alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Messier 71

Messier 71 (také M71 nebo NGC 6838) je málo zhuštěná kulová hvězdokupa v souhvězdí Šípu. Objevil ji v roce 1745 Jean-Philippe Loys de Chéseaux. Od Země je vzdálena 13 000 světelných let.

Zařazení M71 mezi kulové hvězdokupy bylo dlouho sporné, protože postrádá příznačné středové zhuštění a byla proto považována za hustou otevřenou hvězdokupu. Také její stáří a metalicita členů hvězdokupy ukazují na příbuznost s otevřenými hvězdokupami v rovině Galaxie. Nová pozorování ji řadí mezi mladé kulové hvězdokupy.

Pozorování 

Vyhledání hvězdokupy je značně jednoduché, protože se nachází uprostřed malého ale výrazného souhvězdí Šípu, přibližně 2° východně od hvězdy δ Sagittae, prostředního člena souhvězdí. V triedru 8x30 nebo 10x50 je i na průzračné čisté obloze sotva viditelná. K jejímu rozložení na jednotlivé hvězdy je zapotřebí dalekohled o průměru 150 až 200 mm a vyšší zvětšení, při průměru dalekohledu 300 mm je její rozložení snadné.

4° severo-severovýchodně od hvězdokupy se nachází jasná a rozsáhlá mlhovina Činka a 7° západně leží asterismus Collinder 399.

Hvězdokupu je možné pozorovat z obou zemských polokoulí, protože má pouze mírnou severní deklinaci. Přesto je na severní polokouli lépe pozorovatelná a během letních nocí tam vychází vysoko na oblohu, zatímco na jižní polokouli v oblastech více vzdálených od rovníku zůstává poněkud níže nad severním obzorem. Přesto je pozorovatelná ze všech obydlených oblastí Země. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od června do listopadu.

Historie pozorování 
Hvězdokupu objevil Jean-Philippe Loys de Chéseaux v roce 1745 a v roce 1780 ji Charles Messier přidal do svého katalogu. Na hvězdy ji jako první rozložil William Herschel a popsal ji jako kupu nepravidelného tvaru tvořenou velmi slabými hvězdami.

Vlastnosti 
Messier 71 se nachází ve vzdálenosti 13 000 světelných let od Země a její skutečný rozměr je 27 světelných let, což je na kulovou hvězdokupu velmi malá hodnota. Součástí hvězdokupy je nepravidelná proměnná hvězda Z Sagittae, přinejmenším šest obrů typu M a celková jasnost hvězdokupy je 13 200 svítivostí Slunce.

Messier 71 byla dlouho (do roku 1970) považována za velmi hustou otevřenou hvězdokupu. Její vysoká radiální rychlost (-80 km/s, ale novější odhady uvádí -23 km/s)
a její nejjasnější hvězdy, které jsou červené, pomohly rozhodnout ve prospěch její příslušnosti mezi kulové hvězdokupy. Naopak nepřítomnost krátkoperiodických proměnných hvězd, jako jsou hvězdy typu RR Lyrae (což značí její menší stáří, kolem 9 až 10 miliard let), a její umístění v rovině disku Mléčné dráhy jsou vlastnosti, které by ji řadily mezi otevřené hvězdokupy. Nejnovější zdroje se shodují na jejím zařazení mezi kulové hvězdokupy, ale velmi málo zhuštěné, podobně jako Messier 68 v souhvězdí Hydry.

Reference

Související články 
 Seznam kulových hvězdokup v Mléčné dráze

Externí odkazy 
 
 M 71 v databázi SIMBAD
 NGC 6838 na Galactic Globular Clusters Database

M071
6838
Souhvězdí Šípu
Kulové hvězdokupy
409
226
Jarkovského efekt

Jarkovského efekt je změna dráhy malého přirozeného tělesa (planetky, jádra komety apod.), pohybujícího se sluneční soustavou, v důsledku zpožděného vyzařování tepelného záření z povrchu tělesa na jeho noční straně, poté, co byl na denní straně povrch zahřát Sluncem. Fotony infračerveného záření fungují stejně jako ve fotonové raketě. Pokud těleso rotuje prográdně (tj. ve stejném smyslu. jako obíhá kolem Slunce), Jarkovského efekt jeho rychlost zvyšuje (tedy velká poloosa dráhy se zvětšuje), při retrográdní rotaci jeho rychlost snižuje (velká poloosa dráhy se zmenšuje).

Teoreticky se tímto efektem zabýval ruský fyzik Ivan Osipovič Jarkovskij. Pozorováním byl poprvé ověřen radiolokačním sledováním planetky (6489) Golevka. Přesná měření dráhy při přiblíženích k Zemi v letech 1991, 1995, 1999 a 2003 ukázala, že jeho poloha se proti ideální dráze bez vlivu Jarkovského efektu posunula o 12 km. Síla Jarkovského efektu, působící na tuto planetku, činila přibližně 0,25 N, což způsobovalo její zrychlení řádově 10−10 m/s². Tato hodnota byla v dobré shodě s teoretickou předpovědí, kterou učinil v roce 2001 tým českých astronomů z Karlovy univerzity, vedený D. Vokrouhlickým.

Literatura 
 Chesley, Steven R.; Ostro, Steven J.; Vokrouhlický, David; Čapek, David; Giorgini, Jon D.; Nolan, Michael C.; Margot, Jean-Luc; Hine, Alice A.; Benner, Lance A. M.; Chamberlin, Alan B.: Direct Detection of the Yarkovsky Effect via Radar Ranging to Asteroid 6489 Golevka, Science 302, 1739–1742 (2003).

Externí odkazy 
 Aldebaran bulletin: Jarkovského jev u planetky Golevka

Nebeská mechanika
Astronomické jevy
Biologická makromolekula

Biologická makromolekula, biomakromolekula nebo biopolymer je látka, která vzniká v organizmu a skládá se z více stejných či různých nízkomolekulárních látek. Mnoho makromolekul jsou polymery skládající se z menších molekul, nazývaných monomery. 

Makromolekuly se obvykle označují takové molekuly, jejichž molární hmotnost přesahuje 10 000 g/mol. Z chemického hlediska jde především o proteiny, nukleové kyseliny a polysacharidy.

Termín makromolekula byl zaveden v roce 1922 Hermannem Staudingerem.

Základní pojmy 

 Monomer – výchozí nízkomolekulární látka pro vznik polymeru.
 Polymer – makromolekulární látka přírodního nebo syntetického původu vytvořená mnohonásobným opakováním malých molekul monomerů vázaných mezi sebou.
 Polymerační stupeň – udává počet strukturních jednotek zabudovaných v makromolekule.
 Homopolymer – polymer, jehož makromolekuly jsou tvořeny z monomerů jednoho druhu.
 Kopolymer – polymer, jehož makromolekuly jsou tvořeny z monomerů dvou nebo více druhů s různým uspořádáním.
 Lineární polymer – polymer s lineárním tvarem makromolekul, který vzniká z dvoufunkčních monomerů.
 Rozvětvený polymer – polymer s rozvětveným tvarem makromolekul, který vzniká z vícefunkčních monomerů.
 Zesíťovaný polymer – polymer s makromolekulami, které jsou vzájemně zesíťované, vzniká z vícefunkčních monomerů.
 Mezimolekulární síly – síly, které působí mezi makromolekulami.

Velikost makromolekul 
Velikost molekul chemických sloučenin se vyjadřuje molární hmotností. Podle molární hmotnosti rozdělujeme látky na nízkomolekulární a makromolekulární. Nízkomolekulární látky mají hmotnost nižší než 10 000 g/mol a makromolekulární látky vyšší než 10 000 g/mol. Vedle molární hmotnosti se velikost makromolekul často vyjadřuje polymeračním stupněm, který udává počet strukturních jednotek tvořících makromolekulu. 

Velikost makromolekul je jedním ze základních faktorů, které určují fyzikální a mechanické vlastnosti polymeru.

Tvar makromolekul 
Makromolekuly mohou být lineární, rozvětvené nebo zesíťované (vzájemně propojené do souvislé trojrozměrné struktury).

Hlavní řetězec makromolekul, nazývaný také páteřní řetězec, je většinou tvořen atomy uhlíku. Na atomy, které tvoří páteř řetězce, se vážou další atomy uhlíku, vodíku, kyslíku, dusíku, síry, chloru, fluoru, křemíku apod.

Mezimolekulární síly 
V makromolekulách jsou atomy vázány velmi silnými primárními chemickými vazbami (kovalentní vazbou). Mezi jednotlivými makromolekulami se uplatňují poměrně slabé sekundární síly (přirozené a indukované elektrické dipóly). Zvláštním případem mezimolekulárních sil jsou vodíkové můstky (vodíkové vazby), kdy se přitahují atomy vodíku H+ a atomy s volným elektronovým párem v sousedních makromolekulách (např. O−, N−). Tato vazba je typická pro silně polární polymery.

Charakter mezimolekulárních sil ovlivňuje tání, rozpustnost a další mechanické vlastnosti polymerů.

Reference

Externí odkazy 
 

 
Biomolekuly
Makromolekulární chemie
Molekulární biologie
Bioplasty
Hildina skupina

Hildina skupina je souhrnné označení pro několik stovek planetek (411 objektů s definitivním označením a 546 pouze s provizorním označením v srpnu 2005) obíhajících Slunce ve vzdálenosti odpovídající komensurabilitě 2:3 s Jupiterem. Jejich střední vzdálenost od Slunce (velká poloosa dráhy) je přibližně rovna 3,7 až 4,2 AU, sklon dráhy k ekliptice nepřesahuje 20° a excentricita hodnotu 0,07. Vedle Trojánů je to jediný případ, kdy komensurabilita s Jupiterem vede k vytvoření stabilní skupiny planetek místo Kirkwoodových mezer, v nichž jsou dráhy objektů nestabilní. 

Tyto planetky se označují pouze jako skupina, nikoli jako rodina, v souvislosti s tím, že zjevně nevznikly rozpadem jednoho mateřského tělesa. Na základě spektrálního průzkumu se jedná o velmi heterogenní skupinu planetek s různorodým mineralogickým složením. Skupina se vytvořila dynamicky, působením rezonančních gravitačních sil Jupiteru.

Dlouhodobé rozdělení planetek této skupiny v prostoru Sluneční soustavy vytváří přibližně tvar rovnostranného trojúhelníku, korotujícího s Jupiterem. Vrcholy trojúhelníka leží na dráze Jupiteru a to v bodech předcházejících tuto planetu o 60°, resp. následujících ji o 60° (v libračních centrech L4 a L5 soustavy Slunce-Jupiter, tedy v bodech, kde se nacházejí Trojáni); třetí bod leží právě na opačné straně dráhy Jupiteru vzhledem k této planetě, přesně za Sluncem (librační centrum L3). Toto prostorové uspořádání souvisí s tím, že afely oběžných drah členů této skupiny leží ve vzdálenosti Jupiteru a během tří po sobě následujících oběhů kolem Slunce každá z planetek Hildiny skupiny prolétne afelem postupně v blízkosti každého těchto libračních center.

Skupina je pojmenována po první objevené planetce z této skupiny (153) Hilda. Planetku objevil v roce 1875 rakouský astronom Johann Palisa a pojmenoval ji po dceři jiného rakouského astronoma Theodora von Oppolzera.

Planetky
Vítkov (rozcestník)

Vítkov může označovat několik míst:
 sídlo
 1. Vítkov – město v okrese Opava
 2. Vítkov (Česká Lípa) – část okresního města Česká Lípa
 3. Vítkov (Sokolov) – část okresního města Sokolov
 4. Vítkov (Štěkeň) – část obce Štěkeň v okrese Strakonice
 5. Vítkov (Tachov) – část okresního města Tachov
 6. Dolní Vítkov, část obce Chrastava v okrese Liberec
 7. Horní Vítkov, část obce Chrastava v okrese Liberec

 železnice
 Vítkov (nádraží) – železniční nádraží ve Vítkově
 Vítkov (výhybna) – zaniklá výhybna v Praze

 jiný význam
 8. Vítkov (Pražská plošina), vrch v Praze, na kterém se nachází Národní památník na Vítkově
 Hotel Vítkov v Praze na Žižkově

Související články 
 Vítkovice
 Vítkovec
 Vítek

Externí odkazy
Imunogenetika

Imunogenetika je poměrně mladý vědní obor, vzniklý průnikem imunologie a genetiky. Zabývá se studiem genetické podmíněnosti složek imunitního systému a genetickou regulaci imunitních reakcí.

Literatura 
 BUC, M., FERENČÍK, M. Imunogenetika. Alfa plus, Bratislava, 1994.
 HAŠKOVÁ, V. Kapitoly z transplantační imunologie a imunogenetiky. IKEM, Praha, 1991.

Molekulární biologie
Genetika
Pacient

Pacient je osoba, která je nemocná nebo zraněná a je lékařsky ošetřovaná nebo toto lékařské ošetření potřebuje. Slovo pochází z latinského pati, což znamená něco podstoupit nebo trpět.

Právní předpisy používají slova pacient jako legislativní zkratky i pro ostatní uživatele zdravotnických činností, například zdravé příjemce porodní asistence nebo posudkové činnosti.

Reference

Související články 
 Medicína
 Anglický pacient

Externí odkazy 
 
 
 

Zdravotnictví
Hrad s plášťovou zdí

Hrad s plášťovou zdí (Mantelmauerburg) je hrad, který nemá žádnou velkou hlavní věž (např. bergfrit nebo donjon). Základ obrany hradu tvořila mohutná a vysoká obvodová hradba (plášťová zeď) s ochozem, který umožňoval plynulý pohyb obránců. Za touto hradbou byly všechny ostatní objekty hradu. Součástí obvodové hradby mohla být branská věž.

V Čechách se hrady tohoto typu se stavěly od druhé poloviny 13. století (Lanšperk) do 14. století (Opárno). Hrady s plášťovou zdí byly charakteristické pro Dolní Rakousy, Moravu a Slezsko, odkud se rozšířily zejména do východních Čech a na Slovensko.

Příklady

Česko 
 Malenovice
 Mydlovar
 Nový Hrádek u Lukova
 Košumberk 
 Opárno 
 Pořešín
 Roimund
 Templštejn
 Kozlov u Lomnice nad Popelkou
 Kumburk – hrad přestavěn z původní plášťové zdi na hrad s flankovací soustavou
 Strašice

Německo 
 Eisenberg v Bavorsku

Slovensko 
Na Slovensku se hrady s plášťovou zdí stavěly jako úsporný typ hradu od konce 13. století.
 Brekov
 Divín
 Hrušov
 Parič

Reference

Externí odkazy 
 

Opevnění
Gotická architektura
Hrady s plášťovou zdí
Friedrich Born

Friedrich Born (10. června 1903, Langenthal – 14. ledna 1963) byl švýcarský obchodník a diplomat, pověřený zastupováním ekonomických zájmů Švýcarska.

Mládí 
Po základní škole se vyučil mechanikem a poté obchodníkem. Pracoval v Lausanne, Antverpách a později v jedné curyšské dovozní společnosti. Tou byl v roce 1936 pověřen vedením pobočky pro dovoz obilí v Budapešti. Tam také pracoval pro Švýcarskou centrálu pro podporu obchodu. Plynně hovořil mj. německy, francouzsky a maďarsky.

Činnost za války pro Červený kříž 
V květnu 1944 se stal delegátem Mezinárodního výboru Červeného kříže v Budapešti. Tam podporoval židovské obyvatelstvo výstavbou nemocnic, dětských a sirotčích domovů, lidových kuchyní, které byly pod ochranou Červeného kříže. Dále ale i vystavováním ochranných listin Červeného kříže. Po založení budapešťského ghetta do něj přeložil svou kancelář.

V jím vedeném budapešťském zastoupení Červeného kříže zaměstnával především židovské maďarské občany, a prosadil v této okupované zemi, že nemuseli nosit židovské hvězdy. Spolupracoval s příznivci ve vlivných maďarských rodinách a diplomatických kruzích. S jejich pomocí umožňoval výjezd pronásledovaných především do zemí Jižní Ameriky. Podařilo se mu i zabránit odjezdu posledního konvoje.

Svou činností zachránil kolem 11 000 až 15 000 maďarských Židů před deportací.

Život po válce 
V lednu 1945, po vstupu Rudé armády, musel na rozkaz sovětské vojenské správy Budapešť opustit. Tím také v září skončila jeho mise pro Červený kříž. Po návratu do Zollikonu (u Curychu) založil vlastní obchodní firmu.

Zemřel 14. ledna 1963, aniž by kdy svým dětem vykládal o své činnosti pro pronásledované židovské občany Maďarska.

Ocenění 
Dne 5. června 1987 mu byl komisí památníku Jad Vašem posmrtně udělen čestný titul „Spravedlivý mezi národy“.

Reference

Externí odkazy 
 
 ICRC in WW II: the Holocaust
 ICRC in WW II: Friedrich Born, „Righteous Among the Nations“
 Visas For Life The Visas for Life: The Righteous Diplomats Project

Spravedliví mezi národy
Narození v roce 1903
Narození 10. června
Úmrtí v roce 1963
Úmrtí 14. ledna
Muži
Kayseri

Kayseri, ve starověku Mazaka, Kaisareia či Ceasarea, je město v Kappadokii ve středním Turecku. Má asi 700 tisíc obyvatel a leží v nadmořské výšce 1054 m na úpatí vyhaslé sopky Erciyes Dağı. Je hlavním městem stejnojmenné provincie. Město je významným průmyslovým střediskem, je známé výrobou uzenin, nábytku a proslulých koberců.

Historie města 

Na místě dnešního Kayseri byla už v chetitské době (2. tisíciletí př. n. l.) osada Mazaka, která kolem roku 150 př. n. l. dostala jméno Eusebeia a za císaře Tiberia v roce 17 byla na jeho počest přejmenována na Caesarea, pro odlišení od stejnojmenných měst též Caesarea in Cappadocia, v řecké podobě Kaisareia. Stala se hlavním městem provincie Cappadocia, po rozdělení za císaře Valenta Cappadocia prima. Věřícím v Kappadokii je také adresován První list Petrův, takže lze předpokládat, že se zde brzy rozšířilo křesťanství. Od počátku 3. století se město stalo střediskem křesťanské vzdělanosti a rozkvět města vyvrcholil ve 4. století, kdy zde působili slavní kappadočtí Otcové Basileios Veliký a jeho bratr Řehoř z Nyssy. Špitály, starobince i kuchyně pro chudé, jež zde Basilios postavil a zavedl, byly v antice proslavené.

Okolo roku 1080 dobyli město turkmenští Danišmendové, 1096 západní křižáci, brzy nato se stalo sídelním městem Seldžuků a zažilo opět období rozkvětu. Pak se stalo součástí Osmanské říše a kromě let 1401 až 1467, kdy mu vládl Tamerlán (Timur Lenk), patří k Turecku dodnes. Kolem roku 1900 se začíná budovat nové sídliště na severu města. Ve městě jsou zachovány zbytky mohutných hradeb, hrad, četné mešity a medresy. Většina historických budov, jako je Hunád-Hatunský komplex nebo Kilicarsalská mešita, byla vybudována za vlády Seldžuků. V 19. století byl vystavěn velký bazar přímo u zájezdního hostince - karavanseraje, který ovšem pochází ze 16. století.

Současnost 
Kayseri je jedním z nejdůležitějších středisek tureckého průmyslu a obchodu. Vyrábí se zde hlavně nábytek, kovové zboží, uzeniny a koberce. Město je také dopravní křižovatka, má mezinárodní letiště Kayseri Erkilet Havaalani, jež odbaví ročně přes 500 tisíc cestujících, a je zde řada velkých bank. V Kayseri působí dva fotbalové kluby nejvyšší ligy, Kayserispor a Kayseri Erciyesspor. Atatürkův stadion pojme přes 35 tisíc diváků. Od roku 2006 se ve městě buduje tramvajová doprava.

Rodák z Kayseri je bývalý prezident Turecka Abdullah Gül (*1950) a pochází odtud řada velkých podnikatelů, například mecenáš Sakip Sabanci.

Partnerská města

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
  Oficiální stránky města  (turecky a anglicky)
  Stránky obchodní a hospodářské komory (turecky a anglicky)
 , ,  Informace o Kayseri 
 , ,  Podklady Evropské stabilizační iniciativy (ESI) pro Kayseri
 , ,  Zpráva ESI: Islamische Calvinisten: Wandel und Konservatismus in Zentralanatolien

 
Kayseri (provincie)
Města v Turecku
Státní veterinární správa České republiky

Státní veterinární správa je organizací zřízenou na základě zákona č. 166/1999 Sb., o veterinární péči a o změně souvisejících zákonů (veterinární zákon), ve znění pozdějších předpisů, jako správní úřad v resortu Ministerstva zemědělství a nejvyšší orgán veterinární správy s celorepublikovou působností. V čele Státní veterinární správy stojí ústřední ředitel, kterým je od roku 2016 MVDr. Zbyněk Semerád.

Popis činnosti 
Ze zákona vykonává na území České republiky zejména dozor nad zdravím zvířat, nad tím, aby nebyla týrána, nad zdravotní nezávadností potravin živočišného původu, chrání státní území před možným zavlečením nebezpečných nákaz nebo jejich nositelů a dozoruje dovoz živých zvířat a živočišných produktů ze zahraničí. Státní veterinární správu tvoří Ústřední veterinární správa se sídlem v Praze, krajské veterinární správy, které vykonávají svou působnost ve věcech veterinární péče na území shodném s územím krajů podle ústavního zákona o vytvoření vyšších územních samosprávných celků, a Městská veterinární správa v Praze, která vykonává působnost krajské veterinární správy na území hlavního města Prahy.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 www.svscr.cz – Oficiální stránky

Úřady České republiky
Zemědělství v Česku
Zdravotnictví v Česku
Veterinární lékařství
Ministerstvo zemědělství České republiky
Zdravotnická zařízení v Praze
Felice Bauerová

Felice Bauerová, nepřechýleně Felice Bauer (18. listopadu 1887 Prudník ve Slezsku – 15. října 1960 v Rye u New Yorku) byla přítelkyně a snoubenka Franze Kafky.

Biografie 
Felice Bauerová byla dcerou pojišťovacího agenta ze Slezska, ale když jí bylo dvanáct let, přestěhovala se rodina do Berlína. Pracovala jako prokuristka u firmy Carl Lindström v Berlíně.

Felice Bauerová byla vzdálenou příbuznou Maxe Broda, Kafkova přítele a právě u Brodových se v srpnu 1912 Felice se Franzem Kafkou prvně setkala. Během večera si vyměnili adresy a rozhodli se podniknout společnou cestu do Palestiny. Tím začala jejich korespondence i pětiletý poměr.

Milostný poměr Felice Bauerové a Franze Kafky trval od roku 1912 do roku 1917 a byl velmi rozporuplný a proměnlivý. Komplikace do něj vnášela i Felicina přítelkyně Grete Blochová, do níž byl Kafka rovněž krátký čas zamilován. V době vztahu s Felicí si vyměnili řadu dopisů (Kafka jich poslal na pět set), podnikli spolu několik cest a byli dvakrát zasnoubeni (v roce 1914 a 1917). Když se Felice dozvěděla o Kafkově blízkém vztahu s Gretou, žádala vysvětlení. Po vyčítavé hádce, jíž byla přítomna i Felicina sestra Erna a Grete, zrušil Kafka své první zásnuby, nicméně jí psal dál. Druhé zásnuby zrušil, obávaje se, že svatba a manželský život by jej odváděly od literární tvorby. Poté co u Kafky v roce 1917 propukla tuberkulóza, definitivně Felici opustil.

V roce 1919 se Felice provdala za berlínského bankovního prokuristu Moritze Marasse, s nímž měla dvě děti, syna Heinze (1920 - 2012) a dceru Ursulu (1921-1966). V roce 1931 se odstěhovali nejdříve do Švýcarska, poté v roce 1936 do Spojených států amerických, kde její manžel následujícího roku zemřel. Felice byla později finančním nedostatkem a nemocí nucena prodat Kafkovy dopisy nakladateli Salmanu Schockenovi.

Žila ve Spojených státech amerických až do své smrti v roce 1960.

Dopisy, které Kafka Felici poslal, byly později knižně vydány pod názvem Dopisy Felici.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 

Franz Kafka
Osobnosti Slezska
Narození v roce 1887
Úmrtí v roce 1960
Ženy
Narození 18. listopadu
Úmrtí 15. října
Narození v Prudníku
Grete Blochová

Grete Blochová (21. března 1892 Berlín – květen 1944 Osvětim) byla přítelkyně Felice Bauerové a matka jediného dítěte Franze Kafky.

Životopis 

Grete Blochová byla, podobně jako její přítelkyně Felice Bauerová, úřednice v Berlíně, přes niž se v Praze v říjnu 1913 seznámila Franzem Kafkou. Ten se do Grete na první pohled zamiloval. Po tomto setkání si rok dopisovali. V řadě dopisů líčil Kafka svůj nesnadný vztah s Felice. Když se Felice o jejich korespondenci dozvěděla, na krátký čas se s Kafkou rozešla.

Po dalším setkání s Grete v roce 1914 jejich "vztah" záhy skončil. Na počátku roku 1915 Blochová zařídila, aby se Bauerová a Kafka znovu setkali: na Svatodušní neděli roku 1915 se Bauerová, Blochová, její přítelkyně Erna Steinitzová a Franz Kafka setkali v Českém Švýcarsku. Blochová a Kafka se pak možná ještě znovu setkali v Praze v roce 1922.

Grete šířila fámy, že s Kafkou čekala dítě, a v roce 1914 porodila chlapce jménem Martin, jenž byl dán na výchovu do pěstounské rodiny v Mnichově. Chlapec zemřel v roce 1921, otec zůstal neznámý. Podle hudebníka Wolfganga Alexandera Schockena, který Gretu Blochovou znal od dětství v Berlíně, byl otcem Kafka. Ve svém posledním dopise z 21. dubna 1940 v Haifě Blochová Schockenovi naznačila, že otec dítěte zemřel v roce 1924 a je pohřben v Praze. Také Max Brod, který obdržel tento dopis od Schockena v roce 1948, nepochyboval o Kafkově otcovství. Tento předpoklad je však v novější biografické literatuře odmítán. Nicholas Murray dokonce v roce 2004 vznesl otázku, zda se vůbec kdy toto dítě narodilo.

Naproti tomu z Kafkových dopisů vyplývá, že jejich vztah zdaleka nebyl natolik intimní, aby z něj vzešla taková blízkost. Ostatně, pro "důvěrný vztah" obecně měl Kafka vlastní pojem - peklo. Tvrzení o Kafkově otcovství byla zřejmě pokusem o získání pozornosti a s tím spojený eventuální finanční prospěch.

V roce 1936 se Grete odstěhovala do Itálie, kde si ve Florencii otevřela penzion. Poté, co byla v roce 1943 Itálie obsazena německými vojsky, uprchla nejprve do horské vesnice San Donato Val di Comino. V květnu 1944 byla německými okupanty spolu s dalšími Židy zatčena a deportována do koncentračního tábora v Osvětimi a později zavražděna. Přesné datum její smrti není neznámo, úmrtí odhalil až britský Červený kříž v roce 1945.

Před deportací předala 28 dopisů korespondence s Franzem Kafkou svému učiteli italštiny, z jehož pozůstalosti byly zapůjčeny Německému literárnímu archivu Marbach spolu s dopisy a úryvky, které Blochová předala Bauerové v roce 1914 jako "usvědčující materiál pro Proces".

Reference 

Němečtí Židé
Franz Kafka
Oběti holokaustu
Narození v roce 1892
Narození 21. března
Narození v Berlíně
Úmrtí v roce 1944
Ženy
Kyselina šťavelová

Kyselina šťavelová je karboxylová (organická) kyselina. Jedná se o nejjednodušší dikarboxylovou kyselinu, její systematický název je kyselina ethandiová. Lidový název je „jetelová sůl“. Je obsažena prakticky ve veškerém ovoci a zelenině a způsobuje jejich kyselost. Nachází se například v jahodách, ve větším množství je obsažená ve šťavelu, šťovíku a rebarboře. Soli kyseliny šťavelové se nazývají šťavelany nebo oxaláty. Odtud je také možno vysvětlit název intermediátu Krebsova cyklu, oxalacetátu.

Fyzikální a chemické vlastnosti 
Kyselina šťavelová je pevná, bezbarvá, ve vodě rozpustná, krystalická látka. Je jedovatá a má leptavé účinky. Kyselina šťavelová disociuje ve dvou stupních. V porovnání s monokarboxylovými kyselinami je v prvním stupni kyselina šťavelová kyselejší. Naopak do druhého stupně disociuje neochotně.

Z tabulky je také vidět, že kyselina šťavelová je z dikarboxylových kyselin nejsilnější. Způsobuje to záporný indukční efekt druhé karboxylové skupiny.

Využití 
Kyselina šťavelová se používá v analytické chemii při titracích jako primární standard, tedy látka, podle níž se určuje přesná koncentrace titračních činidel. Umožňují to její vlastnosti: je to chemicky stálá látka, nereaktivní, neabsorbuje vzdušnou vlhkost, nerozkládá se účinkem světla. Používá se ve včelařství jako akaricid proti roztoči kleštíku včelímu. Dále se používá k bělení dřeva a odstraňování skvrn od rzi z kamene, dřeva, textilu ap. Používá se také do eloxovacích lázní pro dosažení žlutavého odstínu.

Příprava oxidu uhelnatého 
Rozkladem kyseliny šťavelové se připravuje oxid uhelnatý, vedle něj vzniká i oxid uhličitý:

(COOH)2 → CO + CO2 + H2O

Místo kyseliny šťavelové lze pro přípravu oxidu uhelnatého použít kyselinu mravenčí nebo mravenčan barnatý.

Koordinační chemie 
V koordinačních sloučeninách (komplexech) se vyskytuje jako dvouvazný kyslíkatý ligand C2O s předponou oxalato-.

Bezpečnost 
Kyselina šťavelová je zdraví škodlivá. Orální LD50 pro potkany je 475 mg/kg (samci), resp. 375 mg/kg (samice). Hlavním toxickým účinkem je tvorba krystalů šťavelanu vápenatého v ledvinách, což vede k jejich selhání. Vyvázáním vápníku však také může nastat hypokalcémie. Může dojít k neurotoxickým účinkům a/nebo k zástavě srdce. Kyselina šťavelová dráždí kůži, oči a dýchací cesty. Expoziční limit OEL v EU je 1 mg/m3 (TWA).

Člověk denně vyloučí močí několik miligramů kyseliny šťavelové.

Kyselina šťavelová se za horka rozkládá na kyselinu mravenčí a oxid uhelnatý. S některými sloučeninami stříbra reaguje za vzniku výbušného šťavelanu stříbrného.

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 

Šťavelová
Šťavelany
Mikulčice

Mikulčice (německy Mikultschitz) jsou obec v okrese Hodonín v Jihomoravském kraji, 7 km jihozápadně od Hodonína při hranici se Slovenskem, v nadmořské výšce 164 m. Žije zde  obyvatel.

Historie 
Tři kilometry jihovýchodně od nynější vsi se při řece Moravě nacházelo v 6.–10. století slovanské blatné hradisko, jedno z hlavních center Velké Moravy. Areál hradiště s pozůstatky 12 kostelů a knížecího paláce je chráněn jako národní kulturní památka slovanské hradiště v Mikulčicích; od roku 1963 je zde zřízen Památník Velké Moravy.

Nejstarší písemná zmínka o vsi pochází z roku 1131 (Miculcici). Moderní obec Mikulčice existuje od 1. ledna 1951, kdy došlo ke sloučení původních obcí Mikulčic a Těšic. Také katastru Mikulčic se k 25. červenci 1997 dotkla úprava státní hranice se Slovenskem.

Dne 24. června 2021 obcí prošlo tornádo s extrémní bouří, zasažena byla přibližně třetina obce, celkem 300 domů, přibližně 60 z nich bylo určeno k demolici. Zdevastován byl hřbitov a poškozena kaple svatého Rocha. Lidé bez přístřeší byli evakuováni do sportovní haly.

Obyvatelstvo 
Při sčítání lidu v roce 2011 bylo v Mikulčicích evidováno 1881 obyvatel. Z toho 704 osob deklarovalo národnost českou (37,42 %), 518 národnost moravskou (27,53 %) a 30 lidí slovenskou národnost (1,6 %).

Turistické zajímavosti 
 Kostel Nanebevzetí Panny Marie
 Sochy svatého Oldřicha a svatého Jana Nepomuckého – před kostelem
 Kaple svatého Rocha
 Slovanské hradiště Mikulčice - významné hradisko z doby velkomoravské nacházející se zhruba 3 km jihovýchodně
 Skařiny, přírodní rezervace
 Od roku 2019 jsou Mikulčice se sousední slovenskou vesnicí Kopčany propojeny lávkou přes řeku Moravu, později zvanou jako „Lávka Velké Moravy". Ta je určená pro pěší a cyklisty.

Galerie

Části obce 
 Mikulčice (303 domů, 918 obyvatel)
 Těšice (320 domů, 988 obyvatel)

Samospráva 
Zastupitelstvo má 15 členů a obecní rada 5 členů. V letech 2006 až 2014 byl starostou obce Josef Helešic. Při ustavujícím zasedání zastupitelstva 4. listopadu 2014 byl starostou zvolen Jan Vlašic (KDU-ČSL). K roku 2022 je starostou Josef Dvořáček (st.).

Osobnosti 
 Fanoš Mikulecký (1912–1970) – český hudební skladatel
 Pavel Vavrys (* 1947) – akademický malíř

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Římskokatolická farnost Mikulčice
 TJ Mikulčice

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky obce
 Slovanské hradiště v Mikulčicích
 Pořad Českého rozhlasu Plus Šedesát let archeologických prací v Mikulčicích, obsahuje řadu podrobných a málo známých informací o historii a současnosti hradiště v Mikulčicích.

 
Vesnice v okrese Hodonín
Obce v okrese Hodonín
Mikroregion Hodonínsko
Slovácká vinařská podoblast
Obce zasahující na historické území Slovenska
Sídla v Dolnomoravském úvalu
Sídla na řece Moravě
Sídla na česko-slovenské státní hranici
GLUT

GLUT (OpenGL Utility Toolkit) tvoří doplněk ke grafické knihovně OpenGL. Základem této nadstavbové knihovny je podpora pro práci s okny (včetně zpracování událostí), vyskakovacími menu a písmem. Tyto činnosti totiž nejsou v knihovně OpenGL přímo podporovány – důvodem je snaha o co největší zachování platformové nezávislosti. Funkce pro práci s okny či menu, které jsou systémově závislé, se dříve, tj. v době, kdy knihovna GLUT neexistovala, musely naprogramovat pro každý operační systém (resp. jeho grafickou nadstavbu) zvlášť, což od vývojáře aplikace vyžadovalo podrobnou znalost funkcí daného operačního systému, grafické nadstavby a správce oken.

Implementace 
Pro tvorbu GLUTu je použit programovací jazyk C. V současné době je knihovna GLUT používána především na operačním systému Linux, BSD Unixech, IRIXu, OS/2 a na platformách Microsoft Windows. Vzhledem k dostupnosti zdrojových kódů je možné provést překlad na většině systémů typu Unix, kde jsou k dispozici knihovny X Window a OpenGL. Kromě jazyka C/C++ existuje i rozhraní pro použití ve Fortranu, Object Pascalu (což je programovací jazyk, který tvoří základ RAD prostředí Delphi a Kylix) a také Pythonu. Vzhledem k tomu, že celé programové rozhraní knihovny GLUT sestává z volání funkcí vracejících pouze základní (primitivní) datové typy, je možné poměrně jednoduše vytvořit napojení pro další programovací jazyky, které mají možnost pracovat s dynamickými knihovnami.

Související články 
OpenGL – Grafická knihovna OpenGL

Externí odkazy 
 http://www.root.cz/serialy/tvorba-prenositelnych-grafickych-aplikaci-vyuzivajicich-knihovnu-glut/ – Seriál o knihovně GLUT v češtině

Počítačová grafika
XPilot

XPilot je akční počítačová hra určená pro jednoho i více hráčů. Hráč se ve hře pohybuje po dvourozměrném vesmíru v jednoduché raketce se třemi motory a podle nastavení hry může plnit více úkolů: od prostého prozkoumávání prostoru a předmětů v něm umístěných přes boj proti robotům či závod (co nejrychlejší průlet určenými body) až k týmové hře více hráčů či boji všech proti všem. Tato hra je určená pro unixové systémy včetně Linuxu, existuje však také verze pro operační systémy Microsoft Windows.

Grafika 
Původní XPilot používá pro vykreslování vektorovou grafiku, tj. všechny předměty ve hře se zobrazují pomocí úseček. Existuje i moderní odnož XPilota zvaná XPilot-NG, která, kromě dalších vylepšení (mapa s libovolnými tvary, vylepšené ovládání myší atd.), pro vykreslování používá knihovnu SDL s bitmapovou grafikou. Původní vektorová verze však má svůj osobitý půvab a také menší nároky na hardware – na její zprovoznění stačí v podstatě jakýkoliv počítač s X Window Systemem, který dokáže zobrazit alespoň šestnáct barev.

Historie 
Vývoj této hry začal roku 1991 na universitě v Tromsu v Norsku. Původními autory jsou Bjørn Stabell a Ken Ronny Schouten, v pozdějším vývoji se k nim přidali i další vývojáři, celá hra je totiž koncipována na principu Open Source. Autoři se při návrhu této hry inspirovali už existujícími hrami, především se jednalo o vektorově orientovanou hru Asteroids, určenou původně pro hrací automaty, a hru pro osmibitové počítače Thrust. I tato hra byla později převedena na hrací automat. Základní princip interakce hráče s prostředím je ve všech třech hrách stejný: hráč ovládá jednoduše vykreslenou raketu, která má pouze tři motory. Hlavní motor pohání raketu vpřed a dva postranní motory slouží k natáčení rakety do stran. Vše se odehrává v dvourozměrném vesmíru (na rozdíl od novellácké NetWar určené pro sítě typu Novell Netware), ale i tak je zvládnutí ovládání rakety složité a nejvíce se zde pozná rozdíl mezi začátečníkem a ostříleným hráčem.

Základy ovládání 
Hra XPilot je na ovládání poměrně složitá, z celé klávesnice zůstává nevyužito pouze několik tlačítek. Ze začátku je dobré zvolit hru bez protihráčů a robotů a samotné ovládání si vyzkoušet. Základní klávesy jsou:

 Klávesa  	 Význam
 A 	natočení doprava
 S 	natočení doleva
 Shift 	tah hlavního motoru
 Enter	střelba
 Mezerník	ochranný štít
 Ctrl 	naplnění nádrže palivem
 Q 	autodestrukce :-)
 Tab 	položení miny
 \ 	vypálení střely

Externí odkazy 
 
 Článek o hře XPilot v internetovém časopisu Root.cz

Shoot ’em up
Hry pro Unix
Hry pro Windows
Open source videohry
Videohry z roku 1992
Online videohry pro více hráčů
Hry pro Linux
Hry pro macOS
Binární planetka

Binární planetky jsou obecně soustavou dvou planetek, letících spolu po oběžné dráze kolem Slunce a přitom obíhajících kolem společného těžiště.

V případě, že jsou tyto planetky přibližně stejně velké, pak se těžiště soustavy nachází v prostoru mezi nimi. Pokud je však jedna z planetek příliš malá, leží těžiště uvnitř většího objektu a menší planetka pak obíhá kolem větší. V takovém případě se vlastně jedná o planetku se satelitem.

Vznik 
Zachycení jiné planetky při těsném průletu není prakticky možné, protože dle zákonu o zachování energie se pro zachycení satelitu musí uplatnit slapové brzdění, při kterém se část kinetické energie tělesa přemění na teplo vlivem deformace tělesa působením slapových sil. Princip zachycení se uplatňuje u velkých těles – planet, u planetek s malou gravitací je tento jev zanedbatelný.

Binární planetky tedy vznikají pouze rozpadem původní planetky. K rozštěpení může dojít působením slapových sil při průletu planetky okolo velkého tělesa. Podle jiné teorie může k rozpadu dojít i jejím prudkým roztočením (které může nastat nesouměrným vyzařováním tepla).

Ida a Dactyl 
První objevenou binární planetkou byla planetka (243) Ida. Dne 28. srpna 1993 prolétla sonda Galileo na své cestě k Jupiteru kolem této planetky a pořídila její snímky. Při vyhodnocování snímků byl objeven měsíček planetky, který dostal předběžné označení 1993 (243) 1 
a později definitivní označení (243) Ida I a jméno Dactyl.

Některé známé binární planetky 

 (243) Ida
 (45) Eugenia
 (762) Pulcova
 (90) Antiope
 (107) Camilla
 (22) Kalliope
 (617) Patroclus
 (65803) Didymos

Do konce srpna 2005 bylo zaregistrováno celkem 66 případů potvrzených nebo předpokládaných binárních planetek a dvě planetky trojnásobné (se dvěma satelity): (87) Sylvia a (45) Eugenia.

V seznamech katalogizovaných planetek jsou binární planetky označeny kódem BIN.

Odkazy

Reference

Externí odkazy
Bayeux

Bayeux  je město v Normandii na severozápadě Francie, sídlo stejnojmenného kantonu a jednoho ze čtyř arrondissementů departementu Calvados v regionu Normandie. Město, které bylo do roku 1790 centrem historické provincie Bessin, leží 27 km severozápadně od Caen a 267 km severozápadně od Paříže, protéká jím řeka Aure. Má rozlohu 7,11 km² a čítá přibližně 15 000 obyvatel.

Historie 
Název města pochází od keltského kmene Bajocasů; v římské době bylo sídlo nazýváno Augustodurum a poté Civitas Baiocassium. Kolem roku 890 bylo město vyvráceno Normany. Po usídlení a přijetí křesťanství bylo město znovu vystavěno. Bayeux bylo prvním francouzským městem, které 7. června 1944 osvobodili Spojenci při vylodění v Normandii. Navzdory bojům které se odehrávaly jen několik kilometrů severně od města je ve městě velmi dobře dochované jeho historické jádro.

Památky 

 tapisérie z Bayeux
 katedrála Notre Dame
 památník generála de Gaulla
 britský vojenský hřbitov
 benediktinský klášter

Muzea
 
 Normanské vojenské muzeum
 Muzeum barona Gérarda
 Muzeum krajek

Vývoj počtu obyvatel 
Počet obyvatel

Slavní rodáci a obyvatelé 
 Mikuláš Oresme (před 1330 – 1382), scholastický učenec, teolog a biskup
 Alain Chartier (kolem 1385 – 1433), politik a básník
 Joachim Rupalley (1718 – 1780), malíř
 Gabriel-Narcisse Rupalley (1745 – 1798), malíř
 Robert Lefèvre (1755 – 1830), malíř
 François de Caumont (1768 – 1848), malíř
 Arcisse de Caumont (1801 – 1873), archeolog
 Jean Grémillon (1901 – 1959), režisér
 Roger Bésus (1915 – 1994), sochař a spisovatel

Partnerská města 
  Dorchester, Velká Británie
  Eindhoven, Nizozemsko
  Chojnice, Polsko
  Lübeck, Německo
  Viborg, Dánsko

Související články 
Seznam bayeuxských biskupů

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky města

 
Města v Normandii
Obce v departementu Calvados
Francouzské podprefektury
Dráhová rezonance

Dráhová rezonance, orbitální rezonance, Laplaceova rezonance nebo též komensurabilita je vlastnost pohybu dvou těles ve sluneční soustavě, při které jsou jejich doby oběhu v poměru malých celých čísel. V takovém případě nastává mezi tělesy gravitační vazba (rezonance), která ovlivňuje stabilitu tohoto uspořádání. Oběžné dráhy, po kterých se tato tělesa pohybují, nazýváme komensurabilní.

Typickým případem je komensurabilita oběžných drah planet Jupitera a Saturnu, jejichž oběžné doby (11,86 roku, resp. 29,46 roku) jsou v poměru 2:5. Jiným příkladem mohou být trojáni, planetky, obíhající po stejné dráze jako Jupiter a tedy pohybující se v komensurabilitě 1:1, nebo plutina, transneptunická tělesa, pohybující se po komensurabilních drahách s Neptunem v poměru 3:2.

Komensurabilita se velice často vyskytuje i v soustavách měsíců planet a hraje významnou roli v jemné struktuře prstenců planet. Komensurabilita s Jupiterem má velký význam i při vytváření Kirkwoodových mezer v hlavním pásu planetek.

Související články 
 Kvazisatelit
 Doba oběhu
 Jupiter
 Saturn
 Neptun
 Transneptunické těleso
 Slapová síla
 Planetární prstenec
 Rocheova mez

Externí odkazy 
 

Nebeská mechanika
Sojuz (nosná raketa)

Raketa Sojuz (rus. Союз; "svaz"  fonetická výslovnost "sajuz") je rodina nosných raket, vyvinutých OKB-1 a vyráběných firmou CSKB-Progress v Samaře. Podle Evropské kosmické agentury jsou nosné rakety Sojuz nejspolehlivější a nejčastěji používané nosné rakety na světě. V současnosti je využívaný typ Sojuz 2. V plánu je uvedení do provozu rakety Sojuz-5.

Vývoj 
Raketa Sojuz byla vytvořena v programu Sojuz na základě mezikontinentální balistické rakety R-7 v konstrukčních kancelářích S. P. Koroljova a S. A. Kosberga. K raketě R-7 byl přidán další stupeň, byly inovovány motory, řídicí elektronika atd. Tyto stupně byly osazovány postupně silnějšími motory, také elektronika byla inovována a vznikaly tak nové modifikace rakety. Vývoj motorů měla na starosti konstrukční skupina V. F. Gluška a A. M. Isajeva.

Použití 
Nosné rakety Sojuz jsou používány pro vynášení pilotovaných kosmických lodí Sojuz a transportních kosmických lodí Progress, vynáší komerční náklad prodávaný operátory Starsem a Arianespace. Od roku 2011 (kdy došlo k ukončení programu amerických raketoplánů Space Shuttle) do roku 2020 (kdy začal fungovat program Commercial Crew) byl Sojuz jediným dopravním prostředkem pro posádky Mezinárodní vesmírné stanice a USA byly nuceny si prostor na těchto raketách pro své potřeby pronajímat.

Verze rakety 
 Sojuz-0/Vostok-0 (11A510) - pouze dva starty v letech 1965 a 1966. V podstatě přechodný typ mezi raketami Vostok a Sojuz. Nový první a druhý stupeň používaný i na dalších Sojuzech až po Sojuz-U včetně. Třetí stupeň je stejný, jako u Vostoku-2. Čtvrtý stupeň s motorem RD-861 o tahu 78 kN spalujícím asymetrický dimethylhydrazin a oxid dusičitý.
 Sojuz (11A511) - v letech 1966 až 1975 celkem 30 startů. Ve druhém stupni je čtyřkomorový motor RD-0110 o tahu 294 kN.
 Sojuz-L (11A511L) - v letech 1970 až 1971 celkem 3 starty.
 Sojuz-M (11A511M) - v letech 1971 až 1976 celkem 8 startů.
 Sojuz-U (11A511U) - nejpoužívanější verze Sojuzu, zároveň i vůbec nejpoužívanější kosmická raketa na světě. V letech 1973 až 2017 se uskutečnilo 786 startů.
 Sojuz-U2 (11A511U2 nebo 11A511K) - v letech 1982 až 1995 celkem 92 startů. Upravené motory prvního a druhého stupně.
 Sojuz-FG (11A511U-FG) - vylepšená verze Sojuz-U, první let 2001, celkem 70 startů. Mezi lety 2002 až 2019 vynášela pilotované kosmické lodě Sojuz.
 Molnija a Molnija-M (8K78 a 8K78M) - první let 10.10.1960. Nosné rakety Molnija a Molnija-M jsou také odvozeny od nosné rakety Sojuz. Vypouštěny byly v letech (1960-2010).
 Sojuz 2 (verze 2.1a, 2.1b a 2.1v) je rodina nosných raket Sojuz s digitální elektronikou, vyššími letovými výkony a lepšími provozními vlastnostmi, používaná od listopadu 2004. Postupně raketa nahradila všechny starší nosiče Sojuz.

Galerie

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Starty raket
 Seznam nosných raket

Externí odkazy 
 
 

Program Sojuz
Nosné rakety SSSR a Ruska
Taizé

Taizé je název, jenž může znamenat:

 Taizé (Saône-et-Loire) – malé městečko v departementu Saône-et-Loire ve francouzském Burgundsku
 Komunita Taizé – náboženské ekumenické společenství (se sídlem v Taizé)
 Taizé (Deux-Sèvres) – sídlo v departementu Deux-Sèvres 
 Taizé-Aizie – sídlo v departementu Charente
Taizé (Saône-et-Loire)

Taizé je obec ve francouzském Burgundsku, v departmentu Saône-et-Loire, poblíž města Cluny. V Taizé se konají mezinárodní ekumenická setkání společenství Komunita Taizé, která ročně lákají až 200 000 návštěvníků.

Geografie 
Sousední obce: Cortevaix, Ameugny, Massilly a Bray.

Obcí protéká řeka La Grosne.

Vývoj počtu obyvatel 
Počet obyvatel

Externí odkazy 
 

 
Vesnice ve Francii
Obce v departementu Saône-et-Loire
Poutní místa ve Francii
Křesťanská poutní místa
Druhá bitva o Atlantik

Druhá bitva o Atlantik je nejdelší a jedna z nejdůležitějších kampaní druhé světové války. Trvala po celý konflikt a z hlediska vývoje války v Evropě ji lze považovat za jedno z rozhodujících střetnutí. Za její vrcholnou gradaci a rozhodující část se považuje období od půle roku 1940 do půle (resp. konce) roku 1943, kdy vyvrcholilo gigantické střetnutí německých ponorek se spojeneckými zásobovacími konvoji.

Průběh 

Bitva o Atlantik začala 3. září 1939, kdy německá ponorka U-30 potopila britský parník SS Athenia. Postupně německé ponorky začaly operovat dále od Anglie, v severním Atlantiku a s podporou dálkových letounů Focke-Wulf Fw 200 Condor. Zlaté období německých ponorek začalo po vstupu USA do války v prosinci 1941, kdy potopily mnoho lodí u východního pobřeží Spojených států a v Karibském moři. Jedna ponorka dokonce ostřelovala ústí řeky Mississippi. Z této oblasti se německé ponorky stáhly zhruba v červnu 1942, ale poslední loď byla u New Yorku německou ponorkou potopena 8. května 1945.

Zhruba v dubnu a květnu 1943 došlo k definitivnímu obratu ve vývoji konfliktu, kdy masivní nasazení letounů B-24 Liberator a Short Sunderland, doprovodných letadlových lodí, nových verzí radaru, ASDICu, vrhačů hlubinných náloží a min (zejména typu hedgehog) a přístrojů umožňujících určit přesnou lokaci vysílající ponorky (H/F D/F) definitivně zvrátilo poměr sil ve prospěch Spojenců. Německá vylepšení ponorek (výkonnější ponorky typů XXI a XXIII, protiletadlové ponorky, Schnorchel a vylepšené typy torpéd) nedokázala situaci zvrátit a stále se zhoršující situace nakonec vyústila v něco, co už ani nepřipomínalo válku, ale spíše hon na německé ponorky. Velkou roli též hrála schopnost Spojenců číst německé zprávy šifrované přístrojem ENIGMA.

Operace Fork 
V květnu 1940, ze strachu, aby Němci neobsadili Island, podniklo Spojené království bleskovou operaci „Fork“ a obsadilo do té doby neutrální Island. Roku 1941 převzaly obranu Islandu od Britů zatím neutrální Spojené státy americké. Na to přistoupili Islanďané s podmínkou vyklizení Islandu ihned po skončení války a respektování suverenity Islandu. USA na Islandu vybudovaly především letiště u města Keflavík a rozmístily na ostrově radarové stanice. Díky Američanům se rapidně snížila nezaměstnanost. V době nejvyššího stavu měly USA na Islandu 47 000 vojáků.

Námořní část operací

Bitva z pohledu pilotů

Odkazy

Literatura

Reference

Externí odkazy 
 
  
  
  
  
  

Druhá světová válka v Atlantiku
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Atlantik
Sojové mléko

Sojové mléko či sojový nápoj je označení pro nápoj vyráběný ze sóji namáčením, drcením, vařením a následným přecezením. Vedlejším produktem výroby sojového mléka je okara.

Sojové mléko ve skutečnosti pravým mlékem není, ani jej neobsahuje. Nazývá se tak pro svou podobnost a proto, že je používáno jako náhražka nebo alternativa zvířecího mléka například ve veganské kuchyni nebo při intoleranci laktózy. V některých jurisdikcích (včetně EU) nelze na těchto výrobcích použít slovo mléko, pro to je výrobci nazývají nápoj.

Rozšíření 
Sojové mléko je používáno především v Číně. Rozšířeno je i v Japonsku, ale nedosahuje tam takového rozšíření jako mléko kravské, používá se především k výrobě tofu. V posledních letech se rozšiřuje i v západním světě, jako nástroj zdravého životního stylu. Používá se také k vaření a pečení.
Proběhla kauza ohledně genetické modifikace sojových bobů. Dodavatelé sojových produktů proto označují nemodifikované produkty značkou.

Externí odkazy 
 

Výrobky ze sóji
Mléko
Souhvězdí Lištičky

Lištička (Vulpecula) je malé souhvězdí na severní obloze, uprostřed letního trojúhelníku. Je to moderní souhvězdí, zavedené v 17. století, a neváže se k němu žádný mytický příběh.

Popis 
V tomto souhvězdí nejsou žádné hvězdy jasnější než 4m.
„Nejjasnější“ hvězda je Anser (α Vul), červený obr (spektrální třída M0III) ve vzdálenosti 297 světelných let, který má hvězdnou velikost 4,44m.
Anser je dvojhvězda (vzdálenost mezi oběma složkami je 413,7") a obě složky jsou rozlišitelné již v triedru.

V roce 1967 byl v souhvězdí Lištičky objeven vůbec první pulsar (PSR 1919+21) Antony Hewishem a Jocelyn Bellovou v Cambridgi.
Hledali původně rádiové signály kvasarů, objevili ale první rychle rotující neutronovou hvězdu, která byla pojmenována CP 19191. Později dostala označení PSR 1919+21

Pojmenované hvězdy 
 Alfa Vulpeculae (Lukida Anseris)

Galaktické objekty 
V souhvězdí Lištičky jsou dva významné objekty nacházející se v naší Galaxii:

 Dumbbell Nebula (česky Činka) (M 27, NGC 6853) je jedna z nejvíce pozorovaných planetárních mlhovin a je pozorovatelná již v lepším triedru jako slabé svítící ploška o průměru 6 obloukových minut. V dalekohledu má tvar činky, odtud i její anglický a český název. Mlhovina byla objevena v roce 1764 Charlesem Messierem jako vůbec první planetární mlhovina.
 Collinder 399 (a jeho část známá jako "ramínko na šaty") je pouze náhodné seskupení hvězd (asterismus), který byl původně považován za otevřenou hvězdokupu; je pozorovatelné pouhým okem.

Skutečné otevřené hvězdokupy v tomto souhvězdí jsou:
 Stock 1, je velká a jasná otevřená hvězdokupa, lehce pozorovatelná již v triedru (7m).
 NGC 6940, NGC 6823, NGC 6830 (všechny jasnější 8m) a NGC 6885 s magnitudou 8,1.

Historie 
Souhvězdí bylo navrženo koncem 17. století polským astronomem Johannem Heveliem jako „Lištička s husou“ (Vulpecula cum ansere nebo Vulpecula et anser). Souhvězdí bylo později rozděleno na Lištičku a Husu, a nyní je sloučeno do souhvězdí Lištička. Na Husu upomíná pojmenování hvězdy α Vulpeculae Anser, což v latině znamená husa.

Externí odkazy 
 
 

 
Lištička