. Мъти само женската в продължение на 22-28 дни, мъжкият през това време се държи в близост до нея. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Черни гъски
Фауна на Палеарктика
Черни гъски

Черните гъски (Branta) са средно големи птици от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). На тегло достигат до 1 - 3 кг. Нямат изразен полов диморфизъм.

Разпространение 

Разпространени са в Азия, Европа и Северна Америка. В България се срещат следните 4 вида:
 Branta bernicla (Linnaeus, 1758) -- Черна гъска
 Branta canadensis (Linnaeus, 1758) -- Канадска гъска
 Branta leucopsis (Bechstein, 1803) -- Белобуза гъска
 Branta ruficollis (Pallas, 1769) -- Червеногуша гъска

Начин на живот и хранене 
Хранят се предимно с растителна храна, трева.

Размножаване 
Моногамни птици. Гнездото си правят на земята. Снася 1-10, но най-често 2-5 бледо кремави, жълтеникави или зеленикави яйца. Мъти само женската в продължение на 22-28 дни, мъжкият през това време се държи в близост до нея. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Годишно отглеждат едно люпило.

Допълнителни сведения 
В България всичките видове в рода са защитени.

От Балканския полуостров (Тесалия, Гърция) от палеоорнитолога проф. Златозар Боев по костни останки е описан нов за науката вид тесалска черна гъска (Branta thessaliensis), живяла преди 7,5 – 6,8 млн. години през късния миоцен (среден турол). Намирането ѝ доказва древната възраст на разделянето на гъските на двата големи рода — сиви гъски (Anser) и черни гъски (Branta). Тя доказва също, че съвременната биогеография на рода Branta в Евразия (гнездещи в арктичните, но зимуващи в средиземноморските ширини) е със след-миоценска възраст и вероятно се дължи на промени в ареалите през плейстоцена.

Списък на видовете 
 Род Черни гъски
 Вид Branta bernicla (Linnaeus, 1758) -- Черна гъска
 Вид Branta canadensis (Linnaeus, 1758) -- Канадска гъска
 Вид Branta leucopsis (Bechstein, 1803) -- Белобуза гъска
 Вид Branta nigricans
 Вид Branta ruficollis (Pallas, 1769) -- Червеногуша гъска
 Вид Branta sandvicensis (Vigors, 1834)

Източници 

 
Патицови
Клаус Фукс

Клаус Фукс, пълно име Емил Юлиус Клаус Фукс () е германски физик, който е обвинен в доставянето на информация относно английските и американските разработки за създаване на атомна бомба на Съветския съюз.

Фукс е член на Комунистическата партия на Германия и при идването на нацистите на власт през 1933 г. успява да избяга в Англия. През 1937 г. защитава докторат по физика в Бристолския университет и е поканен да продължи с научните си занимания в Единбург.

Когато избухва Втората световна война, като германски гражданин, Фукс е интерниран в лагери на остров Ман и в Квебек, Канада. Професор Макс Борн от Единбургския университет се застъпва за него и в началото на 1941 г. Клаус Фукс се завръща в Единбург, където е привлечен от Рудолф Пайерлс към британската програма за създаване на ядрено оръжие. През 1942 г. получава британско поданство.

В края на 1943 г. Фукс е прехвърлен в Колумбийския университет в Ню Йорк, където започва работа по Проекта Манхатън.

През 1945 г. с посредничеството на Хари Голд предава подробна информация за проекта на руснаците. През 1947 г. дава сведения за разработката на водородната бомба.

През 1948 г. е установено изтичането на информация по проектите и през 1949 г. (след като съветските кодове са дешифрирани), Фукс е задържан от служители на разузнаването в Англия. Разпитан е и е обвинен в шпионаж. През януари 1950 г. Фукс прави самопризнания, съден е на 1 март 1950 г. и на следващия ден получава присъда 14 години затвор (максималната присъда за издаване на военни тайни на приятелска нация). На 7 март 1950 г. СССР прави официално изявление, в което отрича, че Клаус Фукс е бил съветски шпионин.

Показанията на Фукс пред британските и американските служби довеждат до процесите срещу Дейвид Грийнглас и Юлиус и Етел Розенберг в САЩ.

На 23 юни 1959 г. Клаус Фукс е освободен от затвора и му е разрешено да емигрира в Дрезден, Източна Германия, където възобновява научната си дейност. Става член на Германската национална академия на науките Леополдина и на централния комитет на Германската единна социалистическа партия. Умира на 28 януари 1988 г. в Източен Берлин.

Източници

Външни препратки 
  Признанията на Клаус Фукс от 1950

Германски физици
Възпитаници на Единбургския университет
Политици от ГДР
Комунисти
Шпиони от Студената война
Проект Манхатън
Членове на АН на ГДР
Родени в Хесен
Починали в Берлин
Фредрик Браун

Фредрик Уилям Браун () е американски писател на научна фантастика и криминални романи, най-популярен със своите разкази.

Биография и творчество 
Роден е в Синсинати, щата Охайо, завършил е колежа в Хановър и университета в Синсинати. Сред най-популярните му романи са „Марсианците си отиват“ (Martians Go Home) и „Светлините в небесата са звезди“ (The Lights in the Skies Are Stars), които излизат съответно през 1954 и 1953 г.

Според съпругата му Фредрик Браун мразел да пише. Затова правел всичко възможно, за да го избегне. Той свирел на флейта, предизвиквал приятел на игра на шах или дразнел Минг Тах, неговата сиамска котка.

Ако Браун имал проблеми с разработването на определена история, той скачал на дълго пътуване с автобус и просто да седял да мисли и да крои заговори дни наред. Когато Браун най -сетне се върнел у дома и сядал пред пишещата машина, той произвеждал произведения в различни жанрове: мистерия, научна фантастика, къса фентъзи, черна комедия - а понякога и всичко взето заедно.

Неговият разказ „Арена“ (Arena) е използван в сериала Star Trek.

Вижте също 
 Златен век на научната фантастика

Американски автори на криминални романи
Американски писатели фантасти
Американски автори на разкази
Родени в Синсинати
Починали в Тусон
Стивън Барнс

Стивън Емъри Барнс () е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е в Лос Анжелис, САЩ и е завършил специалност „communicative arts“. Има диплома са хипнотерапевт. Той е треньор по кемпо карате с черен колан.

Първото му публикувано произведение е разказа „Moonglow“, а първият му роман – „Dream Park“ е написан в съавторство с Лари Нивън и излиза през 1981 г.

Произведения (частично)

Самостоятелни романи 
 Ride the Angry Land (1980)
 The Descent of Anansi (1982) – с Лари Нивън
 The Kundalini Equation (1986)
 Achilles' Choice (1991) – с Лари Нивън
 Blood Brothers (1996)
 Iron Shadows (1998)
 Saturn's Race (2000) – с Лари Нивън
 Charisma (2002)
 Twelve Days (2017)

Източници 

  Биография и библиография във „Fantasticfiction“
  Биография и библиография в „Goodreads“

Външни препратки 
 

Афроамерикански писатели
Американски писатели фантасти
Златист лъвски тамарин

Златистият лъвски тамарин (Leontopithecus rosalia) е малка широконоса маймуна от семейство Остроноктести маймуни (Callitrichidae).

Разпространение 
Среща се само в горите по атлантическото крайбрежие на Бразилия, щата Рио де Жанейро и е един от най-редките примати. Популацията му се изчислява на около 1000 диви, и към 500 отглеждани на затворено екземпляра.

Хранене 
Лъвските тамарини са активни през деня, всеядни са и търсят храна изключително по дърветата.

Описание 
На дължина достига едва 33 cm (+ 40 cm опашка) и тегло до 700 гр. Козината му е златиста и лъскава, по-дълга на главата, образувайки грива около лицето, откъдето идва наименованието му.

Живеят на малки групи до 14 индивида, обединени около водеща семейна двойка.

Класификация 
Разграничават се още три отделни вида лъвски тамарини, смятани до неотдавна за подвидове. Всичките са застрашени от изчезване (виж Червения списък на световно застрашените видове на IUCN).

род Leontopithecus – Лъвски тамарини
 Leontopithecus rosalia – Златист лъвски тамарин
 Leontopithecus chrysomelas – Златоглав лъвски тамарин
 Leontopithecus chrysopygus – Черен лъвски тамарин
 Leontopithecus caissara – Черноглав лъвски тамарин

Източници 

Фауна на Бразилия
Лъвски тамарини
Робърт Блох

Робърт Албърт Блох (, фамилията на немски) е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Робърт Блох е роден на 5 април 1917 г. в Чикаго, щат Илиноис и като малък е почитател на творчеството на Хауърд Лъвкрафт. Водел е лична кореспонденция с Лъвкрафт. Първият разказ на Блох – „Lilies“ излиза през 1934 г. на страниците на полупрофесионалното списание „Marvel Tales“. През следващите 10 години тоя пише усилено кратки произведения, които публикува в различни списания. Произведенията му от този период са основно разкази на ужаса и фентъзи. Някои от тези разкази са написани в съавторство с Хенри Катнер. Първата книга на Блох е издадена през 1945 г. във Великобритания. Още същата година издателство „Arkham House“ издава голям сборник с разказите му под заглавието „The Opener of the Way“.

През 1950-те години Блох продължава да пише и публикува разкази. Неговият разказ „That Hell-Bound Train“, който е публикуван през 1958 г. получава награда Хюго. Неговият първи роман – „This Crowded Earth“ излиза през 1958 г. Вторият му роман – „Psycho“ (1959) става основа на едноименния филм на Алфред Хичкок. През 1960-те и 1970-те Робърт Блох си сътрудничи с Холивуд и за този период взима участие като сценарист в над 15 филма. В края на 1970-те години той се завръща към жанра в който е пишел в началото на кариерата си като започва да пише романи на ужасите.

През 1975 г. получава наградата „World Fantasy Award“ за особен принос фантастиката. Той е четирикратен носител на премията на Брам Стокър. За голямото си творчество в областта на фантастиката е награден с награда „Хюго“.

През август 1994 г. Блох публикува своя собствен некролог и месец по-късно умира от рак в Лос Анжелис.

Произведения

Самостоятелни романи 
 The Scarf (1947)
 The Kidnapper (1954)
 Spiderweb (1954)
 The Will to Kill (1954)
 The Shooting Star (1958)
 This Crowded Earth (1958)
 The Dead Beat (1960)
 Firebug (1961)
 The Couch (1962)
 The Star Stalker (1968)
 The Todd Dossier (1969) – като Колиър Йънг
 It's All in Your Mind (1971)
 Night-World (1972)
 American Gothic (1974)
 The Cunning (1979) – издаден и като „There Is a Serpent in Eden“
 The Night of the Ripper (1984)
 Lori (1989)
 The Jekyll Legacy (1990) – с Андре Нортън

Серия „Психо“ (Psycho) 
 Psycho (1959) Психо, изд.: Ирис, София (1992), прев. Николай Аретов
 Psycho II (1982) Психо ІІ, изд.: Ирис, София (1993), прев. Ралица Ботева, Таня Царвуланова
 Psycho House (1990) – издаден и като „Psycho III“

Разкази

Документалистика 
 Once Around the Bloch: An Unauthorized Autobiography (1993)
 The Eighth Stage of Fandom (2001)

Източници 

 Биография 
  Биография и библиография във „Fantasticfiction“

Външни препратки 
 
 
 
 

Американски писатели фантасти
Американски фентъзи писатели
Носители на награда „Хюго“
Родени в Чикаго
Починали от рак
Починали в Лос Анджелис
Канела

Канелата е ароматна подправка, която се добива от вътрешната част на кората (по-точно от ликото) на тропическо лаврово дърво. След дъждовния период кората на дървото се обелва, тънкото лико се оставя да изсъхне, при което се навива на тънки рула. Съществува в няколко разновидности: цейлонска канела (Cinnamomum zeylanicum, синоним Cinnamomum verum), китайската ѝ разновидност касия (Cinnamomum cassia, синоним Cinnamomum aromaticum), виетнамска (Cinnamomum loureirii) и индонезийска (Cinnamomum burmannii). Последните три вида са с по-ниско качество и по-тъмен сиво-кафяв цвят. Най-скъпите сортове са тънки като хартия, с кафеникавочервен цвят. Фармацевтичното име на канелата е cortex cinnamoni. За родина на канелата се счита Шри Ланка (Цейлон), но канела се произвежда и в Китай, Ява, Египет, Индия, Южна Америка, Африка и Австралия. Дълго време начинът на добиване на канелата се е пазел в дълбока тайна и едва през 1505 г. с пристигането си в Цейлон португалците научават и разпространяват начина на произвеждане.

Канелата се използва най-вече в сладкарството, като се добавя към десерти, сладки питиета, конфитюри и сладка, но също така в малки количества може да се използва и за подправяне на агнешко и птиче месо. Фармацевтични изследвания доказват, че канелата притежава общоукрепващо имунната система свойство, помага за понижаване на кръвната захар, за което се препоръчва на хора, страдащи от диабет, възбужда апетита, спомага за храносмилането и има тонизиращо действие.

Бележки 

Подправки
Лечебни растения
Обикновена куркума

Обикновената куркума (Curcuma longa) е вид многогодишно тревисто растение от семейство Джинджифилови (Zingiberaceae), достигащо височина до 1 метър, със силно разклонено коренище. Коренът на растението се използва както в медицината, така и в кулинарията. Има силно изразен оцветяващ в жълто ефект благодарение на 2 – 5 % съдържание на пигмента куркумин в корена и специфични вкусови качества, съдържа и 5% есенциални мастни киселини. Обирането на коренищата започва след като пожълтеят листата на растението. За негова родина се счита Югоизточна Азия, но се отглежда и в Китай, Виетнам, Индонезия, Япония, Шри Ланка, страните от Карибския басейн и др. Поради красивите си цветове в България се отглежда и в саксии с декоративна цел . Стрити на прах, коренчетата имат ярък оранжев цвят и дори съвсем малко количество оцветява ястията в жълто. За оцветяване и овкусяване на 4 порции е достатъчно количество, равно на ¼ чаена лъжичка.

Куркумата е един от основните компоненти на индийската подправка къри. В Индия щедро се добавя към ориз, яйца, къри и други гозби, а заради цветовата прилика с шафрана се нарича още и „шафранът на бедните“.

В промишлеността се използва масово като оцветител на маргарини, сирена, ликьори, сладолед, кексове, портокалов сок, бисквити, сосове и е известен като хранителна добавка Е100. Използва се да предпази храните от слънчевата светлина.

Въпреки че отдавна се използва в аюрведическата медицина, където е позната като haridra, не съществуват достатъчно научни доказателства, че куркумата или куркуминът могат да се използват за лечение на която и да е болест.

Класификация 
Куркумата е от семейството на джинджифила – Zingiberaceae.

Медицински изследвания 
Куркумата и куркуминът са изследвани в многобройни клинични изпитвания за различни заболявания и състояния на човека, без да са получени висококачествени доказателства, че има за ефект срещу някоя болест или полза за здравето. Няма научни доказателства че куркуминът намалява възпалението.. Има слаби доказателства, че екстрактите от куркума могат да бъдат полезни за облекчаване на симптомите на артроза на коляното.

През 2019 г. Европейската агенция по лекарствата (EMA) стига до заключението, че билкови чайове от куркума или други форми, приемани през устата, въз основа на тяхната дългогодишна традиционна употреба, могат да се използват за облекчаване на леки храносмилателни проблеми, като чувство на преяждане и флатуленция (метеоризъм).

Галерия

Източници 

Куркума
Подправки
Обикновен джинджифил

Джинджифилът (Zingiber officinale), наричан също исиот и имбир, е растение, чиито корени се използват в Китай и Индия от древността. В Европа се разпространява през 13 век благодарение на Марко Поло. Първоначално се използвал предимно в медицината. Завидна е славата му на афродизиак. Пресният джинджифил има остър парлив вкус с аромат на лимон. В изсушен и стрит на прах вид се използва в кулинарията като подправка. Резенчета пресен джинджифил се използват за направа на чай и като добавка в супи и сосове. В източната кухня се приготвя по всички познати технологии на печене, варене, пържене, много разпространен е в сладкарството под формата на сладка и бонбони. Участва във всяко къри. В Англия и САЩ от джинджифилов екстракт се приготвя бира, в Германия са известни джинджифиловите курабийки и сладкиши, а в Китай го захаросват. В миналото е имало цели улици, наречени „джинджър-стрийт“, на които са се предлагали продукти с джинджифил.

Джинджифилът е културно растение и не вирее в диво състояние. Родината му е някъде в Източна Азия, от Индия до Китай или Югоизточна Азия. Най-ранните документи за него са китайски. Конфуций (557 – 479 г. пр.н.е.) го споменава в своите „Аналекти“ и е известен с това, че не е сядал на масата без него. Според по-късни документи джинджифилът е внасян в Китай от Югоизточна Азия. Чрез арабите джинджифилът достига Древна Гърция и Римската империя. Също те го занасят и в Източна Африка около 13 век, а през 16 век португалците го занасят в Западна Африка. По същото време испанците занасят джинджифила в Америка и през 1547 г. Ямайка вече изнася 1100 тона джинджифил за Испания. Понастоящем най-много джинджифил произвежда Индия, следвана от Китай, Западна Африка, Ямайка, Тайланд и Австралия.

Химичен състав на джинджифила

В 100 g джинджифилов прах се съдържат:
 Енергия: 336 kcal;
 Въглехидрати: 71,62 g;
 Захари: 3,39 g;
 Диетични фибри: 14,1 g;
 Мазнина: 4,24 g;
 Протеин: 8,98 g;
Витамини: В1 (тиамин) – 0,046 mg, рибофлавин В2 – 0,17 mg, ниацин В3 – 9,62 mg, пантотенова киселина В5 – 0,477 mg, пиридоксин В6 – 0,626 mg, фолиева киселина В9 – 13 μg, аскорбинова киселина (витамин C) – 0,7 mg.

Минерали: калций 114 mg, магнезий 214 mg, желязо 19.8 mg, манган 33.3 mg, фосфор 168 mg, калий – 1320 mg, натрий 27 mg, цинк 3,64 mg.

В 100 g корен джинджифил се съдържат:
 Енергия: 80 kcal;
 Въглехидрати: 17,77 g;
 Захар: 1,7 g;
 Диетични фибри: 2 g;
 Мазнина: 0,75 g;
 Протеин: 1,82 g;
Витамини: тиамин В1 – 0,025 mg, рибофлавин В2 – 0,034 mg, ниацин В3 – 0,75 mg, пантотенова киселина В5 – 0,203 mg, пиридоксин В6 – 0,16 mg, фолиева киселина В9 – 11 μg, аскорбинова киселина (витамин С) – 5 mg.

Минерали: калций 16 mg, магнезий 43 mg, желязо 0,6 mg, манган 0,229 mg, фосфор 34 mg, калий 415 mg, натрий 13 mg, цинк 0.34 mg.

Джинджифиловият чай ускорява процесите на метаболизма благодарение на етеричните масла, на които е много богат. Той се използва и когато трябва да се преодолеят пристъпи на гадене, както и при борба със стомашни разстройства.

Източници 

Джинджифилови
Подправки
Лечебни растения
Невролингвистика

Невролингвистиката изучава (взаимо)отношенията език-главен мозък. Крайната цел е разбиране и обяснение на неврологичните основи на знанието и използването на езика. По-специално, изследванията в невролингвистиката се занимават следните въпроси:
 идентификацията на специфични зони на главния мозък, които участват (са отговорни) за поведението на човека;
 определението на взаимоотношението между нервни структури и процеси на паметта, вниманието и намеренията;
 неврологичните основи на езиковото възприятие;
 обяснението на механизмите на централната нервна система, които са отговорни за различни симптоми, свързани с езиковите патологии и за езиковото възстановяване, когато то е възможно и се случи.

Терминът е оригинално „изкован“, за да изрази интереса на учените, занимаващи се в областта на неврологията (особено невролози, патолози на речта, невропсихолози), с въпросите на езика. Едва много по-късно невролингвистиката привлича интереса на лингвистите. Може би пръв, който осъзнава потенциалната приложимост за лингвистичната теория на едно такова поле на научни изследвания, е Роман Якобсон.

Лингвистика
Медицина
Неврология
Неврология

Неврологията (от гръцки: νεῦρον, неврон – „нерв“ и λογία, логия – „наука“) е клон на медицината, който изучава нервната система и разстройствата, които я засягат. Неврологията се занимава с диагностиката и лечението на всички категории заболявания, отнасящи се до централната, периферната и вегетативната нервна система, включително тяхната обвивка, кръвоносни съдове и всяка подлежаща на нервен стимул тъкан, като например мускулите. Медицинските специалисти в неврологията се наричат невролози. Неврологът е лекар, специализирал неврология, който изследва, диагностицира и провежда лечение на неврологичните разстройства, невролозите също така могат да участват в клинични изследвания, клинични изпитвания, както и основни или трансплатационни изследвания. Макар неврологията да не е хирургична специалност, съответстващата ѝ хирургична такава, при която се извършват хирургичните операции на нервната система се нарича неврохирургия и съответно неврохирурзи са специализиралите в тази област хирурзи.

Неврологичните разстройства поразяват централната нервна система, периферната нервна система или автономната нервна система. Също така могат да предизвикат проблеми с кръвоносните съдове и с мускулите. Разстройствата могат да бъдат свързани с употреба на наркотици, алкохол, дори и умора.

Невролозите са тренирани в диагностицирането и лечението на нервните смущения у пациентите. Педиатричните невролози лекуват неврологичните проблеми при деца.

Източници

Външни препратки 
 Организации
 Българско дружество по неврология
 Американска академия за неврология
 Американска неврологична асоциация
 Европейска федерация на неврологичните общества
 Американски Национален институт по неврологични заболявания и инсулт (NINDS)
 Сп. Неврология, официално списание на ААН
 Световен конгрес по неврология
Уран

Уран може да се отнася за:

 Уран (митология), най-древното върховно божество в старогръцката митология, олицетворение на небето
 Уран (планета), планета от Слънчевата система
 Уран (елемент), химичен елемент
 Операция „Уран“, офанзива на съветските войски по време на битката за Сталинград
Канадска гъска

Канадската гъска (Branta canadensis) е средно голяма птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 2 и 6,5 кг (обикновено мъжката е 3,5-6,5, а женската 3-5,5 кг). Дължина на тялото 45-110 cm, размах на крилете до 190 cm. При различните подвидове размерите варират. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Среща се основно в Северна Америка, но е успешно аклиматизирана и в Европа и Азия. Среща се и в България. Обитава тундрата, открити местности, в близост до речни и морски басейни.

Начин на живот и хранене 
Храни се със смесена храна.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнездото си прави на земята в близост до вода. Снася 1-12, но най-често 5-6 бледо кремаво бели яйца, които имат средни размери 86 х 52 mm и маса 163 гр. Мъти само женската в продължение на 24-30 дни, мъжкият през това време пази гнездото. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Черни гъски
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Белобуза гъска

Белобузата гъска (Branta leucopsis) е средно голяма птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 1,1 и 2,3 кг. Дължина на тялото 66-75 cm, размах на крилете около 125 cm. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Разпространена е в северните части на Европа, но се среща и в България. Обитава тундрата, открити местности, най-често в близост до морски басейни.

Белобузата гъска обитава основно островите от северната част на Атлантическия океан. Има три основни популации, всяка от които има отделен ареал на размножаване и на презимуване:
 Популация, размножаваща се в източна Гренландия, презимуваща на Хебридите в Западна Шотландия и Западна Ирландия. Възлиза на около 40 000 екземпляра.
 Популация от Свалбард, презимуваща по западното крайбрежие на границата между Англия и Шотландия. Популацията наброява около 24 000 екземпляра.
 Популация, размножаваща се на Нова Земя и презимуваща в Холандия. Броят на екземплярите в нея е около 130 000.
 Съществува и четвърта популация, произлязла около 1975 г. от тази от Нова Земя, с място на размножаване – островите на Балтийско море, както и Естония, Финландия, Дания и Швеция, презимуваща също в Холандия. Броят на екземплярит в нея е около 8000.

Малък брой птици, избягали от зоологически градини, се размножават и в други северноевропейски страни. Рядко белобузи гъски могат да бъдат забелязани и в североизточната част на САЩ и Канада.

Начин на живот и хранене 

Белобузата гъска често изгражда гнездата си по високи планински склонове, далеч от хищници (основно полярни лисици и бели мечки), но също и далеч от хранителни ресурси. Както при повечето гъски, малките не се хранят от възрастните. Вместо родителите на донасят храна, малките биват сваляни на места, където могат да се хранят. В миналото се е считало, че възрастните пренасят своите малки.

Дори да не могат да летят, малките бързо напускат гнездото, скачайки от него. Малкия им размер и тегло, както и перушината, не им позволяват да се наранят сериозно след сблъсъка в скалите. Но не всички оцеляват, тъй като по време на падането, понякога се удрят и в остри скали. Често полярните лисици са привлечени от шума на възрастните гъски през този период и изяждат наранените или мъртви малки. Лисиците нападнат и малки, които са оставени без наблюдение от родителите си.

Белобузата гъска се храни със смесена, но най-често предимно растителна храна.

Размножаване 

Моногамна птица и с изключение на кратки моменти, двойката птици е неразделна. Образува колонии. Гнездото си прави в скалисти участъци в близост до вода. Снася 2-9, но най-често 4-5 яйца, които имат средни размери 76 х 50 mm и маса 107 g. Мъти само женската в продължение на 24-26 дни, мъжкият през това време пази гнездото. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Черни гъски
Фауна на Палеарктика
Драматург

Драмату̀рг, мн. ч. драматурзи и (остар.) драматурги, е термин в литературата и театъра с двояко значение – автор на драми или служител в театър.

Български термин 
По-често под „драматург“ се разбира писател, който съчинява драматични произведения – в тесен смисъл са пиеси за театър. В широк смисъл тук някои включват подобни произведения, но за тях вместо „пиеси“ обикновено се използват други термини като „либрето“ (и „либретист“ за автора) за музикален театър и опера или „сценарий“ (и „сценарист“ съответно) за други сценични изкуства, филми и пр.

По-рядко (главно в професионалните среди) под „драматург“ се разбира длъжностно лице в театър, което подбира драми за репертоара за представленията в него, участва при поставянето им и поддържа връзка с авторите на пиесите.

Английски термин 
Терминът на английски „playwright“ (на български: драматург) е бил създаден от Бен Джоунс в неговата Епиграма 49, „За шоуруа“ като обида, за да го представи като занаятчийство за театъра. Джоунс се представя като поет, а не като драматург, тъй като пиесите по онова време са писани на метри, така че се считат за занаятчийство на поетите. Този възглед е въведен още в началото на XX век.

Терминът „драматург“ по-късно изгубва тази си негативна оценка. Той произхожда от английските думи „playwright“ или „dramatist“. Терминът „play“ (плей) идва от средноанглийското „pleye“, което означава игра, упражнение, аплодисменти. Думата „wright“ (райт) не е вариант на „писане“, е архаичен термин за занаятчия, като каруцар или строител. Оттук и префиксът, и суфиксът се съчетават, за да се посочи някой, който е „изработил“ като занаятчия думи, теми и други елементи в драматична форма (пиеса). Омофон с „write“ (пиша) в този случай е напълно случайно.

Източници

Вижте също 
 Драматургия

Професии в изкуствата
Червеногуша гъска

Червеногушата гъска (Branta ruficollis) е рядък изключително красив с цветното си оперение вид средно голяма птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 1 и 1,5 кг. Дължина на тялото 55 cm, размах на крилете около 122 cm. Няма изразен полов диморфизъм.

Разпространение 
Разпространена е в северните части на Европа и Азия, в България уникалният вид се среща в резервата Дуранкулашко езеро. Обитава тундрата и лесотундрата. Присъствието на вида в страната е документирано още от времето на последната ледникова епоха – късния плейстоцен, откогато датират костните останки от Деветашката пещера с възраст около 70 000 г., определени от палеоорнитолога проф. Златозар Боев.  От неолит-ранно-бронзовата епоха отпреди 8000-6000 г. е намерена и друга находка – в праисторическото селище при с. Дуранкулак (Добричко).

Начин на живот и хранене 
Храни се със смесена, но най-често предимно растителна храна.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнезди на земята на малки колонии от 4-5 гнезда. Снася 4-6 яйца, които мъти само женската. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 

Световно застрашен от изчезване и защитен вид.

Източници 

Черни гъски
Фауна на Палеарктика
Разказ

Разказът е кратък повествователен текст, в който се описва отделна случка.

Лесно е да се определи дължината на един разказ. Класическото определение е, че един разказ трябва да може да се прочете наведнъж. В днешно време обаче разказът най-често е литературно произведение, което се състои от не повече от 20 000 думи. Съществуват обаче регионални различия.

Счита се, че разказът е един от трудните белетристични видове. В него най-често участват ограничен брой действащи лица, защото са ограничени възможностите на малката интрига за включване на много персонажи. За да има голямо познавателно и естетическо значение, разказът трябва да представлява убедително и в същото време художествено обобщение на типични явления от живота. С оглед на това, от къде е взет сюжетът и с какви черти се отличават, разказите биват: битови, исторически, приключенски, батални, научно-фантастични, психологически, хумористични, сатирични и др.

В новата българска литература от времето на Възраждането писателите развиват реалистичния разказ. Началото на този разказ поставя Любен Каравелов („Дончо“, „Мъченик“, „Неда“). След Освобождението разкази пишат Иван Вазов, Т. Г. Влайков, Елин Пелин, Антон Страшимиров, Георги Стаматов, Георги Райчев, а в по-ново време – Георги Караславов, Ангел Каралийчев, Светослав Минков, Емилиян Станев, Павел Вежинов, Богомил Райнов, Николай Хайтов, Йордан Радичков, Йордан Йовков, Дончо Цончев, Васил Попов, Йордан Вълчев, Георги Марковски, Ангел Г. Ангелов, Стефан Кисьов, Деян Енев, Людмил Станев, Людмил Тодоров, Кристин Димитрова, Здравка Ефтимова и други.

Бележки
Звънарка

За село Звънарка в Област Кърджали вижте Звънарка (село).

Звънарката (Bucephala clangula), е сравнително дребна птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 0,4 и 1,4 кг, дължина на тялото 45-50 cm, размах на крилете 75 cm. Няма изразен полов диморфизъм, мъжкия е малко по-едър.

Разпространение 

Разпространена е в Европа (включително България), Азия и Северна Америка. Прелетна птица, зимата прекарва около Средиземно море, южна Азия и по бреговете на Тихия и Атлантическия океан. Придържа се в близост до сладководни басейни, езера и големи реки.

Начин на живот и хранене 
Приема предимно животинска храна, дребни безгръбначни. Когато се храни се гмурка на дълбочина около 4 m.

Размножаване 
Гнезди в цепнатини и дупки. Снася 4-14 яйца, които мъти само женската в продължение на 30 дни. При недостиг на места за гнездене понякога две женски снасят в едно гнездо. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 
Защитен вид на територията на България.

Източници 

Морски патици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Звънарки

Звънарките (Bucephala) са род сравнително дребни птици от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 0,4 и 2 кг. Нямат изразен полов диморфизъм, мъжкият обикновено е малко по-едър.

Разпространение 

Разпространени са в Европа, Азия и Северна Америка. Прелетни птици. Придържат се в близост до сладководни басейни, езера и големи реки. В България се среща един вид — Звънарка (Bucephala clangula)

Начин на живот и хранене 
Приемат предимно животинска храна, дребни безгръбначни. Когато се хранят, те се гмуркат на дълбочина няколко метра.

Размножаване 
Гнездят в цепнатини и дупки. Снасят 4-14 яйца, които мъти само женската.

Допълнителни сведения 
Звънарката е защитен вид на територията на България.

Списък на видовете 
 род Bucephala -- Звънарки
 Bucephala albeola -- Малка звънарка
 Bucephala clangula (Linnaeus, 1758) -- Звънарка
 Bucephala islandica -- Исландска звънарка

Източници 

Морски патици
Ледена потапница

Ледената потапница (Clangula hyemalis) е сравнително дребна птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 0,5 и 1,1 кг, дължина на тялото 38-60 cm, размах на крилете 75 cm. Има полов диморфизъм, сезонен и възрастов диморфизъм. Плува и се гмурка много добре. Гмурка се, често и от полет.

Лети ниско над водата. Крилното огледало е трудно забележимо. При мъжкия главата и шията са черни. Главата отстрани е сива. Гърбът и крилата са кафеникави с черни щрихи. Отдолу е белезникава. Опашката е дълга. През зимата мъжкия е почти изцяло бял само гушата, опашката, малка част от крилата и едно петно зад окото са черни.

Разпространение 
Разпространена е в Европа (включително България), Азия и Северна Америка. Обитава най-често планински езера и реки. Среща се поединично, на двойки или в самостоятелни малки ята по морски крайбрежия.

Начин на живот и хранене 
Храни се предимно с животинска храна, дребни безгръбначни. Когато се храни се гмурка на значителна дълбочина, има сведения, че може да достигне до 60 m.

Размножаване 
Гнезди в близост до вода в обрасли с растителност участъци. Снася 5-12 зеленикавиили кремави яйца, с размери 54 х 38 mm и маса около 43 гр. Мъти само женската в продължение на 24-29 дни. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят сами. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 
Защитен вид на територията на България.

Източници 

Морски патици
Фауна на Палеарктика
Фауна на Неарктика
Отава

Отава () е столицата на Канада и четвъртият по големина град в страната. Намира се в източната част на провинция Онтарио, на едноименната река. Населението на самия град е 808 391, а цялата столична община има 1 146 790 жители (2004 г.).

Градът е основан през 1826 година с името Байтаун (Bytown), а през 1855 година приема името Отава. Той се превръща в технологичен и политически център на Канада. Първоначалните граници на града са разширяват постепенно чрез включването на нови райони. През 2001 година територията на града нараства значително чрез обединяването на нови градове. Името „Отава“ произлиза от думата „adawe“ и означава „търгуване“. Първоначално в града се заселват ирландци и французи и Отава става мултинационален град с разнообразно население.

Населението на града през 2011 година е 883, 391 жители, а населението в околността на Отава наброява 1 236 324 души. Мърсър (консултантска фирма) поставя града на второ място по качество на живот в Америка и на 14-о място в света. Също така Отава е класирана като вторият най-чист град в Канада и на 3-то място в света.

През 2012 година Отава беше класирана за трета поредна година като най-добрия град за живеене от Мънисенс (списание).

Известни личности 
 Родени в Отава
 Дан Акройд (р. 1952), актьор
 Пол Анка (р. 1941), музикант
 Маргарет Атууд (р. 1939), писателка
 Стивън Маклейн (р. 1954), космонавт
 Аланис Морисет (р. 1974), певица
 Томас Мулкер (р. 1954), политик
 Сандра О (р. 1971), актриса
 Боб Рей (р. 1948), политик
 Робърт Сойер (р. 1960), писател
 Джъстин Трюдо (р. 1971), политик

 Починали в Отава
 Джордж Доусън (1849 – 1901), геолог
 Джордж Е. Кинг (1839 – 1901), политик
 Албърт Питър Лоу (1861 – 1942), геолог
 Лестър Пиърсън (1897 – 1972), политик

Фотогалерия

Побратимени градове 
  Йоханесбург, ЮАР

Вижте също 
 Библиотека и архиви Канада

Външни препратки 
 Официална страница на града
Нептун

Нептун може да се отнася до:
 Нептун () – древноримски бог на морето, отъждествение на древногръцкия бог Посейдон
 Нептун – осмата планета от Слънчевата система
 Нептюн (Neptune) – град и община в щата Ню Джърси, САЩ
 Нептун – румънски курорт на Черно море