alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Мозир

Мо́зир (; ) е град в Беларус, административен център на Мозирски район, Гомелска област. Населението на града към 2016 година е 112 003 души.

Градът е крупен нефтопреработвателен, машиностроителен и хранително-вкусов промишлен център в Беларус. Нефтопроводът „Дружба“ от Русия се разделя на две при Мозир, като единият клон отива към Полша, а другият – към Украйна.

География 
Градът е разположен край река Припят, на 170 метра надморска височина. Разстоянието до Гомел е около 133 km източно, а разстоянието до Чернобил е около 100 km югоизточно.

История 

Мозир е едно от най-старите беларуски селища. За пръв път селището е споменато през 1155 година, когато киевският княз Юрий Долгорукий го предава на новгородския княз Святослав Олгович. От средата на XIV век Мозир попада под властта на литовски феодали, а след образуването на Жечпосполита през 1569 г. – под влиянието на полски земевладелци. След поделянето на Жечпосполита през от Русия, Прусия и Галиция и Лодомерия през 1793 г. Мозир попада в границите на Руската империя като уезден център в Минска губерния. През 1795 година получава статут на град. През 1890-те години в града възникват големи за това време промишлени предприятия. Първото от тях е открито през 1895 г. на територията на бившия женски католически манастир, като разполага с няколкостотин работници и произвежда кибритени клечки. На следващата година е открит пивоварен завод.

До Втората световна война в града има голяма еврейска общност. Третият райх окупира Мозир от 22 август 1941 година до 14 януари 1944 година, в резултат на което повечето евреи в града са избити. След войната икономическият фокус на града се измества от дървообработването към машиностроенето. През 1974 г. заработва първият агрегат на Мозирската ТЕЦ, а през 1975 г. започва работа рафинерията.

През 1986 година градът бива силно замърсен с радиоактивен прах от експлодиралия 4-ти реактор на Чернобилската АЕЦ.

Икономика 

Развити са нефтопреработвателната, химическата, машиностроителната, дърводобивната и хранително-вкусовата промишленост. Произвеждат се различни петролни продукти. Има завод за кабели. Близо до града се усвояват големи залежи на каменна сол. Мозирската ТЕЦ произвежда електроенергия за битови и промишлени нужди.

Транспорт 
В Мозир е разположено най-голямото пристанище в Беларус – „Пхов“. Въпреки това, речният транспорт не е развит. Градският транспорт на Мозир е представен от автобусни и трамвайни линии.

Побратимени градове 
  Егоревск, Русия
  Северодвинск, Русия
  Страконице, Чехия
  Коростен, Украйна
  Харцизк, Украйна
  Нежин, Украйна
  Хойнице, Полша
  Йокосука, Япония
  Сюджоу, Китай

Източници
Орша

О̀рша или Во̀рша (; ; ) е град в източната част на Беларус, административен център на Оршански район, Витебска област. Населението на града е 115 052 души (по приблизителна оценка от 1 януари 2018 г.).

География 

Градът е разположен по брега на река Днепър.

Побратимени градове 
  Белци, Молдова
  Бондено, Италия
  Вязма, Русия
  Перник, България

Източници
Пинск

Пинск (; ; ) е град в Беларус, административен център на Пински район, Брестка област. Населението на града през 2012 година е 137 961 души (по приблизителна оценка от 1 януари 2018 г.).

География 

Градът е разположен при вливането на река Пина в Припят и е важно пристанище в източния край на Днепровско-Бугския канал.

История 
Първото споменаване на Пинск е от 1097, като през следващите години той е център на едно от княжествата на Киевска Рус. През 13 век е присъединен към Великото Литовско княжество, заедно с което през 1596 влиза в състава на Жечпосполита. При втората подялба на Жечпосполита през 1793 Пинск е включен в състава на Руската империя, където остава до 1920, когато е върнат на възстановилата независимостта си Полша. След подялбата на Полша с пакта Рибентроп-Молотов през 1939 градът е окупиран от съветски войски и включен в състава на Белоруската ССР, днес Беларус. По време на Втората световна война, между 1941 и 1944 г., Пинск е под германска окупация.

Личности 
 Родени в Пинск
 Ришард Капушчински (1932 – 2007), полски журналист

 Други личности, свързани с Пинск
 Голда Меир (1898 – 1978), израелски политик, живее в града през 1903 – 1906

Побратимени градове 
  Алтена, Германия
  Балахна, Русия
  Добрич, България
  Истра, Русия
  Ковел, Украйна
  Санкт Петербург, Русия
  Таганрог, Русия
  Ченстохова, Полша

Източници
Гродно

Гродно (; ) е град в Беларус, административен център на Гродненска област. Населението на града е 370 919 души (по приблизителна оценка от 1 януари 2018 г.).

География 
Градът е разположен на река Неман, близо до границата с Полша и Литва.

Личности 
 Родени в Гродно
 Леон Бакст (1866 – 1924), руски художник;
 Олга Корбут (р. 1955), беларуска гимнастичка;
 Уилфрид Войнич (1865 – 1930), американски антиквар;
 Майър Лански (1902 – 1983), мафиот;
 Зигмунт Врублевски (1845 – 1888), полски физик;
 Други личности, свързани с Гродно
 Чеслав Ниемен (1939 – 2004), полски музикант, живее в града през 40-те и 50-те години на 20 век.

Източници
Тралфамадор

Тралфамадор е родната планета на извънземните пришълци в някои от романите на Кърт Вонегът.

Детайлите за жителите и се променят от роман в роман.

В Кланица-5 те са същества, които съществуват паралелно във всички времеви точки. Така те са привилегировани да познават бъдещи събития, включително виждат разрушаването на Вселената, когато Тралфамадорски пилот-изпитател изпробва нов модел двигател за космически кораб. Те отвличат героя на романа Били Пилгрим и го затварят в прозрачна клетка в зоопарка на Тралфамадор заедно с отвлечена известна земна порноактриса.

В Сирените на Титан Тралфамадор е родина на цивилизация от роботи, които изпращат своя пратеник Сало да отнесе послание към обитателите на далечна галактика. След повреда на кораба му, Сало е принуден да кацне на Титан, спътник на Сатурн, и там изчаква пристигането на необходимата му резервна част. Посредник при доставката е земният жител Уинстън Найлс Ръмфорд. Сало съществува и се движи по нормалните физически закони, докато Ръмфорд и кучето му са размити във времето, подобно на тралфамадорците в Кланица-5.

В Бога да Ви поживи, мистър Розуотър се описва еволюцията на планетата. Когато технологииите на Тралфамадор се развили достатъчно, нормалните живи същества, подобни на нас, хората, постепенно били изместени от машини-роботи, толкова съвършени, че за жителите на Тралфамадор животът загубил смисъла си и те се самоубили масово.

Научна фантастика
Великденче (животно)

Великденчето или също божата кравичка (Pyrrhocoris apterus) е широко разпространено полутвърдокрило насекомо. С ярката си окраска, комбинация от червени и черни петна отгоре, и доста големите си размери – почти 1 см дължина, насекомото прави впечатление и е познато на всички. Липсата на втора двойка крила го отличава от други полутвърдокрили със сходна окраска, макар че често втората двойка може да е полуразвита.

Великденчето се среща навсякъде у нас през цялата година, но прави силно впечатление през пролетта, когато още при първите топли слънчеви дни се среща масово по долната част на огрените от слънцето стебла на дърветата или по други тъмни предмети. Оттук е дошло и българското название на това насекомо. По тези места великденчетата се струпват заради по-високата температура.

Великденчето се храни с растителни сокове на някои дървета и треви, но предимно се насочва към липата. Яйцата му са сравнително едри и женските ги отлагат върху почвата под шумата, в мъха и др. В края на май или началото на юни вече се срещат ларви, които в по-късна възраст приличат на имагото. Развитието им завършва в края на септември или началото на октомври.

Имагото прекарва зимата под камъни, под кората на дърветата, под окапалата шума и други скрити места. Рано напролет, след първите затопляния излиза от своите зимни убежища.

Великденчето не вреди на растенията.

Полутвърдокрили
Фауна на Палеарктика
Мануел Одрия

Мануел Аполинарио Одрия Аморети () е перуански генерал, който на 29 октомври 1948 г. оглавява военен преврат и става президент на Перу.

През 1956 г. той неочаквано обявява, че ще бъдат проведени избори, в които няма да участва. През 1962 и 1963 г. се кандидатира за президент, но няма успех.

Президенти на Перу
Перуански военни дейци
Генерали
Родени през 1897 година
Починали в Лима
Виктор Раул Ая де ла Торе

Виктор Раул Ая де ла Торе () е перуански политик.

Той е основател на Американския народен революционен алианс (АПРА) и на латиноамериканското политическо движение, известно като апризъм.

Перуански политици
Починали в Лима
Валцуване

Валцоване или валцуване е производствен процес, при който метал, пластмаса, хартия, стъкло или друг материал променят формата си при преминаване между два вала. Процесът е възможен единствено при материали, позволяващи пластична деформация и в случай, че не са структурно променени в предходен процес.

Има два типа валцоване – плоско и профилно. При плоското валцоване крайната форма на продукта е лист (дебелина под 3 мм) или плоча (дебелина над 3 мм). При профилното валцоване крайният продукт е прът с кръгла, правоъгълна или по-сложна форма на напречното сечение.

Валцоването се класифицира и според температурата на материала. Ако металът е над своята температура на рекристализация, процесът се нарича горещо валцоване, а ако температурата му е под тази граница – студено валцоване. Горещото валцоване се прилага основно при изделия с голямо напречно сечение от твърди материали, докато студеното валцоване се прилага за материали с малко напречно сечение.

При студеното валцоване се използват и смазочни материали за намаляване на износването на валовете и триенето при процеса. В практиката почти винаги стоманата е подложена и на двата вида валцоване.

Източници 

Металообработване
Металургия
Каролинги

Каролингите са династия, управлявала Франкската държава и образувалите се при разпада й държави в периода (7 - 10 век). Изместват от властта по-ранната династия на Меровингите, при които традиционно служат като майордоми, и от 751 г. нататък техни представители получават официално кралски титли. 

Името на династията идва от това на Карл Мартел (латинизирано Каролус Мартелус), при който настъпва повратът в тяхното положение, довел ги окончателно до върхови позиции.

Началото й е поставено от Пипин Ланденски, бележит майордом на Австразия. През 687 г. неговият внук Пипин Херисталски, майордом на Австразия придобива особено голямо влияние. Подкрепен от едрите земевладелци, той разгромявя майордома на Нейстрия и практически застава начело на кралството, макар все още да не е крал. Виден военачалник е и неговият син Карл Мартел, майордом – херцог. Той побеждава арабите при Поатие през 732 г. и предотявайки тяхното по-нататъшно териториално разширение в Западна Европа. След проведения църковен събор Concilium Germanicum Карл Мартел въвежда бенефициалната реформа, която поставя основите на рицарската институция – иззема земи от Църквата и ги раздава на аристокрацията срещу задължителна служба в армията. Най-известният каролингски владетел е Карл Велики - негов син.

Каролингски владетели

Франкска държава 
 Пипин Къси (751 – 768) – син на Карл Мартел;
 Карломан I (син) (768 – 771) – съцарствие с племенника му Карл;
 Карл Велики (брат) (768 – 814) – обявен за император от 800 г.
 Людовик I Благочестиви (Луи I) (син) (814 – 840)

Западнофранкско кралство 
 Карл II Плешиви (син на Луи I) – 843 г. – 877 г.
 Луи II Заекващия (син) – 877 г. – 879 г.
 Луи III (син) – 879 г. – 882 г.
 Карломан (брат) – 882 г. – 885 г.
 Карл II Дебели (син) – 885 г. – 888 г.
 Временно прекъсване на присъствието на династичната линия на трона 888 г. – 898 г., когато за крал е посочен маркграфът на Неустрия Одо, син на Робер (Робертини)
 Шарл III Простоватия (син на Луи II) – 898 г. – 922 г.
 922 г. – 936 г. – Робертини
 Луи IV (син на Шарл III) – 936 г. – 954 г.
 Лотар (син) – 954 г. – 986 г.
 Луи V Мързеливия (син) – 986 г. – 987 г. Загива по време на ловен излет в земите на Хуго Капет. Последният наследява трона и основава династията на Капетингите.

Вижте също 
 Каролингска империя

Източници 

 Morby, John E. Das Handbuch der Dynastien, Albatros Dusseldorf 2002, ISBN 3-491-96051-7, на немски език.
Белгийска революция

Белгийската революция се нарича конфликтът от 1830 г., довел до отделянето на южните провинции от Обединеното кралство Нидерландия и възникването на независимото Кралство Белгия. Преобладаващо католическите частично френскоговорещи, частично холандско говорещи южни части на Кралство Нидерландия протестират срещу доминиращите протестантски северни провинции. По време на въстанието през август и септември 1830 г., фламандските и валонските единици се отделят от Нидерландия и образуват Кралство Белгия. Само малка част от Люксембург остава до 1890 г. в личен съюз с Нидерландия.

През XIV и XVI век северните и южните провинции съставляват Бургундска Холандия, по-късно Испанска Холандия. По време на религиозната схизма и Осемдесетгодишната война калвинистката северна част се освобождава от испанското управление и образува Република Съединени провинции. С решение на Виенския конгрес през 1815 г. северните и южните провинции са обединени отново с митрополията Лиеж и Великото херцогство Люксембург в Обединено кралство Нидерландия. Натрупаните разлики в културното, религиозното и икономическото развитие на различни части на новото царство в течение на 250 години довеждат до големи разногласия, които скоро се превръщат в революция.

Последствия 
Икономическите последици от революцията за Белгия са плачевни: през 1829 г. важният индустриален град Гент обработва 7,5 милиона килограма памук, докато през 1832 г. е само 2 милиона. Поради раздялата с Нидерландия повечето работници губят работата си, а заплатите за останалите работници намаляват със 70% от заплатата от 1829 година. Пристанището в Антверпен през 1829 г. възлиза на 1028 кораба и 129 хил. тона товари, два пъти повече от общо Ротердам и Амстердам. През 1831 г. в пристанището са влезли само 398 кораба и търговията с Източна Индия е напълно преустановена.

В железопътното строителство се наблюдава увеличение. През 1835 г. между Брюксел и Мехелен е построена една от първите железопътни линии в Европа. По-късно железопътната комуникация в Белгия става една от най-развитите в света.

Като цяло икономическата ситуация в Белгия остава нестабилна. През юни 1832 г. е пусната в обращение нова валута – белгийският франк, а през февруари 1835 г. е основана банката на Белгия.

Източници 

Войни на Белгия
Войни на Нидерландия
Революции през 19-ти век
План Шлифен

Планът Шлифен е общ стратегически план на германския генерален щаб за победа над Франция, разработен в годините преди 1914. Наречен е на името на своя автор, Алфред фон Шлифен. Най-общо той предвижда бърза мобилизация, пренебрегване на неутралитета на Люксембург, Белгия и Холандия и масово нахлуване на немски войски през Белгия на юг, в гръб на френската защита, възползвайки се от слабото ляво крило на французите в Елзас и Горна Лотарингия. Това е решено, за да не се стига до директни сблъсъци със силно укрепените френски позиции на границата. Така се рискува атака от страна на Великобритания, но в противен случай стои опасността от руско нападение. Планът трябва да бъде приведен в действие при обявяване на мобилизация на някоя страна, а не на война.

Първа световна война
Шлифен
Военна история на Германия
Сърдечно съглашение

Сърдечното съглашение () е група от споразумения, подписани между Великобритания и Франция на 8 април 1904. Извън текущите въпроси на колониалната експанзия, засегнати от Съглашението, то отбелязва края на векове конфликти между двете страни и началото на мирно съществуване, продължаващо и днес.

Съглашениетое плод на политиката, водена от френския външен министър Теофил Делкасе (Théophile Delcassé), който вярва, че британско-френско разбирателство ще даде известна сигурност на Франция срещу германските опити за търсене на съюзници. За успеха на преговорите допринасят френският посланик в Лондон Пол Камбон и британският министър на външните работи лорд Лансдаун, както и про-френските настроения на британския монарх Едуард VII.

Сърдечното съглашение, заедно с Англо-руското съглашение и Френско-руския съюз, по-късно образуват Тройното съглашение, една от страните в Първата световна война.

Подписани документи 
 Съвместна декларация за Египет и Мароко. В нея има тайни секции.
 Съглашение за Нюфаундленд и границите в Африка. Франция се отказва от претенции към крайбрежието на Нюфаундленд. В отговор Великобритания предава на Франция някои територии в Африка.
 Декларация за Сиам, Мадагаскар и Новите Хебриди.

Източници

Външни препратки 
  Declaration between the United Kingdom and France Respecting Egypt and Morocco, Together with the Secret Articles Signed at the Same Time

История на Европа
Военни съюзи
Антанта
Антанта (пояснение)

Антанта (или Съглашение) може да се отнася за:
 Тройно съглашение, съюз между Великобритания, Франция и Русия в началото на 20 век, или два от двустранните договори, образуващи съюза:
 Сърдечно съглашение, между Великобритания и Франция /1904 година/
 Англо-руско съглашение, между Великобритания и Русия /1907 година/

Вижте също 
 Малка Антанта
 Балканска Антанта
 Прибалтийска Антанта
Цин (3 век пр.н.е.)

Цин (; ) е династия в Китай, първата от имперския период. Тя възниква през 221 година пр.н.е., когато владетелят на царството Цин Цин Шъхуан слага край на Периода на воюващите държави и се обявява за император на целия Китай. След неговата смърт през 210 година пр.н.е. династията бързо губи влияние и през 206 година пр.н.е. е заменена от династията Хан.

Императори

Вижте също 
 Ранна Цин
 Късна Цин

Китайски династии
Древен Китай
Желязна епоха в Азия
Общ пазар

Единен пазар е вид търговски блок, който е изграден на базата на митнически съюз с общи политики за регулация на продуктите и свобода на движение за производствените фактори (капитал и трудови ресурси), както и за предприемачеството и услугите.

Целта е да се направи така, че движението на капитал, труд, стоки и услуги между членовете да е максимално улеснено. Физическите (граници), техническите (стандарти) и фискалните (данъци, такси) бариери между страните членки са премахнати в най-голямата възможна степен. Тези бариери пречат на свободата на движение на четирите производствени фактора. За да се преодолеят тези бариери, страните членки прилагат политическа воля и формулират общи икономически политики.

Общият пазар е първата степен към единен пазар, и може да бъде ограничен основно до митнически съюз с относително свободно движение на капитал и стоки. Общият пазар е един от етапите на интеграционните процеси в Европа. Споразумението за общ пазар е подписано от шест европейски страни (Западна Германия, Франция, Италия, Белгия, Нидерландия и Люксембург) в Рим през 1957 г. (Римски договор). Общият европейски пазар възниква въз основата на положителния опит от действието на Европейската общност за въглища и стомана. В следващите години задълбочаването на интеграционните процеси в Европа довежда до създаването на Европейско икономическо пространство (ЕИП), а след това и на Европейския съюз (ЕС).

Примери за единен (общ) пазар:
 Андска общност ( или );
 Европейска икономическа зона (), обединяваща ЕС, Норвегия, Исландия и Лихтенщайн;
 Карибска общност ();
 Централноамерикански общ пазар – търговско-икономически съюз на страните от Централна Америка;
 Южноамерикански общ пазар – икономически съюз на страните от Южна Америка;
 Митнически съюз между Русия, Беларус и Казахстан.

Вижте също 
 Европейска общност
 Икономическа интеграция
 Европейска интеграция

Икономическа интеграция
Световна икономика
Милко Ковачев

Милко Димитров Ковачев е български политик от Национално движение Симеон Втори.

Завършва енергетика във ВМЕИ в София. Последователно работи в АЕЦ Козлодуй (1979 – 82), ВМЕИ (1986 – 92; става главен асистент по енергетика) и отново АЕЦ Козлодуй (1992 – 94), след което е служител в Комитета по енергетика.

През август 2001 г. оглавява Държавната агенция за енергетика и енергийни ресурси, по-късно преобразувана в министерство. От 23 февруари 2005 до 17 август 2005 г. е министър на икономиката в правителството на Симеон Сакскобургготски. През този период е сред най-активните застъпници за подновяването на подкрепяния от Русия проект за АЕЦ „Белене“. През 2013 година е назначен на работа в руската компания „Росатом“.

Външни препратки 

Възпитаници на Техническия университет – София
Министри на икономиката на България
Български политици след 1989
Български министри
Родени в Перник
Мирослав Севлиевски

Мирослав Петров Севлиевски е български политик, един от водачите на отцепилата се от „Национално движение Симеон Втори“ група „Новото време“.

От 2001 г. е народен представител, а от 23 февруари до 17 август 2005 г. е министър на енергетиката и енергийните ресурси в правителството на Симеон Сакскобургготски.

Външни препратки 

 Личен сайт

Български политици след 1989
Български министри
Родени в Троян
Народни представители от НДСВ
Нина Чилова

Нина Стефанова Чилова е българска юристка и политик от Национално движение „Симеон Втори“ (НДСВ). В продължение на няколко месеца през 2005 година е министър на културата и туризма.

Биография

Произход и юношество 
Нина Чилова е родена на 19 юли 1972 година в град Видин в семейството на технолог в местната консервна фабрика, а майка ѝ е от еврейски произход. Завършва Средно училище „Цар Симеон Велики“, след което прекарва една година в Израел, където получава израелско гражданство, от което се по-късно се отказва. Там усъвършенства своя иврит и след установяването си в София води езикови курсове за възрастни.

Образование и кариера 
Завършва право в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ и специализира в Университета за национално и световно стопанство търговски и банков мениджмънт. От 1998 година работи в отдел на Комисията по хазарта в Министерството на финансите, където участва в работната група, подготвила първия български закон за хазарта. От август 2000 година е юридически консултант на „Мобилтел“.

През 2013 година защитава в УНСС дисертация на тема „Правен режим на данъчната ревизия“ с научен ръководител професор Валери Димитров. От 2018 година е доцент в УНСС.

В политиката 
От 2001 година е народен представител, а от 23 февруари до 17 август 2005 година е министър на културата и туризма в редовното правителство на Симеон Сакскобургготски. За краткото време, през което е министър, Нина Чилова успява да допусне сериозни грешки, сред които: обърква при встъпването си в Министерството на културата композитора Панчо Владигеров с художника Златю Бояджиев и нарича Музикалния театър „Стефан Македонски“ „Стефан Софиянски“.

През 2005 година е избрана за народен представител в XXXIX народно събрание и за председател на Комисията по култура в парламента.

Библиография 
 Правен режим на данъчната ревизия. София: Нова звезда, 2013, 240 стр. ISBN 978-954-8933-83-4
 (в съавторство с Ганета Минкова) Помагало по данъчно право. София: Сиела, 2015, 340 стр. ISBN 978-954-28-1907-3
 Финансова инспекция. София: Издателски комплекс на УНСС, 2017, 234 стр. ISBN 978-954-644-928-3

Бележки

Външни препратки 
 Светлана Димитрова, „Фризьорката на културизма“ , в. „Новинар“, 14 април 2005 г.

Родени през 1972 година
Български юристи
Български политици след 1989
Министри на културата на България
Възпитаници на Юридическия факултет на Софийския университет
Възпитаници на УНСС
Преподаватели в УНСС
Български евреи
Родени във Видин
Нихат Кабил

Нихат Тахир Кабил е български политик от Движението за права и свободи.

Роден е на 5 декември 1962 в с. Подайва. Завършва агрономство във Висшия селскостопански институт в Пловдив. От 2001 г. е заместник-министър, а от 23 февруари 2005 – министър на земеделието и горите в правителството на Симеон Сакскобургготски. Той остава на този пост и в избраното на 16 август 2005 правителство на Сергей Станишев. След преобразуването на министерската длъжност от 18 юли 2007 е избран за министър на земеделието и продоволствието.

Семейство 
Нихат Кабил е женен, с едно дете.

Други 
 През юни 2007 Нихат Кабил, в качеството си на министър на земеделието, се обявява против решението на Европейския съюз за спиране на държавната намеса в пазара на царевица.

Бележки 

Български политици след 1989
Министри на земеделието на България
Българи от турски произход
Възпитаници на Аграрния университет
Родени в област Разград
Маричини езера (резерват)

„Маричини езера“ е бивш природен резерват в Рила планина, България. След създаването на 24 февруари 1992 г. на по-големия Централен рилски резерват резерват „Маричини езера“ става част от него.

Основаване 
Обявен е за резерват със Заповед № 2245 от 30 ноември 1956 година на Главното управление на горите. Площта му е разширена на 1510 хектара със Заповед №2319 от 14 ноември 1961 година на същото управление.

Местонахождение 
Резерватът е разположен между две главни била на Рила от запад и от юг, по които се намират най-високите му върхове. На север и североизток граничи с Кайзеровия път, който някога трябвало да свърже курорта Боровец с долината на река Места.

Той обхваща най-високите части на Източна Рила. На територията му се намира изворната част на река Марица. Част от резервата са върховете Мусала, Манчо, Студенец, и Близнаците, които са едни от най-високите върхове в планината. Името на резервата идва от двете езера, които се намират под върховете Маришки чал и Манчо.

Флора 
Въпреки голямата територия, която резерватът заема, горите обхващат едва около 100 хектара. На територията на резервата се намират някои от най-големите находища на рилска иглика (Primula deorum) в България.

Фауна 
Резерватът дава убежище на няколко редки вида животни. Срещат се диви кози, а във високите части на Маричини езера могат да се наблюдават няколко вида орли.

Резерватът предлага разнообразие от релефни форми. Това се дължи на голямата надморската височина (над 2700 м) и на голямата разлика във височините на различните части от резервата.

Бележки

Вижте също 
 Маричини езера
 Защитени територии в България

-
Рила
Джордж Мартин

Сър Джордж Хенри Мартин () е английски музикален продуцент, аранжор, композитор, диригент, звукорежисьор и музикант.

Често е наричан Петият Бийтълс, включително от Пол Маккартни, заради голямото му участие във всеки албум на ливърпулската група. Мартин има 30 броя № 1 хит сингъла в ОК и 23 броя № 1 хита в САЩ.

Биография 
Учи в Училището за музикално и драматично изкуство Гилдхол от 1947 до 1950 година, където специализира пиано и обой. След завършването си работи в отдела на БиБиСи за класическа музика, а по-късно се присъединява към И Ем Ай. Мартин продуцира комедийни и новаторски записи в началото на 1950-те години, вкл. с Питър Селърс, Спайк Милиган и Бърнърд Крибинс.

Кариерата на Мартин се простира в границите на 6 десетилетия, в които се изявява в музиката, филмовото изкуство, телевизията и концертите. Има задължения на старши изпълнителен ръководител в разни медии, допринася за множество благотворителни кампании, като например „Тръста на принца“.

За своите заслуги за музикалната индустрия и популярната култура е удостоен с почетното звание „рицар-бакалавър“.

Източници 

Английски музикални продуценти
Английски режисьори
Звукорежисьори
Английски диригенти
Британски обоисти
Английски пианисти
Бийтълс
Носители на музикални награди на Великобритания
Носители на награда „Грами“
Командори на Ордена на Британската империя
Британски военни дейци от Втората световна война
Родени в Лондон
Баракоа

Барако̀а () е град и община в Куба. Основана през 1511 г. от Диего Веласкес, тя е най-старото испанско селище в Куба. Населението на общината е 80 371 жители (по приблизителна оценка от декември 2017 г.).

През ноември 1492 Христофор Колумб пристига на същото място, където е днес Баракоа. Той забива кръст, наречен Крус де ла Пара, в пясъка на бъдещото пристанище на Баракоа.

Баракоа се намира в област Гуантанамо, която е разположена в югоизточната част на страната.

Източници 

Градове в Куба
Александър Опарин

Александър Иванович Опарин (1894 – 1980) е руски съветски биолог и биохимик, автор на световно призната теория за абиотичен произход на живота.

Биография 
Роден е в търговско семейство в град Углич, Ярославска губерния (днес в Ярославска област) през 1894 г. Завършва естественото отделение на Физико-математическия факултет на Московския университет (МГУ) през 1917 г.

Чете лекции в МГУ от 1925 г., става там професор по биохимия през 1927 г. В периода 1930 – 1931 г. е професор в катедрата по техническа биохимия на Московския химико-технологичен институт (днес Руски химико-технологичен университет „Д. И. Менделеев“) и в катедрата по техническа биохимия на Московския институт по технология на зърното и брашното.

Вече световноизвестен учен, без защита на дисертация, му е присъдено научното звание доктор на биологичните науки през 1934 г. Опарин е ръководител (1942 – 1960) на катедрата по биохимия на растенията в МГУ, там чете курсове лекции по обща и техническа биохимия, спецкурсове по ензимология и по произхода на живота.

Съосновател е, заедно с биохимика Алексей Бах, на Биохимическия институт на АН СССР (1935). Първият му директор е академик А. Бах до смъртта си (1946), а неговият заместник Опарин го наследява като директор. От основаването на института Опарин е ръководител на Лабораторията по ензимология, по-късно преобразувана в Лаборатория по еволюционна биохимия и субклетъчни структури.

Увлечен от еволюционната теория на Чарлз Дарвин, Александър Опарин се стреми да обясни произхода на живота посредством химични и физически процеси. През 1924 г. лансира теория за зараждането на живота на Земята чрез постепенна химична еволюция на въглеродни молекули в първичен бульон. Според него животът се заражда случайно, след като прости органични съединения еволюират в самозараждащи се сложни съединения (коацерватна капка). Хипотезата му първоначално среща сериозна съпротива, но с течение на времето получава подкрепа и е призната като основателна теория от научната общност в света.

Член-кореспондент (1939) и академик (1946) на Академията на науките на СССР. През 1948 -1955 е академик-секретар на Отделението за биологични науки на АН СССР. През този период поддържа лъже-научните теории на Лисенко  

Чуждестранен член на БАН (1952), член на Германската академия на науките „Леополдина“ (1956), член-кореспондент (1966) и академик (1969) на Академията на науките на ГДР.

Лауреат е на премията „Калинга“ на ЮНЕСКО за популяризиране на науката, на Ленинска премия, на почетното звание „Герой на социалистическия труд“ на СССР (1969), на ордените „Ленин“ (5 пъти), „Червено знаме на труда“, „Отечествена война“ и на медали.

Умира в Москва през 1980 г. Погребан е в Новодевическото гробище в Москва.

Източници

Външни препратки 
 Хронологический указатель основных трудов Александра Иванович Опарина

Популяризатори на науката
Герои на социалистическия труд на СССР
Чуждестранни членове на БАН
Академици на РАН
Произход на живота
Съветски биолози
Руски биолози
Биохимици
Руски атеисти
Починали в Москва
Родени в Ярославска област
Углич
Боянски водопад

Боянският водопад е най-големият водопад в планината Витоша, висок 25 m.

Местоположение 
Образуван е от водите на Боянската река, която стръмно се спуска по северните склонове, преминавайки през андезитния пояс на планината. Устойчивата скала обуславя многото бързеи по реката и създаването на водопада на 1260 m н.в. (основата на водопада), както и на други по-малки падове и водопадчета. Местността, в която се намира Боянският водопад, е запазила своята природа сравнително незамърсена.

В ясни пролетни дни водопадът може да бъде видян от центъра на София. Той е най-пълноводен по време на топенето на снеговете във високите части на Витоша, тогава бялата му лента се различава сред все още неразлистената гора.

През зимата, в най-студените дни, водопадът замръзва поради разположението си в усойна и дълбока долина.

Туристически маршрути 
Има три популярни изходни точки за достигане до водопада. Първата е Бояна – в горния край над центъра започват пътеките за Боянското езеро (нагоре и наляво) и за Боянския водопад (нагоре и надясно). Първият вариант, покрай езерото, е по-дълъг, но по-умерен. Вторият вариант, директно към водопада, е много по-стръмен и проблемен за неопитни туристи. Отделни участъци от пътеката се заледяват през зимата. Денивелацията е 460 m от началото на пътеката, а от площада на Бояна, докъдето има градски транспорт, е около 550 m.

Втората изходна точка е местността Копитото. Пътеката е с умерено изкачване в първата част, после равен пасаж, но последният участък преди водопада е с подчертано стръмно спускане.

Третата изходна точка е хижа Момина скала върви се по стръмен път първоначално, но после все по-равен.

Алпийски турове 
Боянският водопад е обект за ледено катерене. Всяка зима замръзва, образувайки два ледени езика. По-лесен и полегат е левият, а десният предлага катерене от средна трудност. Като цяло условията за обучение по ледена техника са добри. По стената вдясно от водопада има трасирани турове за зимно и лятно катерене. Конфигурацията на замръзването зависи от валежите, но и в по-сухи години се образуват колони, които стават за катерене. Височината на отвесния лед може да достигне до около 15 – 18 m, а линията по ледено-скалните участъци вдясно стига до около 20 m.

Любопитно 

„Водопадът“, Иван Вазов

Галерия

Източници

Вижте също 
 Боянско езеро
 Боянска река

Външни препратки 
 Боянски водопад Водопади в България
 Боянски водопад Putepisi.com
 Боянски водопад Ranica.eu

Водопади в България
Природен парк Витоша
География на Район Витоша
Торфено бранище

Торфено бранище е резерват, разположен в Национален парк Витоша, България.

Основаване и статут 
Обявен е за резерват с обща площ 785,3 хектара със Заповед No.16362 на Министерството на народното стопанство от 01.10.1935 година. Първоначално той е заемал много по-малка площ (около 144,1 хектара, колкото е и площта на Горното блато), но тази територия е увеличена на близо 785,3 хектара през 1980 г. Целта на резервата е да се запазят торфените комплекси във високите части на Витоша в своето естествено състояние.

Флора 
По тези места са установени голям брой мъхове и водорасли. Дебелината на торфената покривка достига на места до 2 метра. Възрастта на торфището е над 1000 години. В района няма гори. Дебелината на торфената покривка расте сравнително слабо – с 1 mm на година.

На територията на резервата се намира зоната на изворите на реките Владайска, Боянска и Драгалевска. В Торфено бранище почти липсва дървесна растителност. Среща се храстова растителност като ива, смрика, боровинка и клек. Тревните видове, които се срещат са очибодец, тинтява, острица, няколко вида насекомоядни растения и др. Достъпът на туристи в резервата, който е също и вододайна зона, е забранен.

Вижте също 
 Защитени територии в България

Източници 
 

География на Район Витоша
Природни резервати в България
Природен парк Витоша
Едуард Смит

Едуард Елмър Смит () е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е в Шебойган, щат Уисконсин и прекарва ранните си години в Спокан, щат Вашингтон. През 1909 г. работи в строителството на железопътната линия от Белтон, щата Монтана до Канада, но преценява, че работота там на е подходяща и се връща в университета. За да плаща за образованието си, работи в мина. При пожар в неговото жилище му се налага да скочи от четвъртия етаж. Травмите, които получава не му позволяват да се занимава с физически труд и той се връща у дома.

С помощта на семейството си той успява да плати, за да учи в университет. Работи като химик в Националното бюро за стандарти във Вашингтон. Учи в университета „Джордж Вашингтон“, където през 1919 г. получава докторска степен. Смит прави писателски опити още през 1916 г., но романът, който започва тогава, е завършен едва през 1920 г. Авторът не успява да намери издател за романа си и през 1928 г. го изпраща в списанието „Astounding Stories“, където романът е публикуван под името „The Skylark of Space“ („Космическата чучулига“).

Романът става много популярен сред читателите на фантастика, защото е едно от първите по-мащабни произведения, където действието излиза от рамките на Слънчевата система. С излизането на романа му Едуард Смит става един от основателите на жанра „космическа опера“. През 1930-те той продължава да пише романи за „Skylark“, като започва и нов цикъл – „Lensmen“ („Ленсман“). Всичките му произведения са публикувани в списания за научна фантастика.

По време на Втората световна война Смит работи в завод за боеприпаси, откъдето по-късно бива уволнен поради това, че отказал да одобри некачествени боеприпаси. След това до пенсионирането си работи като технолог (съставител на рецепти) в компания за понички.

След войната всичките му произведения са издадени като самостоятелни книги, при голям успех. Преди края на живота си той завършва окончателно и двата си мащабни цикъла, като публикува и няколко отделни романа.

Едуард Смит умира от инфаркт на 31 август 1965 г.

Произведения

Серия „Ленсман“ (Lensman) 
 Triplanetary (1948)Фатален сблъсък, изд. „Орфия“ (2003), прев. Таня Петрова
 First Lensman (1950)Първият Ленсман, изд. „Орфия“ (2003), прев. Татяна Петрова
 Galactic Patrol (1950)
 Gray Lensman (1951)
 Second Stage Lensmen (1953)
 The Vortex Blaster (1960)
 Children of the Lens (1954)

Серия „Скайларк“ (Skylark) 
 The Skylark of Space (1946)
 Skylark Three (1948)
 Skylark of Valeron (1949)
 Skylark DuQuesne (1966)

Серия „Подпространството“ (Subspace) 
 Subspace Explorers (1965)
 Subspace Encounter (1983)

Източници 

  Биография и библиография във „Fantasticfiction“
  Биография и библиография в „Goodreads“

Външни препратки 
 
 
 

Смит, Едуард
Починали от инфаркт на миокарда
Кирил

Кирил може да се отнася за:
 Кирил Йерусалимски, християнски епископ от 4 век
 Кирил Александрийски, християнски теолог от 5 век
 Константин-Кирил Философ (827-869), византийски учен
 Кирил III Александрийски (13 век)
 Константинополски патриарси
 Кирил I Лукарис (17 век)
 Кирил II Кондарис (17 век)
 Кирил III Константинополски (17 век)
 Кирил IV Константинополски (18 век)
 Кирил V Константинополски (18 век)
 Кирил VI Константинополски (19 век)
 Кирил VII Константинополски (19 век)
 Кирил Охридски (18 век), охридски архиепископ
 Кирил (Рилски манастир) (19 век), игумен на Рилския манастир
 Кирил Български (1901 – 1971), български патриарх
 Кирил Московски (1946 -), патриарх на Москва и цяла Русия
 Кирил Варненски и Великопреславски, митрополит
 Кирил (ураган), ураган в Европа
 Кирил (име), мъжко име

 Кирила Възвъзова-Каратеодорова, (1917 – 2005) български библиограф

Други 
 Кирил (параход) - закупен от българското параходно търговско дружество през 1906 г.
Гъдулка

Гъдулката е музикален инструмент от групата на струнните лъкови инструменти.

Характерна е за българската фолклорна музика. Звукоизвличането става с помощта на лък. Съществуват два вида гъдулки. Обикновената има три, а понякога и четири основни струни, на които се свири. Под тях са прикрепени допълнителни резониращи струни. По-малкият вариант (наричан още „копанка“) е характерен за Добруджа и има само три основни струни.

Голямата популярност на гъдулката се обуславя от използването ѝ като солов и ансамблов инструмент, а също така и за съпровод на народни песни.

Гъдулките се изработват от цяло парче дърво и имат крушовидна форма. Всичките ѝ части се издялкват след което се издълбава корпусът. Горната част от овалната форма завършва с разширение, наречено „глава“. На главата, която има формата на кръг, детелина или правоъгълник се намират дървените ключове за затягане на струните. Над отворената част на корпуса има резонираща пластина, наричана „дъска“ или „капак“ с два овални отвора, наричани „очи“. Струните се прикрепват към корпуса посредством „кокалче“. Инструментът може да има 3, 4, 5 или 6 струни, направени от животински черва или метал, като обикновено е с 3 или 4 струни.

Тонът на гъдулката се получава чрез движението на лъка по струните. Той има извита форма и е изработен от дърво и конски косми. Всички струни на гъдулката се притискат с обратната страна на нокътя.

В средните музикални училища в България обучението по гъдулка се въвежда най-напред в СМУ „Панайот Пипков“, гр. Плевен – 1966 г., а след това в гр. Котел – 1967 г. и село Широка лъка – 1970 г. От 1972 г. във ВМПИ в гр. Пловдив се разкрива специалността „Народни инструменти и народно пеене“ и започва подготовка на специалисти с висше образование по гъдулка.

Вижте също 
 гусла
 гудок

Струнни лъкови инструменти
Български народни музикални инструменти
Народни инструменти в Украйна
Шовинизъм

Шовинизмът е крайно поддържане на собствената група, съчетано със злонамереност и омраза към съперничеща група. На български обикновено се използва за краен национализъм. Самият термин произлиза от името на Никола Шовен, легендарен войник, служил на Наполеон Бонапарт и станал известен с фанатичната си преданост. Терминът става популярен след сатиричното изобразяване на Шовен във френската пиеса La Cocarde Tricolore (Трицветната кокарда), поставена от братя Коняр през 1831 г.

Произходът и първоначалната употреба на термина подсказват, че той е станал синоним за краен национализъм или патриотизъм. Във Великобритания се използва терминът джингоизъм.

Хана Аренд пише в своята статия Империализъм, национализъм, шовинизъм:

Друго значение 
Понякога като шовинизъм се определя и омаловажаващото отношение на мъжете към жените и то се нарича мъжки шовинизъм от феминистките. За тях този израз е равносилен на анти-женски сексизъм. По подобен начин, идеята че хетеросексуалността е единствената възможна и допустима сексуалност, понякога се нарича хетерошовинизъм или хетеросексуален шовинизъм.

Източници

Вижте също 
 Сърбошовинизъм

 
Предразсъдъци
Епоними
Братя Миладинови

Братя Миладинови – Димитър, Наум и Константин са изтъкнати български възрожденци, просветители и фолклористи. Родени са в град Струга. Дълго време Димитър Миладинов е учител в много градове на Македония. Развива широка обществена и просветителска дейност. През 1861 година излиза епохалният труд на Миладинови „Български народни песни“. В него те събират, подреждат и систематизират образци на българския песенен фолклор.

Обявен за „царски душманин“, Димитър Миладинов е арестуван и отведен в Цариград. Не след дълго там е затворен и брат му Константин, като и двамата са набедени от гръцките фанариоти. Димитър и Константин Миладинови умират от тиф в цариградската тъмница през 1862 година.

В Струга е издигнат модерен дом музей на братя Миладинови, погрешно рекламиран като тяхна родна къща.

Подробно за братята 
 Димитър Миладинов (1810 – 1862)
 Наум Миладинов (1817 – 1897)
 Константин Миладинов (1830 – 1862)

Името им носят 
 Миладинови острови край остров Ливингстън, Южни Шетландски острови, Антарктика

В България:
 „Братя Миладинови“, улица в Благоевград
 „Братя Миладинови“, булевард в Сливен
 Читалище „Братя Миладинови – 1914“, Петрич
 „Братя Миладинови“, квартал на Бургас
 „Братя Миладинови“, улица в София
 „Братя Миладинови“, улица в Търговище
 „Братя Миладинови“, улица във Велинград
 „Братя Миладинови“, улица във Варна
 „Братя Миладинови“, улица в Стара Загора
 „Братя Миладинови“, улица в Русе
 „Братя Миладинови“, улица във Враца
 Училище „Братя Миладинови“, Варна
 ОУ „Братя Миладинови“, Бургас
 Читалище „Братя Миладинови-1917“, квартал Княжево, София
 СУ „Братя Миладинови“, училище в Пловдив
 ОУ „Братя Миладинови“, Русе
 ОУ „Братя Миладинови“, Кърналово
 30 СУ „Братя Миладинови“, София
 97 СУ „Братя Миладинови“, София
 ОУ „Братя Миладинови“, Сливен
 Печатница „Братя Миладинови“ в София
 „Братя Миладинови“, награда, присъждана на Стружките вечери на поезията
 ОУ „Братя Миладинови“, Елешница
 ОУ „Братя Миладинови“, с. Черна
 Читалище „Братя Миладинови“, с. Микрево

Родословно дърво

Външни препратки 
 Стружко културно-просветно братство „Братя Миладинови“ – „Братя Миладинови Димитър *1810 и Константин *1830 – за памет на 75 години от мъченишката им смърт (1862 януарий 1937)“, София, 1937 година
 Иван Миладинов от Струга, Вардарска Македония – „Братя Миладинови (Биография)“, София, 1932 година
 Иван Хаджов от Струга, Вардарска Македония – „Братя Константин и Димитър Миладинови“, София, 1944 година
 Кузман Шапкарев от Охрид, Вардарска Македония – „Материали за животоописанието на братя Х. Миладинови, Димитрия и Константина. С прибавлнение нещо и за живота на Нака С. Станишев“, Пловдив, 1884 година
 „Български народни песни“, Загреб, 1861 година
 "Tѫга за югъ; На чужина", публикувано във в. „Дунавскый лебедъ“, брой 20, Белград, 1861 година

Бележки 

Български писатели от Македония
Български фолклористи от Македония
 
Литературни семейства
Български семейства по професия
Наум Охридски

Свети Наум Охридски или Преславски е средновековен български богослов, книжовник и светец. Православната църква го тачи и като един от светите Седмочисленици.

Биография 
Сведенията за живота му преди пристигането в България са оскъдни. Според едно от житията му, е роден в Мизия, „от благородни родители“, но като презрял богатството и благородството се присъединил към Кирил и Методий. Според житието на Кирил и Методий от Климент Охридски, Наум участва в тяхната мисия във Великоморавия, а през 868 година е ръкоположен в Рим.

През 886 година Наум е изгонен от Великоморавия, след като прекарва известно време в затвора, заради своята съпротива срещу влиянието на германския клир. Той пристига в България, заедно с Климент Охридски, Сава, Ангеларий и може би Горазд. Отделно от тях в България намира убежище и Константин Преславски, ученик на Методий.

Наум е сред основоположниците на Преславската книжовна школа (първоначално в Плиска), където работи между 886 и 893 година. След като Климент Охридски е назначен за епископ на Дрембица през 893 година, Наум продължава работата му в Охридската книжовна школа. През този период той основава манастир на Охридското езеро, който по-късно носи името му.

Вижте също 
 Първо Наумово житие
 Второ Наумово житие

Бележки
Свети Климент Охридски (пояснение)

Свети Климент Охридски може да се отнася за:

 Свети Климент Охридски, български духовник и учен;
 Софийски университет „Свети Климент Охридски“
 Университетска библиотека „Свети Климент Охридски“, университетска библиотека към СУ „Св. Климент Охридски“;
 Свети Климент Охридски (издателство), университетско издателство към СУ „Св. Климент Охридски“;
 Национална и университетска библиотека „Свети Климент Охридски“, Скопие, Северна Македония;
 Битолски университет „Свети Климент Охридски“, Северна Македония;
 База „Свети Климент Охридски“, българска изследователска база в Антарктида;
 Катедрален храм „Свети Климент Охридски“, Скопие, Северна Македония;
 Педагогически факулет „Свети Климент Охридски“ към Скопски университет, Северна Македония.
 Училище Свети Климент Охридски във Варна
 Църква Свети Климент Охридски в Пловдив