alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Улуг Бег

Улуг Бег е тимуридски владетел, астроном и математик.

Биография 
Роден е на 22 март 1394 година в Султания, Иран, внук на Тимур и първи син на Шах Рух, произлизащи от тюркското племе барлас от Трансоксиана. Като дете пътува из Близкия изток и Индия с войските на дядо си. След неговата смърт баща му наследява по-голямата част от империята на Тимур и Улуг Бег се установява в столицата Самарканд. След като Шах Рух премества столицата в Херат, шестнадесетгодишният Улуг Бег става управител на Самарканд. През 1411 той става суверен на целия Маваранхар.

Младият владетел се опитва да превърне Самарканд в голям интелектуален център. През 1417 – 1420 строи мадраса и кани множество мюсюлмански астрономи и математици да се учат там. Най-известният ученик на Улуг Бег е Гият ал-Каши.

Специалните интереси на Улуг Бег са концентрирани в астрономията и през 1428 той строи огромна обсерватория, наречена Гурхани Зидж, подобна на по-късната Ураниборг на Тихо Брахе. Тъй като не разполага с телескоп, той увеличава точността си като увеличава дължината на своя секстант. Секстантът Фахри има радиус около 36 м и ъглова разделителна способност от 180". С него през 1437 той съставя Зиджи Султани от 994 звезди, обикновено считан за най-добрия звезден каталог между тези на Птолемей и Брахе. Сериозните грешки, които открива в арабските звездни каталози го подтикват да определи наново положението на 992 неподвижни звезди, към които добавя 27 звезди от каталога на Ал Суфи от 964 година, които са твърде на юг, за да бъдат наблюдавани от Самарканд. Този каталог, първият оригинален след Птолемей, става пособие по астрономия във всички европейски обсерватории и през 1665 е издаден от Томас Хайд в Оксфорд (Tabulae longitudinis et latitudinis stellarum fixarum ex observatione Ulugbeighi).

През 1437 Улуг Бег определя дължината на звездната година на 365,2570370...d = 365d 6h 10m 8s (грешка от +58s). В дългогодишните си измервания той използва гномон, висок 50 м. Тази стойност е подобрена с 28s през 1525, 88 години по-късно, от Николай Коперник, който се позовава на оценката на Табит ибн Кура, който е точен до +2s.

Улуг Бег е известен и в свързаната с астрономията математика, като тригонометрията и сферичната геометрия.

Улуг Бег е наследник на Шах Рух и след неговата смърт през 1447 става владетел на Тимуридската империя. След две години, на 27 октомври 1449 година, той е обезглавен от най-големия си син Абд ал-Латиф, докато пътува към Мека. По-късно е реабилитиран от внука си Бабур, основател на Моголската империя, който поставя останките на Улуг Бег в гробницата на Тимур в Самарканд.

Улуг Бег е конструирал и първия глобус.

Източници 

Убити монарси
Тюркски владетели
Личности (Самарканд)
Математици (геометрия)
Астрономи
Хива

Хива, наричан още Хорезъм (; ), е град в Северозападен Узбекистан. Той е център на историческата област Хорезъм. На запад покрай него тече река Амударя, на юг се намира пустинята Каракум, а на северозапад – пустинята Къзълкум. Ичан Кала в Хива е първата забележителност в Узбекистан, която попада в списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО.

Хива е разделен на две части. Дичан Кала е външната част, която в миналото е била оградена от стена с 11 порти. Ичан Кала е вътрешната част, която е оградена от тухлени стени, чиито основи вероятно са положени през 10 век.

История 
В ранната си история, жителите на областта са от арийско потекло и говорят хорезъмски език, част от източноиранското езиково семейство. Впоследствие иранците са изместени от тюркски народи през 10 век, а в региона постепенно започват да преобладават от тюркските езици.

Най-ранните писмени сведения за града са от мюсюлмански пътеписи от 10 век, като археологическите доказателства сочат за поселение поне от 6 век. Към началото на 17 век Хива вече е столица на Хиванското ханство, управлявано от клон на Астраханското ханство. В периода 17 – 19 век в града се намира печално известен робски пазар.

В хода на руското нашествие в Централна Азия, през 1873 г. руският генерал Константин Петрович фон Кауфман предприема атака срещу Хива. Градът пада на 28 май същата година. Макар Руската империя вече да контролира ханството, на Хива е позволено да остане номинално полу-независим протекторат.

След като болшевиките завземат властта в Русия след Октомврийската революция през 1917 г., за кратко просъществува Хорезъмската народна съветска република (1920 – 1925) на територията на бившето Хиванско ханство, преди територията ѝ да бъде включена в състава на Съветския съюз през 1925 г. Хива става част от Узбекската съветска социалистическа република.

Източници 

Градове в Узбекистан
Хурити

Хуритите са древен народ от Близкия изток, появили се в Месопотамия от север около 24 век пр.н.е. Те създават множество малки държави в Северна Месопотамия и Древна Сирия. Най-голямата и най-силна хурийска държава е царството Митани, съществувало от 1430 пр.н.е. до унищожаването му от Асирия през 1270 пр.н.е.

Няколко други древни народа в региона, включително кеседите, субарийците, каситите и лулуби, в определен момент са определяни като хурити. В последните години, особено след откриването на призмата от Тикунани, все повече привърженици печели теорията, че хабиру, смятани по-рано за древните евреи, може би също са хуритски народ.

Заселване в Месопотамия 
Произходът на хуритите, както и общественото им устройство, са неясни. Те говорят аглутинативен език, обикновено наричан хуритски, който не е свързан със съседните семитски и индоевропейски езици, а е видимо близък до урартийския (език, говорен около хилядолетие по-късно в Североизточна Анатолия) и може би има много далечна връзка с днешните севернокавказки езици.

Около 24 век пр.н.е. хуритите се разселват на юг от планините Загрос и може би от Анатолийското или Арменското (може и Иранското плато) в Азия. През следващите столетия, хуритски имена се появяват спорадично в Северна Месопотамия. Присъствието им е документирано в Нузи, Уркеш и на други места. Те постепенно се инфилтрират и заемат широка дъга от плодородни земи от долината на река Хабур до подножието на планините Загрос.

Около 1775 пр.н.е., при управлението на Хамурапи, има сведения за навлизане на хурити във Вавилонското царство в района на Чагар Базар. Към 1725 пр.н.е. те попадат и в части от Северна Сирия, например в Алалах.

Хуритски държави 
Изглежда хуритите се превръщат в основна политическа сила след като попадат под властта на елит от външни завоеватели. Тези чужденци идват от Централна Азия и говорят или ведически санскритски, или близък предшественик на този език. Те кремират мъртвите и въвеждат употребата на коня и колесницата на бойното поле, събития с явни паралели със Северна Индия по същото време. Тази чужда аристокрация постепенно изоставя своя език и го заменя с хуритския, но запазва индоевропейските си имена, както и почитането на ведическите богове.

При тези чужди владетели хуритите значително разширяват териториите си на юг и запад. Не се образува обща хуритска империя, но около 1540-1520 пр.н.е. са създадени множество хуритски държави в Северна Месопотамия, особено в района на Ханигалбат по горното течение на Тигър, северно от Асирия. Към 1530 пр.н.е. между реките Ефрат и Балих е основана държавата Митани със столица Вашукани, вероятно разположена в Северна Сирия. Тя все още има предимно хуритско население и аристокрация с чужди имена. Митани бързо се превръща в център на хуритската сила и култура и не след дълго установява хегемония в Централна Месопотамия и горното течение на Тигър, включително над Асирия. Тази държава е унищожена от асирийците около 1270 пр.н.е.

Вижте също 
 касити
 призма от Тикунани
 Митани

Външни препратки 
 Сравнителни бележки за хуро-урартийския, севернокавказкия (PDF; на английски)
 Библиография за хурийския език  
 Хурийското царство Митани
Жоужан

Жоужан (; ) е държава в Централна и Източна Азия, съществувала от началото на IV век до средата на VI век.

В края на IV век Жоужан завладява земите на днешна Монголия и Централна Азия, както и части от Сибир и Манджурия. Те контролират тези области до средата на VI век, когато държавата им е разгромена от засилващия се Тюркски хаганат и китайските династии Северна Ци (Бей Ци) и Северна Джоу (Бей Джоу).

Наименование 
За наименованието 柔然 се предполага, че е китайска транскрипция на самонаименованието на този народ. В днешния стандартен мандарин то се произнася близко до жоужан. Някои изследователи се опитват да реконструират оригиналната форма на тази дума, изхождайки от нейното произношение в тогавашния китайски език и известни подобни думи в монголските езици.

В някои китайски източници за жоужан се използват и обидните имена жужу (茹茹, буквално „храна за животни“) и жуанжуан ((蠕蠕, буквално „пълзящи насекоми“), както и тантан (檀檀).

История 
След разпадането на държавата им, голяма част от сиенбей се преселват на юг към Севернокитайската равнина, където основават няколко държави, играли важна роля в китайската история. Жоужан вероятно е основана от останали на север сиенбей. Споменава се за пръв път през IV век, когато нанася поражение на тиелъ и установяват контрол над големи части от Манджурия до езерото Хулун. През следващите години Жоужан разпростира влиянието си на запад, като до началото на V век техни васали са и ефталитите. При най-голямото разширение на държавата тя обхваща земите от река Орхон до Китайската стена и от Манджурия до Турфан и може би дори до източните брегове на езерото Балхаш.

За основоположника на управляващата династия на Жоужан Юдзиулю Мугулу се твърди, че първоначално е роб на сиенбейския род Туоба. Неговият потомък Юдзиулю Шълун пръв обединява родовете на Жоужан, нанася поражения на тиелъ и сиенбей и през 402 година за пръв път приема титлата хаган.

В средата на VI век подчинените на Жоужан гьоктюрки се разбунтуват, поставяйки началото на Тюркския хаганат. Около 555 година, с помощта на Западна Уей, те унищожават империята Жоужан. Остатъците от жоужанския елит се установяват в северен Китай. Според някои хипотези част от тях се изселва на запад и стават основата на европейските авари.

Хипотези за връзка с аварите 
Според някои хипотези европейските авари от 6-9 век произлизат от едно от племената на жоужаните. Тази версия се оспорва, тъй като в китайската хроника „Ляншу“ ясно се посочва, че аварите – хвар, са част от племената малки юеджи, известни и като хуа – ефталити. От друга страна, според изследователи като Лев Гумильов, между средноазиатските хвар и европейските авари няма връзка. От трета страна според Омелян Прицак азиатските жоужан нямат нищо общо с европейските авари, които са от хунски произход, т. нар. хвар-хуни.

Бележки 

 Цитирани източници
  
 

Исторически държави в Азия
История на Монголия
История на Китай
История на Казахстан
История на Русия
Тюрки

Тюрки може да се отнася за:
 рода Ашина и сродните му семейства, преселили се в Алтай от Цинхай
 гоктюрките, народност, създала Тюркския хаганат през 6–8 век
 по-късните тюркски народи, говорещи тюркски езици

Вижте също 
 Тураниди
 Тюркология
Гипс

Гипсът е много мек минерал с химична формула CaSO4·2H2O.

При нагряване от 107 до 170 °C двухидратният гипс преминава в полихидратен гипс и добива свойството да свързва. От 200 до 250 °C той губи още от намиращата се в него вода и увеличава още свойството да свързва. При 400 °C той напълно губи кристализационната вода и губи свойството да свързва. Получава се т. нар. „мъртъв“ гипс с формула CaSO4, познат като анхидрит. Нагрят над 800 °C той отново придобива свойството да свързва.

Гипсът намира широко приложение в строителството (като материал за мазилка, гипсокартон, гипсофазер и др.), в земеделието, текстилната и хартиената промишленост, в медицината. Най-големите производители на гипс в света са САЩ, Канада, Франция, Италия и Великобритания. Находищата му са седиментогенни и изветрителни.

В България от 1965 г. природен гипс се добива и от него се произвежда печен гипс единствено в с. Кошава край гр. Видин от фирмата „ГИПС“ АД. Подземният рудник за добив на природен гипс е с дълбочина 300 m. Добивът се осъществява с пробивно-взривни работи, товаренето на отбития материал – с челни товарачи, а извозването до шахтите – със самосвали. Височината на добивните камери е 10 – 12 m при широчина 7 m. Отработените камери се запълват хидравлично с пясък от р. Дунав. Годишният добив на суров гипс е около 150 – 180 хил. t.

Вижте също 
 Алабастър

Бележки 

Минерали на калция
Строителни материали
Хидрати
Орхонски надписи

Орхонските надписи са най-старите известни тюркски текстове. Те са издигнати близо до река Орхон през 732 и 735 г. в памет на двама от тюркските ханове, Билге и Кюл тегин.

Орхонските надписи са изсечени в два паметника със старотюркски руни (орхонска писменост), разчетени от датския филолог Вилхелм Томсен през 1893 година. Сравнението на надписите с паметници, открити в Китай, доказва, че гоктюрките и туджуе от китайските източници са един и същ народ.

Външни препратки 
 Орхонские надписи: Надпись в честь Бильге-кагана. Източник: www.kyrgyz.ru  
 Орхонские надписи: Надпись в честь Тоньюкука. Източник: www.kyrgyz.ru  
 Орхонские надписи: Тэсинская стела. Източник: www.kyrgyz.ru  

Надписи
Тюркски каганат
История на Монголия
Парти

Парти може да се отнася за:

 древно номадско племе, образувало Партското царство
 събиране на хора – заемка от английски
Битка при Урике

Битката при Урике () е най-значимата победа на португалците в хода на Реконкистата. Тя се състои на 25 юли 1139 г. между силите на граф Афонсу Енрикеш и армията на управителя на Кордоба Мухамад ибн Умар, тогава служител на Алморавидите. Резултатът е смазваща победа на християните и обявяването на Афонсу за пръв крал на Португалия.

Ситуацията преди битката 
През 1071 г. първото португалско графство е ликвидирано като васал на кралство Галисия. Когато по-късно тези земи преминават под властта на краля на Леон Алфонсо VІ, той решава да ги предостави на един бургундски рицар на негова служба – Анри. Като съпруг на неговата дъщеря Тереза, Анри става новият граф на Португалия, известен официално като Енрике І (1095 г.). Новата династия подема по-енергично борбата на два фронта – за извоюване на независимост и кралско достойнство; и за прогонване на маврите от южните части на Португалия. С тази задача се заема синът на Енрике – Афонсу Енрикеш.

Той застава самостоятелно начело на графството през 1128 г. През 30-те години основната му цел е да спечели независимостта си. Непосредствено преди битката при Урике той се сражва и преговаря с краля на Леон Алфонсо VІІ. В Замора, където се водят преговорите, той научава, че маврите от юга са нападнали земите му. Алфонсо VІІ му позволява да отиде с армията си и да отвърне на удара.

Ход на сражението 
Крепостта Урике се намира в югозападна Португалия, на 30 км южно от град Бежа. Местоположението ѝ толкова на юг кара някои историци да се съмняват, че става дума за тази крепост, защото тя е била дълбоко в мюсюлманските територии. Стенли Пейн предлага алтернативно мнение за малко градче със същото име близо до Сантарем в централната част на страната.

Когато португалците приближават, маврите на Мухамад ибн Умар тъкмо обсаждат Урике. Съотношението на силите и точното развитие на битката са неясни. Според португалските източници мюсюлманите са значително повече, говори се даже за пет техни крале (вероятно пет управители на отделните провинции на Алмохадите). Знае се, че Умар обжгражда армията на Афонсу на един хълм, където тя е отлично укрепена. Как португалците са отблъснали атаките и са обърнали сражението в победа е неизвестно. Оценката за крайния резултат обаче е единодушна – пълна и убедителна победа за Афонсу. Той не съумява да се възползва от този пръв голям успех, тъй като е навлязъл навътре в мюсюлманската територия и няма добро снабдяване и комуникация. Принуден е да се оттегли, без значително да промени нито границите на Португалия, нито системата на мюсюлманските владения.

Последици 
Непосредствено след победата Афонсу се провъзгласява за крал, а Португалия за независима държава. Четири години по-късно кралете на Леон се съгласяват с тази промяна, потвърдена и от папата. Това постижение е още по-впечатляващо със създаването и на португалска архиепископия в Брага. Новият крал започва да крои още по-сериозни планове – за превземането на важния град Лисабон.

Бележки 

Урике
Михаил Михайлов

Михаил Михайлов може да се отнася за:
 Михаил Михайлов (1891 – 1969), български политик;
 Михаил Михайлов (1900 – 1945), български скулптор
 Михаил Михайлов (1921 – 1996), български актьор;
 Михаил Михайлов (1955) – български писател, почетен консул на България в Намибия .
 Михаил Михайлов – почетен консул на Мали в София.
 Михаил Михайлов – български офицер, ръководител на ФК „Шипка“, София.
 Доц. д-р инж. Михаил Александров Михайлов (1955) – български офицер, университетски преподавател в Национален военен университет .
 Доц. д-р Михаил Михайлов – български университетски преподавател в Нов български университет, .
 Доц. д-р Михаил Илиев Михайлов – български университетски преподавател във Великотърновски университет .
 Д-р Михаил Михайлов – български лекар, хирург в Медицински комплекс „Д-р Щерев“ – София .
 Д-р Михаил Михайлов, д.м. – български лекар, дерматолог и венеролог в Клиника по естетична хирургия „Skin Line“ – София .
 Михаил Михайлов – български клиничен психолог и педагог .
 Михаил Михайлов (1955) – български актьор, телевизионен деец и политик.
 Михаил Михайлов (Мишо Шамара, р. 1972) – български рап изпълнител.
 Михаил Михайлов (Майк) – български международен транспортен предприемач, създател на Montway .
 Михаил Михайлов – български баскетболист, президентът на „Балкан“ Ботевград .
 Михаил Михайлов (Милс) – български футболист .
 Михаил Михайлов – български треньор по футбол.
 Михаил Пламенов Михайлов (1973) – български футболист.
 Михаил Михайлов (1987) – български оперен певец .
 инж. Михаил Михайлов – председател на Обединен Пчеларски Съюз.
 Михаил Михайлов (бадминтонист) – български бадминтонист.
 Михаил Александрович Михайлов (род. 1971) – руски баскетболист, двукратен световен вицешампион.
 Михаил Антонович Михайлов (1916 – 1986) – Герой на Съветския съюз.
 Михаил Антонович Михайлов (1917 – 1995) – морски офицер, ректор на Ташкентския институт за чужди езици 1950 – 1955 г.
 Михаил Василевич Михайлов (1907 – 2006) – съветски оперен певец-тенор.
 Михаил Ларионович Михайлов (1829 – 1865) – руски поет, преводач и революционен деятел.
 Михаил Михайлович Михайлов (1827 – 1891) – руски юрист, заслужил ординарен професор.
 Михаил Михайлович Михайлов (?—?) – щабс-капитан, кавалер на ордена „Свети Георги“ IV клас (5 май 1878 година).
 Михаил Пантелеймонович Михайлов (1857 – ок. 1917) – руски военачалник.
 Михаил Фьодорович Михайлов – първи секретар на Курган-Тюбинския областен комитет на КП на Таджикистан
 Михаил Яковлевич Михайлов (1919 – ?) – съветски летец.

Източници
Козя стена

Козя стена е името на най-малкия резерват включен в националния парк Централен Балкан, България.

Основаване и статут 
Обявен е за резерват с обща площ 904,3 хектара със Заповед No.1048 на Комитета за опазване на природната среда при министерски съвет от 22.12.1987 година, с цел опазването на ендемичния вид еделвайс и буково-еловите гори на възраст над 100 години.

Местоположение 
Козя стена се намира в землището на село Чифлик, Община Троян. Площта на резервата е 904,3 хектара и на територията му се намира скалния феномен козя стена, както и други скални форми, поради което в резервата има разнообразие от грабливи птици. Местността, в която се намира резервата е стръмна и труднодостъпна, понеже той се намира на най-стръмните части на северния склон на Стара планина.

Флора 
В резервата са установени 40 растителни вида, които присъстват в списъци на редки или застрашени от изчезване растителни видове. Някои от тях са благаево бясно дърво, рохелова каменоломка, лунна папрат, високопланински желтак, старопланинска лазаркиня и сребърник, както и старопланинския еделвайс.

Фауна 
Въпреки малката площ на Козя стена, се срещат голямо количество животни. Могат да се наблюдават над 60 вида птици, гнездящи на територията и в прилежащите към резервата територии. От тези птици 6 вида са включени в Червената книга на България - голям ястреб, малък ястреб, осояд, черен кълвач, гълъб хралупар и уралска улулица.

Вижте също 
 Защитени територии в България

Източници 
 

Природни резервати в България
Стара планина
Община Троян
Царичина (резерват)

Царичина е третият по големина резерват в Национален парк „Централен Балкан“, България.

Легенда за името 
Дъщерята на Цар Иван Асен II – Тамара една пролет се разболяла от коварна болест, затова баща ѝ я изпратил на лечение в Тетевенския Балкан. Цялата природа се раждала отново за живот, слънцето стопляло земята и карало птиците да пеят. Всички поляни се къпели в цветя. Най-много се харесало на царската дъщеря едно огненочервено цвете, което местните наричали „омайниче“, защото за него се носела легенда, че ако момък види девойка със затъкнато такова цвете в косите, тя ще го омая и той ще се влюби в нея. Тамара откъснала едно цвете и го сложила зад ухото си. Царската дъщеря не намерила любов, но до есента оздравяла и си тръгнала от това приказно място, където растяло любимото ѝ цвете. Хората вярвали, че то я е изцерило и в нейна чест го нарекли „царско цвете“, а местността с поляните, на което то цъфти Царичина.

Основаване и статут 
Обявен е за резерват с обща площ 3418,7 хектара със Заповед No.4942 на Mинистерски съвет от 18.07.1949 година. През 2017 год. е включен е в програмата „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО като част от биосферния резерват Централен Балкан .

Местонахождение 
Разположен е в землището на село Рибарица. Обхваща горната част от водосбора на река Бели Вит с притоци Стара Рибарица и Заводна. Резерватът съхранява горски и субалпийски екосистеми на надморска височина от 700 до 2198 метра.

Флора 
Името на резервата идва от наименованието на цветето омайниче, което се използва в този район. На територията на резервата се намира единственото находище на бяла мура в средна Стара планина, което е и най-северното находище в света. Разпространени са широко бук, смърча и елата. От 600-те вида растения, които се срещат в Царичина 23 присъстват в Червената книга на България. Някои от тях са витошкото лале, нарцисоцветната съсънка, самодивското лале, балканската фитеума, старопланинската теменуга, панчичевата пищялка, кернеровата метличина и др.

Фауна 
Животинският свят е разнообразен. Срещат се 60 вида птици, между които пойни: дроздовете и чинките, както и грабливи птици. В резервата има различни видове бозайници: кафява мечка, вълк, дива свиня, благороден елен, сърна, златка и видра. Царичина е убежище и за седемте вида сови, характерни за българските планини.

Вижте също 
 Биосферен резерват
 Защитени територии в България

Източници 

 

Биосферни резервати в Стара планина
...And Justice for All

„... And Justice for All“ е четвърти студиен албум на Металика, издаден през 1988 година. Това е първият студиен албум с участието на новия басист на групата Джейсън Нюстед, заменил трагично загиналия по време на турне в Швеция през 1986 Клиф Бъртън. Албумът е може би най-амбициозната творба на Металика, номинирана за наградата „Грами“ за метъл албум същата година, но останала на втора позиция след Jethro Tull. Песните са дълги и комплексни, като само две от тях са с продължителност под 6 минути, следвайки политическата и социална насоченост на „Ride the Lightning“ и „Master of Puppets“. Парчето-символ на албума – „One“, написано по антивоенната новела на Долтън Тръмбо „Johnny Got His Gun“, влиза в топ 40 на американските класации, въпреки тежката си втора част. „One“ е третата песен след „Fade to Black“ и „Welcome Home (Sanitarium)“, която следва същата структура от мелодична и бавна първа част, плавно преливаща се в тежка втора, с насечени рифове и бързи виртуозни сола. „To Live Is To Die“ е инструментал, посветен на покойния басист Клиф Бъртън, като в него се съдържа и част от лирика, написана от Бъртън и цитирана от Хетфийлд. Албумът спазва традицията на предните два да започва и завършва с бързи траш парчета – „Blackened“ и „Dyers Eve“.

С този албум се отбелязва и напредък в звукозаписната техника и цялостното звучене на инструментите не само за Металика, а и за метъл музиката в общ план. Звукът в парчетата от албума е по-изчистен и ясен от който и да било друг запис дотогава.

Като недостатък може да се отчете лошата чуваемост на баса, който е пренебрегнат при миксирането.

Както може да се види в текстовете и на обложката, на която е изобразена Темида, доминиращата тема на албума е правосъдието и отмъщението.

Песни

Сингли 
 One (1989)
 Harvester Of Sorrow (1988)

Състав 
 Джеймс Хетфийлд – вокали и китара
 Кърк Хамет – соло китара
 Ларс Улрих – барабани
 Джейсън Нюстед – бас китара

Персонал 
 Флеминг Расмусен – продуцент
 Майк Клинк – записи
 Майк Хюз – записи
 Тоби Райт – записи
 Майкъл Барбирео – смесване
 Джордж Коуън – смесване
 Стийв Томпсън – смесване
 Джордж Марино – ремастеринг
 Рос Холфин – фотографии

Позиция в класациите

Албум

Сингли

Бележки

Външни препратки 
  Ревю в allmusic.com
 Даймъри, Робърт. „1001 албума, които непременно трябва да чуете“. Книгомания, 2011 г., ISBN 978-954-8432-21-4
 Попов, Мартин. „Металика: пълната илюстрована история“. Вояджър Прес, 2013 г. ISBN 978-0-7603-4482-8 (на английски)
 Макайвър, Джоел. „Истината за Metallica“. Адикс, 2008 г. ISBN 978-954-91900-5-2
 Макайвър, Джоел. „To Live Is To Die. Животът и смъртта на Клиф Бъртън“. Адикс, 2008 г. ISBN 978-954-92327-6-9

Албуми на Металика
Музикални албуми от 1988 година
Сливенски минерални бани

Сливенските минерални бани са балнеолечебен курорт с национално значение, разположен на 13 км югозападно от Сливен. Известни са още като Джиновски бани.

Понастоящем административният им статут е на селищно образувание с местно значение, в землището на село Злати войвода. Изградена е материално-техническа база, която включва балнеолечебници, почивни станции, плувни басейни. Има останки от древна римска баня.

Сливенската минерална вода е гореща с температура 48 градуса и дебит 17 л/сек. Тя е нискоминерализирана (1,986 г/л), натриево/калциево-сулфатно/ хидрокарбонатна, леко флуорна (4,2 мг флуор в литър). Съдържа 27 мг колоидарна метасилициева киселина в литър, но е с неутрална реакция (рН 6,8), поради съдържание на СО2 (287 мг/л). Общата водна твърдост е 20,8 Н. Сливенската минерална вода съдържа над 19 минерала и има широк профилактичен и лечебен ефект. Оказва общоукрепващо и противовъзпалително действие върху организма, подобрява кръвооросяването и премахва токсините. Подходяща е за лечение на заболявания на опорно-двигателния апарат, на периферната нервна система, стомашно-чревни, жлъчно-чернодробни и бъбречно-урологични заболявания.

Тук се намира единственият санаториум на Балканския полуостров, в който се прави т. нар. „субаквална вана“. Чрез нея се правят лечебни промивки на червата. Минералната вода прочиства всички чревни шлаки и токсини.

Източници

Външни препратки 
 Сливенски минерални бани
 Балнеохотел „Жива вода" - Сливенски минерални бани 

Балнеологични курорти в България
Икономика на Сливен
Беларус (трактор)

„Беларус“ („Белару̀сь“) са четириколесни трактори, произвеждани от 1950 г. в Минския тракторен завод (МТЗ) в Минск, Беларус — един от най-големите производители на трактори в света.

Тракторите „Беларус“ са особено популярни в бившия Съветски съюз. Могат да се използват при различни климатични условия и в различни сектори като например земеделие, горско стопанство и строителство. Продуктите на МТЗ са използвани или се използват в над 100 държави и 7-8% от световното производство на трактори се осъществява там.

След като Беларус става независима през 1991 г., тракторите са преименувани от „Белару̀сь“ на „Беларус“.

Най-известните модели „Беларус“ са МТЗ-50 (произвежда се от 1961), МТЗ-80 (произвежда се от 1974) и МТЗ-1221 (от 1986).

Външни препратки 

Мінскі Трактарны Завод 

Колесни трактори
Икономика на Минск
Декартово произведение

Декартово произведение на множествата A и B се нарича множеството, чиито елементи са всички наредени двойки от елементите на A и B. Всеки елемент от първото множество се комбинира с елемента със същия индекс от второто множество.

A x B ={ (a, b) | a∈A, b∈B }

Декартовото произведение не притежава свойства комутативност и асоциативност.

Теория на множествата
Лястовицови

Лястовицови или лястовичкови (Hirundinidae), са семейство дребни птици от разред Врабчоподобни (Passeriformes). Има няколко вида, които са заплашени от изчезване вследствие на влиянието на хората, и в същото време други видове са доста добре адаптирани към човешката среда и успешно съжителстват с хората. Живеят около 8 години. Те са изключително бързи и маневрени летци, които развиват скорост до 120 км/ч.

Разпространение 

Лястовицовите се срещат по цялото земно кълбо, с изключение на Антарктика и вечнозаледените области. Счита се, че произхождат от Африка, където все още (20.-21. век) се среща най-голямото разнообразие от видове. Срещат се и на редица океански острови. Няколко вида, обитаващи Европа и Северна Америка мигрират на дълги разстояния, за разлика от видовете, обитаващи Западна и Южна Африка, които не мигрират.

В България съществуват прелетни видове, зимуващи в Африка (Египет, Алжир, Мароко, Тунис). На територията на България се срещат следните 5 вида:
 Delichon urbica – Градска лястовица
 Hirundo daurica – Червенокръста лястовица
 Hirundo rupestris – Скална лястовица
 Hirundo rustica – Селска лястовица
 Riparia riparia – Брегова лястовица

На територията на България всички представители на семейството са защитени от закона. Затворени в клетка, те умират.

Хранене 
Хранят се с насекоми, които ловят във въздуха. Унищожават множество вредители (комари и мухи) – през лятото една лястовица унищожава около един милион насекоми.

Размножаване 
Предимно моногамни птици. Строят гнезда от размекнати с лепливата им слюнка глина и кал, укрепени с треви, косми, най-често по зидовете (под стрехите, а и в помещения), в скални пукнатини, а някои видове – в дупки по стръмни брегове. Женската мъти годишно 1 – 2 пъти по 2 – 6 малки, за които се грижат двамата родители. Те се излюпват слепи и неразвити. След напускане на гнездото родителите им още известно време ги хранят.

Класификация 
Лястовицовите включват около 83 вида, разпределени в 19 рода.

 Семейство Лястовицови
 Подсемейство Pseudochelidoninae
 Род Речни лястовици (Pseudochelidon)
 Подсемейство Hirundininae
 Род Alopochelidon
 Род Atticora
 Род Cecropis
 Род Cheramoeca
 Род Градски лястовици (Delichon)
 Род Haplochelidon
 Род Лястовици (Hirundo)
 Род Neochelidon
 Род Notiochelidon
 Род Petrochelidon
 Род Phedina
 Род Пурпурни лястовици (Progne)
 Род Psalidoprocne
 Род Pseudhirundo
 Род Ptyonoprogne
 Род Брегови лястовици (Riparia)
 Род Stelgidopteryx
 Род Дървесни лястовици (Tachycineta)

Източници
Лястовици

Лястовиците (Hirundo) са род дребни птици от семейство Лястовицови (Hirundinidae), разред Врабчоподобни (Passeriformes).

Видове 
Родът включва 15 живи и 2 изчезнали вида:
 Род Лястовици
 Вид †Hirundo gracilis
 Вид †Hirundo major
 Вид Селска лястовица (Hirundo rustica)
 Вид Hirundo lucida
 Вид Анголска лястовица (Hirundo angolensis)
 Вид Тихоокеанска лястовица (Hirundo tahitica)
 Вид Hirundo domicola
 Вид Hirundo neoxena
 Вид Hirundo albigularis
 Вид Етиопска лястовица (Hirundo aethiopica)
 Вид Hirundo smithii
 Вид Синя лястовица (Hirundo atrocaerulea)
 Вид Hirundo nigrita
 Вид Hirundo leucosoma
 Вид Белоопашата лястовица (Hirundo megaensis)
 Вид Hirundo nigrorufa
 Вид Hirundo dimidiata

Разпространение 
На територията на България се среща само селската лястовица, която е защитена от закона.

Източници
Чучулигови

Чучулигови (Alaudidae), наричани още Чучулиги са дребни птици от разред Врабчоподобни (Passeriformes). По земята обикновено не подскачат, а ходят. Характерен за семейството е удълженият нокът на задния пръст на краката.

Разпространение 
На територията на България се срещат следните 9 вида:
 Alauda arvensis – Полска чучулига
 Calandrella brachydactyla – Късопръста чучулига
 Calandrella rufescens – Сива чучулига
 Eremophila alpestris – Ушата чучулига
 Galerida cristata – Качулата чучулига
 Lullula arborea – Горска чучулига
 Melanocorypha calandra – Дебелоклюна чучулига
 Melanocorypha leucoptera – Белокрила чучулига
 Melanocorypha yeltoniensis – Черна чучулига

Начин на живот и хранене 
Водят предимно наземен начин на живот. Хранят се с дребни безгръбначни, насекоми, червеи, семена.

Размножаване 
Гнездят обикновено на земята. Яйцата обикновено са бели, напръскани със сиви, черни и кафяви точки и петънца. Малките най-често се развиват изключително бързо и след около 10 дни напускат гнездото. Родителите им ги хранят с насекоми. През размножителния период летят нагоре под формата на спирала.

Допълнителни сведения 
В България всички представители на семейството са защитени от закона.

Фосилна летопис 
България е страната с най-богата фауна на чучулигите от миоцена и плиоцена. От палеоорнитолога проф. Златозар Боев от късно-терциерни находища в страната са описани 8 вида и 1 род, нови за световната наука – сердикийска дебелоклюна чучулига (Melanocorypha serdicensis), сухолюбива полупустинна чучулига (Eremarida xerophila), дончева дебелоклюна чучулига (Melanocorypha donchevi), балканска горска чучулига (Lullula balcanica), предалпийска рогата чучулига (Eremophila prealpestris), сухополска чучулига (Alauda xerarvensis), българска качулата чучулига (Galerida bulgarica) и сливнишка горска чучулига (Lullula slivnicensis).

Списък на родовете 
 род Alaemon
 род Alauda – Полски чучулиги, Чучулиги
 род Ammomanes
 род Calandrella
 род Certhilauda
 род Chersomanes
 род Chersophilus
 род Eremalauda
 род Eremophila – Ушати чучулиги (Рогати чучулиги)
 род Eremopterix
 род Galerida – Качулати чучулиги
 род Heteromirafra
 род Lullula – Горски чучулиги
 род Melanocorypha
 род Mirafra
 род Pinarocorys
 род Pseudalaemon
 род Ramphocoris
 род Spizocorys

Любопитни факти 
 Една от най-известните румънски мелодии, изпълнявана на цигулка, се казва „Чучулига“ (ciocarlie).
 „Чучулига“ или „Сова“ е често употребявано название, разделящо хората на такива, които стават рано сутрин и рано си лягат (чучулиги) или съответно спят до късно и будуват до зори.

Източници 

 Боев, З. 2011. Едни от най-древните чучулиги в Европа са летяли над някогашните земи на България. – Новости – БАН, 8 (96): 2-4.
 Boev, Z. 2012. Neogene Larks (Aves: Alaudidae (Vigors, 1825)) from Bulgaria – Acta zoologica bulgarica, 64 (3), 2012: 295-318.
Вранови

Вранови (Corvidae) са средно големи птици от разред Врабчоподобни (Passeriformes).

Разпространение 
На територията на България се срещат следните 8 вида:
 Corvus corax -- Гарван гробар
 Corvus corone -- Черна врана
 Corvus cornix -- Сива врана
 Corvus frugilegus -- Посевна врана
 Coloeus monedula -- Чавка
 Garrulus glandarius -- Сойка
 Nucifraga caryocatactes -- Сокерица
 Pica pica -- Сврака
 Pyrrhocorax graculus -- Жълтоклюна гарга (Алпийска гарга)
 Pyrrhocorax pyrrhocorax -- Червеноклюна гарга

Начин на живот и хранене 
Живеят сред дивата природа, но много от видовете се чувстват добре и в човешко присъствие. Повечето видове са всеядни, но се срещат и растителноядни, насекомоядни и включително хищни.

Размножаване 
Малките се излюпват слепи и неразвити, родителите се грижат за тях. Често пъти младите птици се задържат значително време, след като са станали способни да се грижат сами за себе си, заедно с родителите си.

Допълнителни сведения 
В България е широко разпространено семейство. Повечето от видовете се опитомяват лесно и се чувстват добре сред хората. Представителите на семейство Вранови са считани за едни от най-интелигентните птици.

Списък на родовете 

Семейство Вранови

Източници
Джогинг

Джогингът (или т.нар. бягане за здраве) е вид бавно бягане. През 1960-те и 1970-те става популярен в САЩ. Впоследствие популярността му намалява, като една от причините е, че натоварва тялото в голяма степен и най-вече коленните стави. Джогингът се използва, за да си почива човек, докато бяга. На начинаещите понякога е трудно да си представят, че човек може да си почива, докато бяга, но това е съвсем възможно. Джогингът обикновено се използва преди или след дни с напрегнати тренировки или за възстановяване след травма или по-дълга пауза. Джогингът изисква да се бяга наистина бавно, т.е. човек въобще да не се изморява или задъхва по време на бягането. Разтоварва сърцето и помага за сваляне на напрежението.

Ползи 
Монотонното и сравнително леко натоварване, траещо минимум 20 минути, активира секрецията на специфични биологични субстанции и води до:
 Изразходване на калории, намаляващо вредния холестерол
 Поддържане на добър общ тонус
 Балансиране на хормоналните нива
 Подобрен контрол и циркулация на телесните течности
 Подобрен съдов тонус и съкратимост на мускулите (включително на сърцето)
 Повишавена издръжливост и каляване на тялото
 Подобрение на настроението (при джогинга се секретира т.нар. хормон на щастието, отговорен за цялостния баланс в тялото и психиката)
Джогингът е препоръчван както за здрави хора, така и за профилактика или възстановяване от заболявания като артериална хипертония, исхемична болест на сърцето, преживян миокарден инфаркт и т.н.

Рискове 
Ползите от джогинга за безспорни, но има и някои рискове, свързани с него. Това особено важи при прекомерно или неправилно трениране. Грешките най-често се изразяват в ранно започване, некачествено разгряване, пренатоварване и недостатъчна почивка след джогинга. Прекаляването с физическата активност намалява дълготрайните ползи от джогинга. Хората със сърдечно-съдови проблеми трябва винаги да се консултират със специалист преди започване на физически тренировки.

Източници 

Лека атлетика
Физически упражнения
Първа интифада

Първата интифада е въстание от 1987-1991/1993. Понякога е наричана „каменната война“, тъй като палестинците използвали основно камъни, а също и други импровизирани (не-огнестрелни) оръжия. „Интифада“ е арабски термин и означава „въстание“.

Израелско-палестински конфликт
Конфликти през 1987 година
1987 година в Азия
Резолюция 242 на Съвета за сигурност на ООН

Резолюция 242 на Съвета за сигурност на ООН е приета единодушно на 22 ноември 1967 след Шестдневната война. Тази резолюция призовава за „изтегляне на израелските въоръжени сили от териториите, окупирани в скорошния конфликт“ в замяна на приключване на арабско-израелския конфликт. Тези „територии“ са Западния бряг, Източен Йерусалим, ивицата Газа, Синай и Голанските възвишения. В Близкия изток това е една от най-често цитираните резолюции.

Източници

Външни препратки 
   Текст на резолюцията на английски и френски език

Арабско-израелски конфликт
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до арабско-израелския конфликт
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до Египет
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до Израел
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до Йордания
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до Ирак
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до Ливан
Резолюции на Съвета за сигурност на ООН, отнасящи се до Сирия
Палестински национален договор

Палестинският национален договор (на арабски ал-Митак ал-Уатани ал-Филастини) е уставът или конституцията на Организацията за освобождение на Палестина (ООП). Приет е по времето, когато ООП е създадена (1964), а през 1968, непосредствено след Шестдневната война, в него са внесени значителни поправки. Палестинският национален договор може да бъде изменен само при наличието на подкрепа от 2/3 от Националния конгрес на ООП на специално заседание, свикано за целта.

История на Палестина
Западен бряг

Западният бряг (Цисйордания, известен и като Юдея и Самария) е по-голямата част от Палестинската автономия в историческата област Палестина, Близкия изток.

История 
Районът е завладян от Йордания в края на Арабско-израелската война от 1948, която го нарича със сегашното му име в отличие от останалата си територия отвъд р. Йордан.

До 1967 е част от Йордания, след което е окупиран от Израел в резултат от Шестдневната война. Контролира се отчасти от Израел.

География 
Западният бряг се състои от земите западно от река Йордан и северозападно от Мъртво море. Хълмист релеф. Площ 5660 кв. км.

Населението от 2,4 млн. души включва главно араби. Живеят също и 260 000 еврейски заселници в отделни селища, има и израелски военни бази.

Градове 
Временна столица на Палестинската автономия, главен град и административен център е град Рамала. Много градове включват бежански лагери, някъде лагерите са самостоятелни селища. Повечето евреи живеят в отделни селища на заселници.
 Ал-Халил (Хеброн) – 120 000 жители
 Наблус (иврит: Шхем) – 100 000 жители
 Рамала (Рамаллах) – 57 000 жители
 Бейт Ляхам (иврит: Витлеем) – 40 000 жители
 Маале Адуммим – 30 000 жители
 Калкилия – 28 000 жители
 Бейтар Илийт – 26 000 жители
 Балата – 21 000 жители
 Арийха (Йерихон) – 19 000 жители
 Ариел – 17 000 жители
 Тулькарем – 16 000 жители
 Бейт Джала – 15 000 жители
 Дженин – 14 000 жители
 Аскар – 14 000 жители
 Дейшеб – 11 000 жители
 Шуфат – 10 000 жители

Външни препратки 

 Световен справочник на ЦРУ: Западен бряг 

 
Спорни територии
История на Йордания
История на Израел
Суха Арафат

Суха Дауд Арафат (), моминско име Суха Дауд Тауийл, е вдовицата на покойния президент на Палестинската автономия Ясер Арафат.

Родена е през 1963 в Йерусалим в семейството на богати християни, банкер и журналистка. Учи в женски манастир в Палестина, следва в Сорбоната, Париж. Активистка на студентската палестинска организация.

От 1989 г. работи за Организацията за освобождение на Палестина като преводач, секретар и икономически съветник на Ясер Арафат. Между 1993 и 1995 г. създава и ръководи в Газа благотворителна организация.

Омъжва се за Ясер Арафат през 1990, приемайки преди това исляма. Имат дъщеря Захра. Живее в Париж, където се изселва, по договорка със съпруга си, през 1995 от съображения за сигурност.

От есента на 2004 г., когато здравословното състояние на Ясер Арафат се влошава, се появяват спекулации относно нейната роля в живота на палестинския лидер.

Палестински политици
Родени в Йерусалим
Пясъчна буря

Пясъчната буря е метеорологично атмосферно явление.

Причинява се от силен вятър, носещ със себе си песъчинки и почвени частици (прах), издигнати във въздуха от територии с открити пясъци и почви, незащитени от растителна покривка (пустинни, полупустинни райони и разорани степни райони). Това явление е типично за пустините в Северна Африка, пустините на Арабския полуостров, някои райони на Близкия изток, Средна Азия, в централните части на САЩ, пампите на Южна Америка, централните и западните части на Австралия и други.

Тези бури влошават рязко видимостта. Те променят също така релефа като предизвикват ерозия на места и наслагване на други. Пясъчните бури се движат на не повече от 15 метра над земната повърхност, обикновено на около 3 метра. Предизвикани са от нагряването на земната повърхност през деня и обикновено затихват след залез. Силата на вятъра е обикновено със скорост 10 метра в секунда.

Провеждат се специални мероприятия за предотвратяването на пясъчните бури – засаждане на полезащитни горски пояси, специализирана обработка на почвата и други агротехнически мероприятия. В някои случаи частиците могат да бъдат пренесени на стотици и дори хиляди километри.

Външни препратки 

 Фотографии на пясъчни бури 
 Атмосферни явления – класификация и описание 
 Песчаная буря  – Енциклопедия на екстремални ситуации
 Ефектът от пустинните бури в Сахара 
 Видео на пясъчна буря в Сахара 
 Формиране на пясъчни бури 

Буря
Бури
Мухоморки

Мухоморките (Amanita) са род базидиеви гъби от семейство Мухоморкови (Amanitaceae). В широката си употреба названието „мухоморка“ е свързвано почти винаги само с неядливите и отровни гъби от този род. Названието „мухоморка“ идва от използването на червената мухоморка като убиец на мухи и други насекоми.

В масовото съзнание дълбоко е залегнала идеята, че мухоморките са смъртоносно отровни, което е истина само при зелената мухоморка (A. phalloides) и бялата мухоморка (A. virosa). За щастие те са рядко срещани в България.

Без съмнение най-популярните от рода Amanita са червената мухоморка (A. muscaria) често ползвана от художници в детски книжки като илюстративен материал и пантерката (A. pantherina). И двете гъби са (условно) силно отровни, предизвикващи неприятни реакции в организма от гадене до халюцинации и загуба на съзнание, както и смърт в много по-редки случаи. И двете гъби са използвани ритуално в древните култури на Северна Европа както и в други култури. „Сома“ е древна ритуална напитка за постигане на просветление приготвяна от червена мухоморка споменавана в зороастрийски и ведически текстове. Интересен факт е че отровните вещества се отделят непроменени с урината, свързан с начина на употреба при северните народи. Отровните вещества са иботенова киселина и мусцимол, като при изсушаване иботеновата киселина преминава в мусцимол чрез декарбоксилиране. Отровните вещества са концентрирани под кожичката към върха на гъбата. В Русия настойка от червени мухоморки се приготвя, ползва и продава като лечебно средство. Гъбата Булка (A. caesarea) е добре известна вкусна, ядлива гъба членка на този род като може да бъде объркана в много млада възраст с Amanita muscaria докато е неразтворена с яйцевидна форма.

Характеристики на Мухоморките 
Плодните тела са едри и месести. Развитите гъби имат волва и бели парченца по гуглата, следи от универсално покритие. Цветът на споровият прашец е бял. Всички видове освен сурогризката имат пръстен на стъблото.

Мухоморката и християнство 
Хипотеза на Джон Алегро, автор на „Свещената гъба и Кръста“, е че мухоморката е била свещена гъба в ранното християнство и чрез употребата и хората си мислели, че се стига до контакт с божественото.

Списък на видове срещани в България 
 Булка (A. caesarea)
 жълта мухоморка (A. citrina)
 жълто-розова мухоморка (A. gemmata)
 червена мухоморка (A. muscaria)
 пантерка (A. pantherina)
 зелена мухоморка (A. phalloides)
 бисерка (A. rubescens)
 сурогризка (A. vaginata) – Сива мухоморка
 Пролетна мухоморка (A. verna)
 бяла мухоморка (A. virosa)
 едролюспеста мухоморка (A. vittadinii)

Фотогалерия на видове от този род 

Мухоморкови
Баба Яга

Баба Яга е славянско митично същество често описвано като стара зла жена с магически способности. В повечето случаи е просто славянско име за вещица, имаща същите харакеристики като западната си братовчедка (метла, къщичка на кокоши крака).

В Италия нейното съответствие е Бефана (Befana). Смята се, че през нощта срещу 6 януари Бефана пуска през комина чорапчета пълни със сладкиши за добрите деца и въгленчета за непослушните. В Италия 6 януари е официален празник, защото е Богоявление.

Използва се за сплашване на децата, когато са непослушни. Заплахата е, че Баба Яга (или Дядо Яг) ще дойдат да ги отнесат в голям чувал.

В нашата митология образът ѝ се свързва със зли магии. Малките деца се страхуват от нея, защото тя ги яде в големи казани, а възрастните – защото им прави магии и заклинания. Но не винаги е представена като антагонист. Например в приказката „Златното момиче“ бабата може да е Баба Яга. Тя помага на момичето, което е работливо и добро, а на мързеливото и недружелюбно момиче прави зло. Много от славянските божества, духове и същества са и дружелюбни и добри, и разрушителни и неприятелски.

В руската митология тя се носи по небето в хаван (на картинката вариант на хавана чутура), като гребе от него с метла.

Образът на Баба Яга е широко разпространен в съвременните приказки, а от 90-те години на 20 век и в руския фентъзи жанр. В частност този образ се среща при Андрей Белянин в цикъла произведения „Тайните служби на цар Грах“. В повестта „Лукоморие“ на А. Аливердиев за първи път в съвременната литература се хвърля светлина на детството и младежките години на този персонаж.

Бележки 

Славянска митология
Митични същества
Румънска митология
Българска митология
Комутативност

Комутативността е свойството на някои бинарни операции да запазват стойността си при размяна местата на двата операнда.

Формална дефиниция 
Бинарната операция  над множеството S е комутативна ако е изпълнено:

 за всички

Примери 
Комутативни са събирането и умножението на числа, обединението и сечението на множества:

x + y = y + x
x.y = y.x
A ∪ B = B ∪ A
A ∩ B = B ∩ A

Некомутативни са например операциите разлика и декартово произведение на множества.

A \ B ≠ B \ A
A × B ≠ B × A
A > B ≠ B > A

Източници 

Теория на множествата
Алгебра