alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Huszita-ház (Gönc)

Az úgynevezett Huszita-ház Gönc északi részén, a Kossuth Lajos utcában található. A helyi hiedelem szerint husziták építették és lakták eredetileg, bár ezt máig sem sikerült minden kétséget kizáróan bizonyítani. Ma tájház.

Története
Az épület a Gönci-patakkal párhuzamos főút mentén áll, amely régen az észak–déli kereskedelmi és hadi főút volt egyben.

A ház fala kőből készült, amelyet mészkőhabarcsba helyezve raktak ki. A lakószintet megemelték, és szűk ablaknyílásokat alakítottak ki, valamint pincét, ahhoz kapcsoltan pedig a telek vége felé induló és a szomszédos pincékbe ágazó járatokat vájtak ki. Az erődített jellegre és a menekülési útvonalként is szolgáló járatrendszerre a környékre jellemző gyakori csatározások miatt volt szükség.

A műemlék jellegű épület lakótere három osztatú, egy tisztaszobára, egy konyhára és egy kisszobára oszlik, amelyekhez kapcsolódik a kamra és a pince. 1832-ben jelentős átalakításon ment keresztül, végül az 1975-től 1978-ig tartó újabb átalakítás során nyerte el mai formáját.

Ekkor, 1978-ban, az egykori lakóházban a 19. század második felének állapotait tükröző paraszt-polgári lakásbelsőt alakítottak ki, amely a Tokaj-Hegyaljáról a Felvidékre és Lengyelországba irányuló borkereskedelemből élők viszonylagosan jómódú életkörülményeit mutatja be. Ehhez kapcsoltan a tárlat bepillantást enged a helyi fazekasok, bognárok, cipészek, kádárok, papucsosok, szénégetők és molnárok akkori mindennapjaiba is.

A kiállítás nemcsak a házban látható, hanem az alatta futó pincerendszerben is folytatódik; itt van a környék legnépszerűbb termékéből, a mértékegységgé vált 136,6 literes gönci hordóból is kiállítva néhány. Azt, hogy hány puttonyos az aszúbor, máig is úgy számolják, hogy hány puttony aszútésztát adnak egy gönci hordónyi (azaz 136,6 liter) musthoz.

A Huszita-ház udvara és az udvart követő hátsó épületek Gönc régi településszerkezetét mutatják, amely magán viseli az 1200-as évek utáni betelepítés nyomait. Ezek a jellegzetes hosszú telkek és a rajta levő egymás mögötti soros beépítés a családosztódások következménye. A kőépületek kontyoltak és szinte valamennyi alápincézett.

A tájházban őrzik a közeli pálos kolostorrom egyetlen megmaradt faragott kőablakát is.

Források

Külső hivatkozások
 Adatlapja a Vendégváró oldalán
 adatlapja a museum.hu oldalán

Tájházak
Gönc
Cézium

A cézium (latinul: Caesium) a periódusos rendszer 55. rendszámú kémiai eleme, vegyjele Cs. Az I. főcsoportba, az alkálifémek közé tartozik. Elemi állapotban ezüstös színű, lágy, jól nyújtható könnyűfém. Reakcióképessége rendkívül nagy, a vízzel robbanás kíséretében heves reakcióba lép. Pollucitból (CsAlSi2O5) állítható elő.

Felfedezése 
Neve a latin caesius („égkék”) szóból ered.  1860-ban fedezte fel Robert Bunsen és Gustav Kirchhoff az általuk kifejlesztett színképelemzéssel. Innen kapta latin eredetű nevét. Szintén ők fedezték fel 1861-ben a rubídiumot (Rb).

Jellemzői 
Levegővel érintkezve gyorsan oxidálódik, meggyullad. Kevés oxigén (O2) jelenlétében cézium-oxid (Cs2O), sok oxigén jelenlétében cézium-peroxid (Cs2O2) keletkezik. Hidrogénnel (H2) már 300 °C-on cézium-hidrid (CsH) keletkezése közben reagál. Vegyületei ionkötésűek (például cézium-jodid, CsI), kis elektronegativitása miatt vegyületeiben az oxidációs száma mindig +1. Vegyületei a színtelen lángot kékes ibolyára színezik.
Hidroxidionnal (OH−) alkotott vegyülete, a cézium-hidroxid (CsOH) erős lúg. Az üveg felszínét sebesen marja.

Jelentősebb vegyületei 
 Cézium-borohidrid – CsBH4
 Cézium-karbonát – Cs2CO3
 Cézium-klorid – CsCl
 Cézium-fluorid – CsF
 Cézium-jodid – CsI
 Cézium-jodát – CsIO3
 Cézium-nitrát – CsNO3
 Cézium-oxid – Cs2O
 Cézium-antimonid – Cs3Sb
 Cézium-hidroxid – CsOH
 Cézium-hidrid – CsH
 Cézium-perklorát – CsClO4

Izotópjai 

Csak egy természetes izotópja van, ún. tiszta elem. Mesterséges izotópjai közül jelenleg mintegy 39-et ismerünk. A legtöbb Cs-izotóp báriummá (Ba), illetve xenonná (Xe) alakul.

Felhasználása 
 Atomórákban, mint az SI-mértékegységrendszer alapegysége a másodperc definíciója: A másodperc az alapállapotú 133Cs két hiperfinom energiaszintje közötti átmenetnek megfelelő sugárzás 9 192 631 770 periódusának időtartama.
 A 134Cs izotópot a hidrológia területén használják fel a céziumfelhasználás mértékeként.
 Egyes vegyületét (CsBH4) szilárd rakéta-üzemanyagként hasznosítják.
 Az egészségügy terén is jelentős szerepet tölt be, hiszen a radioaktív céziumizotópok sugárzását felhasználják a rák egyes típusainak sugárterápiájában.
 Számos magnetométerben céziumgőzt használnak.

Jegyzetek

További információk 

 https://web.archive.org/web/20080618084639/http://free.x3.hu/grtlr/1munka/szoveg/5period/per5055.html
 a magyar Wikipédia céziumot tartalmazó vegyületeinek listája belső lapon és külső keresővel

Kapcsolódó szócikkek 
 Goiâniai baleset

Cezium
Agamemnon (egyértelműsítő lap)

Agamemnón Mükéné királya a görög mitológiában
 Agamemnón Aiszkhülosz Oreszteia-trilógiájának első drámája
 Agamemnon (keresztnév)
 911 Agamemnon kisbolygó
Amadé-vár

Az Amadé-vár romjai a Zempléni-hegységben, Gönc külterületén, a Nagy-Amadé hegy sasbérce nyugati oldalán állnak, 650 méterrel a tengerszint felett. A rom megközelíthető Gönc városától a piros kereszt turistajelzésen (8 km), illetve Telkibányától a piros turistajelzésen (úgynevezett Rákóczi-út), Potácsháza érintésével (6 km).

Történet 

A várat a 13. század második felében  Amadé nádor, a korábbi szepesi alispán építtette, ez lett az Aba család ősi fészke. Mivel a főúr összeütközésbe került a királlyal, ezért IV. László 1281-ben eredménytelenül megostromolta a várat. Az Árpád-ház kihalása (1301) után Amadé a környék rettegett kiskirálya lett. A várban előbb menedéket nyújtott a lengyel trónról elűzött I. Lokietek Ulászlónak (1306–1333), majd saját seregével Lengyelországba behatolva helyreállította annak királyságát. A magyar trón igénylői közül következetesen Károly Róbertet támogatta, ezért Vencel magyar király hívei a kassai polgárok és a szepességi szászok támogatásával 1304-ben megostromolták a várat, de az ostromlók csúfos kudarcot vallottak. Az oligarchát 1311-ben a kassai polgárok gyilkolták meg. Károly Róbert királlyá koronázása után Aba Amadé fiai Csák Mátéhoz csatlakoztak, seregük a rozgonyi csatában vereséget szenvedett Károly Róberttől, hat fia közül kettő el is esett a küzdelemben. A király győzelme után még élő fiait kivégezték, vagyonukat elkobozták, a várat a királyi sereg Drugeth Fülöp parancsnoksága alatt bevette. Az ostrom után királyi vár lett, újvári ispánként a Drugethek birtokolták.

1391-ben Luxemburgi Zsigmond király a várat a Bebek testvéreknek adományozta, de új tulajdonosainak feltehetően a várra nem lehetett szükségük, csak a hozzá tartozó birtokokra, mert volt kényelmesebb, jobb váruk is. Így valószínűleg pusztulni hagyták, vagy ők maguk pusztították el.

Mára az ellipszis alakú sáncgyűrű által valaha körülvett szabálytalan alakú kővárból csak az egykori öregtorony faltöredékei maradtak meg.

Túrázóknak 
Az Amadé-hegy szikláiról káprázatos kilátás nyílik észak felé. Tiszta időben jól látszik a vidék Kassa városától a Nagy-Milicig.
Nemrég tett túra során (2009. szeptemberben, még lombhullás előtt) a kilátás észak felé nem volt tökéletes. A magas növényzet a kilátást takarja, így Kassa városa csak a falevelek között áttekintve részben látható.

Források
 Borovszky Samu: Abaúj vármegye
 Györffy György: Abaújvármegye

Borsod-Abaúj-Zemplén megye várai
Gönc
Johan Gadolin

Johan Gadolin (Turku, 1760. június 5. – Mynämäki, Nyugat-Finnország, 1852. augusztus 15.) finn kémikus, pszichológus és mineralógus. Gadolin fedezte fel az ittrium elemet. Ő volt a finn kémia elindítója.

Előélete 
Johan Gadolin a finnországi Turkuban született. 15 évesen matematikát kezdett tanulni az Åbo Akadémián. Hamarosan a matematikát túl nehézkesnek és elméletinek találta, így váltott át kémiára. 1779-ben Gadolin az Uppsalai Egyetemen tanult Torbern Bergman keze alatt.

Kémikusi tevékenysége 
Gadolin azzal vált híressé, hogy felfedezte az első gyakori földelemet. 1792-ben Gadolin talált egy darab fekete, nehéz ásványt Svédországban, egy Stockholm melletti faluban, Ytterbyben. Óvatos kísérletekkel megállapította, hogy egy gyakori földoxidról van szó, amit később ittriának neveztek el. Ittria, vagy ittrium oxid volt az első ismert gyakori földfém vegyület, amit elemnek ismertek el.

Az ásványt, amit Gadolin felfedezett, 1800-ban gadolinitnak nevezték el. Az elem oxidja is a feltalálójáról, Gadolinról kapta a nevét: gadolínium, gadolinia.

Tagságai 
    Svéd Királyi Tudományos Akadémia
    Orosz Tudományos Akadémia
    Royal Irish Academy, Dublin
    Leopoldina Német Természettudományos Akadémia (1797)
    Göttingeni Tudományos Akadémia (1804)

Utóélete 
Gadolin 1797-ben az Åbo Akadémia kémiaprofesszora lett. Ő volt az egyik első kémikus, aki laboratóriumot adott diákjainak kísérletezés céljára. Még azt is engedte nekik, hogy az ő magánlaboratóriumát is használják. Ő írta az első flogisztonelmélet-ellenes kémiakönyvet skandináviában.

Jegyzetek

Források 
 
 Edv. Hjelt / Robert Tigerstedt (Hrsg.): Johan Gadolin 1760–1852 in memoriam. Acta societatis scientiarum Fennicæ Tom. XXXIX., Helsingfors 1910
 

Finn tudósok
Kémikusok
Mineralógusok
A Leopoldina Német Természettudományos Akadémia tagjai
1760-ban született személyek
1852-ben elhunyt személyek
Wagner-tuba

A Wagner-tuba, vagy más néven vadászkürttuba ötlete Richard Wagner fejében született A Nibelung gyűrűje írásakor. Olyan hangra volt szüksége, amely nem annyira fényes, mint a vadászkürtöké, viszont nem is olyan tompa, mint a tubáké. Ezen kívül szélesebb dinamikai lehetőségekkel kell, hogy rendelkezzen.

Végül is a fizikai megvalósítást 1853-ban Adolphe Sax (többek között a szaxkürt és a szaxofon feltalálója) végezte el.

Ennek a hangszernek a méretezése bővebb, mint a vadászkürté, de szűkebb, mint a tubáé. Tehát akár egy mély hangú kornett is lehetne, de mivel a hangszer kürtösök számára készült, és kürtfúvóka található rajta, a hangszert nem tekinthetjük kornettnek. Ezen kívül fontos eltérés, hogy a szelepek a bal kézre esnek, hasonlóan a kürthöz.

Két változata van: B-hangolású (tenor; csőhosszúsága 275 cm), ill. F-hangolású (basszus, csőhosszúsága 375 cm). Maga a kotta lejegyzése sem egységes, még maga Wagner is váltogatta, egy művön belül is.

Wagner után Anton Bruckner használta három utolsó szimfóniájában, majd Richard Strauss a Don Quixote és Heldenleben című műveiben, de alkalmazta még Igor Stravinsky, Bartók Béla és Edgard Varèse. A Wagner-tubák általában a kontrabasszustubával alkotnak kvintettet.

Források 

Wagner-tuba

További információ

Kapcsolódó szócikkek 

Tölcséres fúvókájú hangszerek
Richard Wagner
Alsókocskóc

Alsókocskóc (szlovákul Dolné Kočkovce) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól 1 km-re délre a Vág bal partján fekszik, egykor Puhóhoz tartozott.

Története 
A pápai tizedjegyzék már 1332-ben említi plébániáját "Hoczak" néven. Mai magyar nevén 1407-ben szerepel először "Alsow Hochk" alakban. 1496-ban "Also Hochkowcz", 1598-ban "Also Koczkocz" néven szerepel az írott forrásokban. A Lieskovszky család birtoka, később Kasza várának tartozéka volt. 1698-ban 29 ház állt a községben. 1720-ban 20 adóegysége volt. 1784-ben 50 házában 54 család és 277 lakos élt. 1828-ban 53 háza és 362 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal és halászattal foglalkoztak. Egy ideig sóraktár is volt a településen. A 19. században két pálinkafőzdéje volt.

A 19. század közepén Fényes Elek szerint "Alsó-Kocskocz, Trencsén m. tót falu, 533 kath., 4 zsidó lak."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Illavai járásához tartozott.

Népessége
1880-ban 346 lakosából 324 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 576 lakosa mind szlovák anyanyelvű volt.

1970-ben 1359 lakosából 1350 szlovák, 4 cseh, 1 magyar és 4 ismeretlen nemzetiségű volt.

2001-ben 1169 lakosából 1158 szlovák, 10 cseh és 1 ukrán volt.

2011-ben 1221 lakosából 1184 szlovák, 8 cseh, 1 ukrán, 1 egyéb és 27 ismeretlen nemzetiségű volt.

2021-ben 1205 lakosából 1174 (+3) szlovák, (+1) cigány, 10 (+2) egyéb és 21 ismeretlen nemzetiségű volt.

Források

További információk 
 Községinfó
 Alsókocskóc Szlovákia térképén
 e-obce.sk

Alsokocskoc
Trencsén vármegye települései
Alsónyíresd

Alsónyíresd (1899-ig Alsó-Breznicz, szlovákul Dolná Breznica) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban.

Fekvése
Puhótól 8 km-re délnyugatra.

Története 
A települést 1388-ban "Breznycze" néven említik először. Neve a szláv breza (= nyírfa) főnévből származik. Kezdetben a Horváth család birtoka, majd a lednici váruradalom része. 1598-ban 27 portája volt, közülük 15 nemeseké. 1720-ban malom és 8 adóegység volt a településen. 1784-ben 32 házában 34 családban 152 lakos élt. 1828-ban 33 háza és 358 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal és gyümölcstermesztéssel foglalkoztak. A 19. században szeszfőzde működött itt.

A 18. század végén Vályi András szerint "BREZNITZ. vagy Breznitza, Alsó Breznitz, Dolna Breznitza, felső Breznits, és Zapos, vagy Nemes Breznitza. Három egymáshoz közel lévő tót faluk Trentsén Vármegyében, birtokosa Nozdrovitzky Uraság, lakosai katolikusok, fekszenek hegyek között, Rovnye Lednitznek szomszédságokban, a’ Vág Beszterzei hegyekhez is közel. Határjaik középszerűek, réttyeik jók, legelőjök elég, eladásra meglehetős alkalmatosságok, második Osztálybéliek."

A 19. század közepén Fényes Elek szerint "Breznicz (Alsó-), tót falu, Trencsén vármegyében, 360 kath., 8 zsidó lak., sovány erdős határral. F. u. gr. Erdődy."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. Mezőgazdasági jellegét később is megőrizte. Lakói gazdálkodtak, de sokat napszámos munkákból éltek. Fűrésztelep is működött itt.

Népessége
1910-ben 471, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 831 lakosából 829 szlovák volt.

2011-ben 857 lakosából 814 szlovák volt.

Források

További információk 
 Községinfó
 Alsónyíresd Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Alsonyiresd
Trencsén vármegye települései
Alsórétfalu

Alsórétfalu (1899-ig Lúki, ) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban.

Fekvése
Puhótól 12 km-re északnyugatra.

Története 
A falut a német jog alapján alapították a 15. században, első írásos említése 1471-ben "Lwchky" alakban történt. Neve a szláv lúky (= rét) főnévből származik. 1475-ben "Luky", 1504-ben "Luchka", 1598-ban "Luky Walachorum" néven bukkan fel az írott forrásokban. A lednicai uradalomhoz tartozott. 1787-ben 11 házában 148 családban 842 lakos élt. 1828-ban 112 háza és 953 lakosa volt. Lakói pásztorkodással, famegmunkálással, fűrészeléssel foglalkoztak.

Vályi András szerint "LUKI. Két falu Trentsén Várm. földes Uraik G. Königszeg, Márczibány, Ordódy, és több Uraságok, lakosai katolikusok, fekszenek egyik Nagy Divinhez közel, és annak filiája, földgyeik nem igen termékenyek, piatzozások közel, réttyek, legelőjek, fájok van."

Fényes Elek szerint "Luki, tót falu, Trencsén vmegyében: 620 kath., 129 evang., 193 zsidó lak. Kath. paroch. templom. Synagóga. Ékesítik ezen helységet a közbirtokos urak csinos házai és épületei. Határa tágas, erdeje nagy; de földe soványocska; gyümölcse bőven. F. u. a Marczibányi nemzetség. Ut. p. Trencsén 9 óra."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. A háború után lakói kosárfonásból, drótozásból, mezőgazdasági idénymunkákból éltek. A faluban pékség és kőbánya működött.

Népessége
1910-ben 718 lakosából 600 szlovák, 88 német és 30 magyar anyanyelvű volt.

2001-ben 968 lakosából 958 szlovák volt.

2011-ben 913 lakosából 891 szlovák, 7 cseh, 1-1 magyar, morva és ukrán és 12 ismeretlen nemzetiségű volt.

Nevezetességei 
Római katolikus temploma eredetileg gótikus stílusú volt korábbi, román stílusú részletekkel. 1612-ben átépítették, majd 1792-ben barokk stílusban alakították át. Gótikus kő keresztelő medencéje van.

Források

További információk 
 Községinfó
 Alsórétfalu Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Alsoretfalu
Trencsén vármegye települései
Szentjánosháza

Szentjánosháza (1899-ig Hlozsa, szlovákul Hloža) Bellus településrésze, egykor önálló község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban, Puhótól 7 km-re délre.

Története 
Vályi András szerint "HLOZA. vagy Hlotza. Tót falu Trentsén Várm. földes Ura G. Illésházy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Ledecznek szomszédságában, Bellusnak filiája, mellyhez javai is hasonlók."

Fényes Elek szerint "Hlózsa, tót falu, Trencsén vmegyében, Bellushoz egy fertály: 449 kath., 15 zsidó lak. F. u. többen. Ut. p. Trencsén."

1910-ben 530, túlnyomórészt szlovák lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Illavai járásához tartozott.
2001-ben Bellus 6052 lakosából 6000 szlovák volt.

Nevezetességei 
 Hétfájdalmú Szűzanya tiszteletére – 1990-ben – épített templom.
 Az 1766-ban épült Nepomuki Szent János kápolna.

Források 

Szentjanoshaza
Trencsén vármegye települései
Baritonkürt

A baritonkürt vagy egyszerűen bariton a tölcséres fúvókájú, más néven rézfúvós hangszerek közé tartozik. Hangfekvése a trombita és a tuba között van. Az eufóniumhoz hasonlóan pedálhangja B, ami a szárnykürt alatt egy oktávval szól. A vele azonos csőhosszúságú tenorkürttől bővebb menzúrája különbözteti meg. Elsősorban fúvósegyüttesekben kap szerepet.

Elnevezések 
Magyarországon, Közép-Európában és német nyelvterületen a bariton, baritonkürt (baritonhorn) lényegében ugyanazt a hangszert jelöli, mint angolszász nyelvterületen az euphonium (lásd ott: eufónium), bár attól eltérően ovális formájú, és forgószelepekkel van ellátva. Amit angolul baritone-nak, baritone horn-nak mondanak, az viszont a mi tenorkürtünknek (Tenorhorn) megfelelő szűkebb menzúrájú hangszert jelenti. Az alábbi táblázat segít eligazodni ebben:

Tölcséres fúvókájú hangszerek
Vágerdőalja

Vágerdőalja (1899-ig Podhor, szlovákul Podhorie) Bellus településrésze, egykor önálló község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban. 2001-ben Bellus 6052 lakosából 6000 szlovák volt.

Fekvése 
Puhótól 8 km-re délre a Vág bal partján fekszik.

Története 
Fényes Elek szerint "Podhor, tót falu, Trencsén vmegyében, Bolessó fil., 169 kath. lak. F. u. többen."

1910-ben 309, túlnyomórészt szlovák lakosa volt. A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Illavai járásához tartozott.

Források 

Vagerdoalja
Trencsén vármegye települései
Donány

Donány (szlovákul Dohňany) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól 5 km-re északnyugatra a Fehérvíz partján fekszik.

Története 
A község területe már a római korban lakott volt, ezt bizonyítják az itt előkerült az i. e. 1. századból származó kerámialeletek.

1471-ben említik először a lednici uradalom részeként. A 15. században a Felvidék északnyugati területeire román pásztorok érkeztek, akik közül néhányan a mai település hegyeiben és völgyeiben telepedtek le. Ők később beolvadtak a környező szlovák lakosságba. Arról, hogy itt emberek lakta település található 1532-ből származik ez első adat. 1599-ben a török ütött rajta a falun. Lakói földműveléssel és állattenyésztéssel foglalkoztak.

Vályi András szerint „DOHNAI. vagy Dohnan. Tót falu Trentsén Vármegyében, lakosai katolikusok, fekszik hegyek között, határja középszerű, de néhol soványos, és szorgalmatos mivelést kíván, legelője gazdag, és lakosai számos juhokat tartanak.”

Fényes Elek szerint „Dohnyán, Trencsén m. tót falu, Pucho filial. 399 kath., 175 evang., 52 zsidó lak. F. u. többen.”

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. 1923-ban a falu egy része leégett.

Népessége 
 1910-ben 737, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.
 2001-ben 1730 lakosából 1717 szlovák volt.
 2011-ben 1736 lakosából 1681 szlovák volt.

Nevezetességei 
 1865-ben épült, Szent Cirill és Metód tiszteletére szentelt római katolikus temploma
 1992-ben épült evangélikus temploma

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Donány Szlovákia térképén

Donany
Trencsén vármegye települései
Fehérhalom

Fehérhalom (1899-ig Lissza, szlovákul Lysá pod Makytou) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban.

Fekvése
Puhótól 14 km-re északnyugatra.

Története 
1471-ben "Lyzza" néven említik először, a lednici uradalomhoz tartozott. 1475-ben "Lyza", 1598-ban "Lizza" alakban szerepel az írott forrásokban. Egy 1546-ból származó feljegyzés szerint pásztorok lakták, akik minden adózás alól fel voltak mentve.
1598-ban 14 háza volt. 1784-ben 295 házában 338 családban 1943 lakos élt. 1828-ban 289 háza és 2523 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal, állattartással, erdei munkákkal foglalkoztak.

Vályi András szerint "LISZA. Tót falu Trentsén Várm. földes Ura G. Áspremont Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Bieli folyó vízhez nem meszsze, Morva Országnak széléhez közel, határja ollyan tulajdonságú mint Zborové."

Fényes Elek szerint "Lisza, tót falu, Trencsén vmegyében, Morvaország határ szélén: 2121 kath., 3 evang., 6 zsidó lak., kik elszórva vannak a hegyekben. Van kath. paroch. temploma. Erdeje nagy, azért sok faeszközöket készitnek itt, legelője a hegyeken hasznos; kőbányákkal bővölködik. Ut. p. Trencsén 9 1/2 óra."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. A háború után lakói mezőgazdasággal, háziiparral, faiparral foglalkoztak. Sokan Csehországban és Németországban vállaltak idénymunkákat. Erős volt az elvándorlás is a községből.

Népessége 
1910-ben 2014, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 2145 lakosából 2071 fő szlovák volt.

2011-ben 2117 lakosából 1981 szlovák volt.

Nevezetességei 
 Római katolikus temploma 1824-ben a korábbi templom helyén épült, 1776-ban készített harangját a zobori apátságból hozták.
 Népi építésű lakóházak a 19. századból.
 A faluból jelzett turistaút visz fel a környéket uraló Makyta hegyre.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Fehérhalom hivatalos honlapja
 Községinfó
 Fehérhalom Szlovákia térképén

Feherhalom
Trencsén vármegye települései
Felsőnyíresd

Felsőnyíresd (1899-ig Felső-Breznicz, szlovákul Horná Breznica) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól 12 km-re nyugatra, a Zubák-patak partján fekszik.

Története 
1388-ban "Breznycze" néven említik először. 1471-ben "Kys Breznycza", 1515-ben "Kys Berzencze", később "Felső Breznicz" néven bukkan fel az írott forrásokban. A lednici váruradalom része volt. 1598-ban 31 háza, 1720-ban 2 malma és 18 azózó háztartása volt. 1784-ben 64 házában 77 családban 430 lakos élt. 1828-ban 56 háza és 580 lakosa volt, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Fényes Elek szerint "Breznicz (Felső-), Trencsén vármegyében, Ledniczhez 1 óra: 485 katholikus, 7 zsidó lak. F. u. gr. Erdődy"

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. 1918 után lakói főként idénymunkákból éltek, de sokan kivándoroltak a tengerentúlra.

Népessége
1910-ben 507, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 453 lakosából 452 szlovák volt.

2011-ben 473 lakosából 456 szlovák volt.

Jegyzetek

További információk 
 Községinfó
 Felsőnyíresd Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Felsonyiresd
Trencsén vármegye települései
Vizeletinkontinencia

A vizeletinkontinencia a vizelet akarattalan távozása a szervezetből. Ez az állapot gyakran átmeneti és felnőtt korban szinte mindig egészségproblémából ered.

Hasonló, de ritkább eset a székletinkontinencia, mellyel ez a cikk nem foglalkozik.

Inkontinencia a nőknél 
A nőknél az inkontinencia kétszer gyakoribb mint a férfiaknál. A terhesség és szülés, a menopause és a női húgyuti szervek felépítése felelős ezért a jelentős különbségért. Ettől eltekintve a nők és a férfiak szinte azonos mértékben válhatnak inkontinenssé idegi sérülések, születési rendellenességek, szívrohamok, meszesedés vagy az öregséggel kapcsolatos okok folytán. 

Míg az idősebb nőknél gyakoribb az inkontinencia, mint a fiatalabbaknál ez nem jelenti azt, hogy az öregedés elkerülhetetlen velejárója lenne. Az inkontinencia kezelhető és gyakran minden korban gyógyítható.

Az inkontinens nők gyakran nem keresnek orvosi segítséget a szégyenérzet miatt.

A női inkontinencia oka általában azon izmok problémája melyek a vizelet visszatartását és kieresztését végzik. A szervezet a vizeletet – vizet és a vesék által kiválasztott salakanyagokat – a húgyhólyagban tárolja, egy léggömbszerű szervben. Ez a hólyag a húgycső segítségével vezeti ki a testből a folyadékot.

Jegyzetek

Források

További információk 
 Az Egészségügyi Minisztérium szakmai protokollja a vizelet inkontinencia konzervatív kezeléséről Készítette: Az Urológiai Szakmai Kollégium 
 Segítség a szülőknek: 5 jó tanács az ágybavizelés ellen 
 Az inkontinencia fajtái és kezelése

Kapcsolódó szócikkek 
 Enuresis nocturna (éjszakai ágybavizelés)

Endokrin, táplálkozási és anyagcsere-betegségek
Felsőzáros

Felsőzáros (1899-ig Zárjecs, szlovákul Záriečie) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban.

Fekvése
Puhótól 10 km-re északnyugatra.

Története 
A települést 1475-ben "Zaryecze" alakban említik először. 1504-ben "Zaryczy", 1512-ben "Zaryacze", 1598-ban "Zareche" alakban szerepel az írott forrásokban. Lednic várának uradalmához tartozott. 1598-ban 21 ház állt a településen. 1720-ban 3 malma és 20 adózó háztartása volt. 1784-ben 116 házában 130 családban 704 lakos élt. 1828-ban 125 háza volt 826 lakossal. Lakói mezőgazdasággal, állattartással foglalkoztak. Malom, fűrésztelep és kovácsműhely is volt a községben.

Vályi András szerint "ZARJECZ. Három tót falu Trentsén Várm. földes Uraik több Uraságok, lakosaik katolikusok, és evangelikusok, fekszenek Drietomához, Lukihoz, és Dluhepoléhoz nem meszsze, Trentsénhez 3/4 mértföldnyire; határbéli földgyeik közép termékenységűek, lakosaik jó késeket tsinálnak, kallójok is van."

Fényes Elek szerint "Zárjecz, Trencsén m. tót falu, Luky mellett: 21 kath., 782 evang., 5 zsidó lak. Evang. anyatemplom; szép erdő; gyümölcsöskertek; sovány határ. Lakosai szorgalmatosak, s köztök sok késcsináló. F. u. többen. Ut. post. Trencsén."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. Lakói a hagyományos foglalkozások mellett, szövéssel, ácsmesterséggel, tímármesterséggel keresték kenyerüket. 1931-től szeszfőzde működött a faluban.

Népessége
1910-ben 691, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 692 lakosából 683 szlovák volt.

2011-ben 691 lakosából 660 szlovák volt.

Nevezetességei 
 Evangélikus temploma 1786-ban épült a korábbi fatemplom helyén. 1859-ben átépítették és tornyot is építettek hozzá.
 Haranglába a 18. század közepén épült, későbarokk stílusban.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Felsőzáros Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Felsozaros
Trencsén vármegye települései
Peru elnökeinek listája

Peru köztársasági elnökei a következők voltak:

 
Köztársasági elnökök listái
Hegyesmajtény

Hegyesmajtény (1899-ig Mojtény, szlovákul Mojtín) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól 16 km-re délkeletre fekszik.

Története 
1208-ban "Motie" néven említik először, 1265-ben "Moythe", 1364-ben "Moite", 1397-ben "Mahtyn", 1465-ben "Mayten", 1472-ben "Moythin", 1496-ban "Moythyn" néven szerepel. Részben Kasza várának tartozéka, részben a Ladecky család birtoka volt. A 16. - 17. században nem említik, valószínűleg elpusztult és csak a 18. században telepítették újra. 1828-ban 57 házában 562 lakos élt, akik főként mezőgazdasággal, erdei munkákkal foglalkoztak.

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Illavai járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 1052, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 606 lakosából 600 szlovák volt.

2011-ben 512 lakosából 498 szlovák volt.

Híres személyek
Itt született 1738-ban Skultéty László magyar huszár, a Császári-Királyi Hadsereg katonája.
Itt született 1932-ben Matúš Kučera szlovák történész, író, egyetemi oktató.

Nevezetességei 
 Szent Cirill és Metód tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1858-ban épült késő klasszicista stílusban. Oltárképeit 1858-ban és 1875-ben festették.
 Skultéty László szülőhelye.

Források

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Hegyesmajtény Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Hegyesmajteny
Trencsén vármegye települései
Horóc

Horóc (szlovákul Horovce) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól 10 km-re délnyugatra, a Vág jobb partján fekszik, az 507-es út mentén.

Története 
1259-ben "Gown" néven említik először. 1262-ben "Gowor", 1450-ben "Horowcz", 1460-ban "Horowecz" néven szerepel az írott forrásokban. Birtokosai a Horoveczky, Dulovszky, Nozdrovichky, később a Madocsányi családok voltak. 1515-től a lednici váruradalomhoz tartozott. 1598-ban 31 ház állt a faluban. 1720-ban 23 adózója volt, közülük 22 zsellér. 1784-ben 47 házában 57 családban 351 lakos élt. 1828-ban 38 háza volt 411 lakossal, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak. A 19. században pálinkafőzdéje működött.

Vályi András szerint "HORÓCZ. Horovce. Tót falu Trentsén Várm. lakosai katolikusok, fekszik Vág vize mellett, Rovnához közel, ’s révje is van, az Uraságnak kastéllyával ékes, földgye termékeny, legelője is elég van."

Fényes Elek szerint "Horocz, tót falu, Trencsén vmegyében, a Vágh jobb partján, hol ezen rév vagyon. Táplál 408 kath., 6 zsidó lak. Ékesiti az uraság csinos kastélya. F. u. Madocsányi. Ut. p. Trencsén 5 óra."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 422, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 781 lakosából 779 szlovák volt.

2011-ben 829 lakosából 823 szlovák volt.

Neves személyek 
 Itt született 1639-ben Madocsányi Zsigmond jezsuita áldozópap és tanár. 
 Itt született 1855. március 24-én Krasznyánszky Károly piarista szerzetes, paptanár, egyházi író.
 Itt született 1855. május 19-én Chorényi József illavai plébános, helytörténész.
 Itt halt meg 1787. június 4-én Gavlovics Márton Hugolin ferences szerzetes, pap, szlovák barokk egyházi író.

Nevezetességei 
 Reneszánsz kastélya 1594-ben épült, később többször átépítették.
 Római katolikus temploma eredetileg reneszánsz stílusú, 1627-ben épült. A 18. században bővítették és barokk stílusban építették át.
 Kápolna a 18. század végéről.
 Mauzóleuma 1900 körül épült.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Horóc Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Horoc
Trencsén vármegye települései
Vágvölgy
Kebeles

Kebeles (1899-ig Sztrezsenicz, szlovákul Streženice) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól délnyugatra a Vág jobb partján 260 m magasan fekszik, egykor a városhoz tartozott.

Története 
A mai Kebeles területén az időszámítás előtti időben a puhói kultúra települése állt. Kebelest 1408-ban "Stresnycza" alakban említik először. 1471-ben "Stresenycze", 1500-ban "Stresenowcz", 1598-ban "Ztrezenicz" alakban említik. Kezdetben a lednici váruradalom része volt. 1598-ban 34 háza volt. 1720-ban 17 családfője adózott. 1784-ben 45 házában 60 családban 311 lakos élt. 1828-ban 48 háza volt 371 lakossal, akik főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Fényes Elek geográfiai szótárában "Sztezsenicz, tót falu, Trencsén vmegyében, a Vágh jobb partján, Pucho mellett. Van 275 kath., 72 evang. 9 zsidó lak. Savanyu-forrás. F. u. gr. Erdődy."  

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 462, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 803 lakosából 789 szlovák volt.

2011-ben 912 lakosából 856 szlovák volt.

Források

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Kebeles Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Kebeles
Trencsén vármegye települései
Kvassó

Kvassó (szlovákul Kvašov) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, az Puhói járásban.

Fekvése 
Puhótól 11 km-re délnyugatra fekszik, egykor a Horóchoz tartozott.

Története 
A mai település területén a korai bronzkorban a lausitzi kultúra, később a puhói kultúra települése állt. 1456-ban beiktatták Jablonowcz-i Gáspárt, Boldizsárt és Menyhértet Jablonowcz, Marsfalwa, Mykosfalwa, Kysterna, Waska, Quasow falvak teljes és Plewnik, valamint Kolochyn falvak részbirtokába.1471-ben "Quazzow" alakban említik. 1504-ben "Kwaso", 1598-ban "Kwassow" alakban szerepel. Lednic várának uradalnmához tartozott. 1598-ban malma és 28 háza volt. 1720-ban 18 adózója volt, közülük 12 zsellér. 1784-ben 69 házában 73 családban 376 lakosa élt. 1828-ban 61 háza és 427 lakosa volt, akik mezőgazdasággal, fuvarozással foglalkoztak. A 19. században pálinkafőzdéje működött.

Vályi András szerint " KVASSO. Nemes Kvassó. Tót fau Trentsén Várm. földes Ura Kvassay Uraság, fekszik Vág Beszterczének szomszédságában, mellynek filiája, határjában réttye, legelője, fája van; de földgye soványas."

Fényes Elek szerint " Kvassó , Trencsén m. tót falu, Besztercze mellett: 160 kath., 16 zsidó lak. Kastély; urasági majorság; jó rét és legelő; sovány föld. F. u. Kvassay család. Ut. p. Trencsén."

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 551, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 674 lakosából 670 szlovák volt.

2011-ben 671 lakosából 644 szlovák volt.

Források

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Kvassó Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Kvasso
Trencsén vármegye települései
Láz (Szlovákia)

Láz (szlovákul Lazy pod Makytou) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Puhói járásban. Több hegyi telep tartozik hozzá.

Fekvése 
Puhótól 15 km-re északnyugatra fekszik, 14 km hosszúságban húzódik Alsórétfalutól a morva határig. Teljes területe 50 km2, két korábbi településből Lázból és Lázaljából egyesült. Főbb településrészei: Tisové, Dubková, Potok, Rieka, Mladoňov és Čertov.

Története 
Lázalját 1475-ben, Láz falut 1598-ban említik először. A két település a vlach jog alapján pásztornépek betelepítésével keletkezett. Lakói egykor pásztorkodással és földműveléssel foglalkoztak. A reformáció idején az itt élők is felvették az új hitet. Kezdetben az alsórétfalvi templomba jártak, majd a türelmi rendeletet követően 1787-ben saját fatemplomot építettek. A mai evangélikus templom 1848 és 1859 között épült fel.

Láz falut 1598-ban "Liezkowecz" néven említik először, a lednici uradalom területén keletkezett. Ekkor 10 ház állt a településen. 1720-ban malma és 28 adózója volt. 1784-ben 261 házában 290 családban 1561 lakos élt. 1828-ban 214 háza és 1833 lakosa volt. Lakói mezőgazdasággal, állattartással, erdei munkákkal foglalkoztak.

Lázalja falut a 14. században alapították, első említése 1475-ből származik. A lednici uradalomhoz tartozott. 1598-ban malma és 12 háza volt. 1720-ban 2 malma és 17 adózója volt, közülük 9 zsellér. 1784-ben 100 házában 104 családban 500 lakos élt. 1828-ban Alsólázaljának 62 háza volt 452 lakossal, Felsőlázaljának 16 háza volt 46 lakossal. Lakói főként mezőgazdasággal foglalkoztak.

Vályi András szerint "LÁZ. Tót falu Trentsén Várm. földes Ura G. Aspermont Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Pukovhoz egy mértföldnyire, földgye néhol sovány, réttye, legelője, erdeje tágas, gyűmöltsös kertyei jók, keesetre is van módgyok."

Fényes Elek szerint "Láz, tót falu, Trencsén vmegyében, Morvaország szélén, kősziklás hegyek közt. Lakja 147 kath., 253 evang., 5 zsidó. Kath. és evang. anyatemplom. Erdeje és legelője nagy; gyümölcsei szépek; kőbánya. F. u. gr. Erdődy. Az ide affiliáltatott hegyek és völgyek közt lakik 436 kath., 467 evang., 12 zsidó. Ut. posta Trencsén.
" 

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Puhói járásához tartozott. Lázt és Lázalját 1964-ben egyesítették. Az egykor 3000 lakosú településnek ma kevesebb mint 1500 lakosa van.
Lakói ma Puhó és a közeli Morvaország üzemeiben és helyi cégeknél dolgoznak. A lakóházakon kívül több száz nyaraló is található a községben.

Népessége
1891-ben 1660, 1910-ben 2132, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 1462 lakosából 1430 szlovák volt.

2011-ben 1292 lakosából 1219 szlovák volt.

Nevezetességei 
 Római katolikus temploma 1801-ben épült.
 Evangélikus temploma 1859-ben épült.
 Környezete a téli és nyári sportolásra és pihenésre is kiválóan alkalmas.

Források

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Láz Szlovákia térképén
 Rövid ismertető
 Az evangélikus egyházközség honlapja
 Információk
 A község címere

Laz
Trencsén vármegye települései
Szouszafon

A szouszafon a tuba egyik variánsa, John Philip Sousa amerikai zeneszerző és karmester 19. század végi találmánya.

Az első példány az 1890-es években készült Connban. Sousa azért készíttette ezt a hangszert, mert a menetelő rezes bandája tubáinak hordozhatóságával nem volt megelégedve. Ugyan léteztek a helikonok, de azoknak a tölcsére egy bizonyos irányba nézett, Sousa kívánalma viszont az volt, hogy ez a hangszer az egész együttes „tetejére” egy ép basszushangot tudjon fújni.

A szouszafon csőhosszúsága megegyezik a tubáéval, viszont ahogy azt a jobb oldali kép is illusztrálja, a hangszerbe „be lehet” bújni, ilyenkor a billentyűk pont kézre állnak, a tölcsér viszont felfele továbbítja a hangot. A súly nagy része a vállra esik, aminek következtében sokkal egyszerűbb cipelni, mint az átlag koncerttubákat.

A használata megegyezik a tubánál leírtakkal.

Manapság készül ilyen hangszer újrahasznosított üveggyapotból is. Bár a hangminősége megkérdőjelezhető, de előállítási költsége és hordozhatósága igen kecsegtető, főleg tanulók számára. Egyes esetekben csak a tölcsér készül üveggyapotból.

Ezenkívül szokás még a tölcsért befedni valamilyen ruhaanyaggal, ahova az együttes/iskola/stb. nevét fel lehet írni, vagy a kabaláját felfesteni stb. 

Tölcséres fúvókájú hangszerek
Tubások listája

Tubásnak nevezzük azon személyeket, akik tubán játszanak.

Tuba
Øystein Baadsvik 
Dave Bargeron (Jazz)
William Bell
Roger Bobo
Melvin Culbertson
Charles Daellenbach
John Fletcher
Michel Godard (Jazz)
James Gourlay
Prof. Walter Hilgers
Markus Hölzel
Arnold Jacobs
Michael Lind
Sam Pilafian
Gene Pokorny
Jon Sass
Patrick Sheridan
Markus Theinert
Dietrich Unkrodt
Carola Beukenbusch
Heiko Triebener
Hartmut Müller
Manfred Häberlein
Ulli Haas

Tenortuba, Eufónium 
Brain Bowman
Angie Hunter
Steven Mead
John Mueller
Matthias Goefft

Magyarok
Szabó László
Mazura János
Szentpáli Roland
Vida Róbert
Lukácsházi Győző
Bényei Tibor
Adamik Gábor
Koppányi Zsolt
Bazsinka József
Nagy Zsolt
Harasztia Zoltán
Szabó Vilmos
Nagy Sándor
Knizner István
Kalmár Gergely
Kovács Zalán
Kövesdi Krisztián
Csomós János
Beregi András
Tóth Álmos
Nagy Nándor Gábor
Lengyel Péter
Keresztesi Bálint
Serfel Gábor
Baranyó Attila
Torma János Bálint

Kulturális témájú listák
Személyek listái
Hárfások listája

Hárfás névvel illetjük az olyan embereket, akik hárfán játszanak.

Híres külföldi hárfások
Ez a lista a nem magyar vagy Magyarországon működött hárfásokat tartalmazza.


A 
Abraham Abreu
Nancy Allen
Lori Andrews
Elias Parish Alvars

B 
Letizia Belmondo
Elinor Bennett
Nicolas-Charles Bochsa
Jana Bouŝková

C 
Frédérique Cambreling
Alice Chalifoux
Annie Challan
Alice Coltrane

D 
Vera Dulova

E 
Ossian Ellis
Kateřina Englichová

F 
Catrin Finch

G 
Madame de Genlis
Martine Géliot
Alice Giles
Sidonie Goossens
Marcel Georges Lucien Grandjany
Maria Graf

H 
Alphonse Hasselmans
Deborah Henson-Conant
Ursula Holliger

I 
Varvara Ivanova

J 
Marie-Claire Jamet
Pierre Jamet
Eva Jaslar
Ieuan Jones

K 
Skaila Kanga
Frances Kelly
Gwenael Kerleo
Yolanda Kondonassis
Jean-Baptiste Krumpholz

L 
Theodore Labarre
Lilly Laskine
Andrew Lawrence-King

M 
Sivan Magen
Xavier de Maistre
Chantal Mathieu
Susann McDonald
Lavinia Meijer
Susanna Mildonian
Emily Mitchell
Isabelle Moretti

N 
Marielle Nordmann

O 
Alfredo Rolando Ortiz

P 
Isabelle Perrin

R 
Maria Luisa Rayan
Henriette Renié
Marisa Robles
Ivan Ion Roncea

S 
Carlos Salzédo
Florence Sitruk
Alan Stivell
Ernestine Stoop
Carl Swanson

T 
William Taylor
Marcel Tournier
Eleanor Turner

V 
Anna Verkholantseva

W 
Erika Waardenburg
Gwyneth Wentink

Y 
Jane Yoon
Naoko Yoshino
Dan Yu

Z 
Nicanor Zabaleta

Magyarok

Hárfaegyüttesek
 Magyar Hárfaegyüttes
 Magyar Hárfás Trió
 Magyar hárfás trió (Lajtha László-féle)
 New York Harp Ensemble

Kapcsolódó szócikkek 
 Hárfa
 Vándorhárfás

Külső kapcsolat 
 HarpPost magyar nyelvű hárfás blog

Magyar zene
 
Zenei listák
Pontoszi Hérakleidész

Pontoszi Hérakleidész (; Hérakleia, ma Eregli, Törökország, kb. i. e. 390 – i. e. 322, Athén) görög filozófus, grammatikus.

Élete 

Előkelő, gazdag családból származott. Kr. e. 365-től Athénben tanult, mesterei Szpeuszipposz és Platón voltak. Közreműködött Platón egyik művének kiadásában, illetve egy ideig vezette iskoláját is, amelynek hosszú távú vezetésével végül nem bízták meg. Később visszatért Hérakleiába, ahol önálló iskolát hozott létre, majd Arisztotelész peripatetikus iskolájának követője lett. 

Rendkívül eredeti gondolkodó volt, aki megvetette az akadémikus hagyományokat és a hagyományos értékrendet. Szerette a sarkított megfogalmazásokat, törekedett az ellentétek szembeállítására. Ismerősei a paradoxológus (paradoxongyártó) ragadványnéven emlegették. Cicero szerint szerette a gyermekmeséket és a csodálatos történeteket, Proklosz pedig beszámol arról, hogy volt bátorsága szembeszegülni a Föld mozdulatlanságát hirdető Platónnal.

Különösen érdeklődő természet lévén mai szemmel elképesztően változatos dolgokról írta értekezéseit, amelyek közül Diogenész Laertiosz alapján negyvenhétnek ismerjük a címét, de mindegyikből csak töredékek maradtak fenn. Több műve etikai kérdéseket tárgyalt, emellett foglalkozott zeneelmélettel, valamint epheszoszi Hérakleitosz és Püthagorasz magyarázatával is.

Világképe 

Démokritosz atomelméletével szemben a világot egymással semmiféle kapcsolatban nem álló részecskék („molekulák”) halmazának tekintette.

Ő volt az első olyan gondolkodó, aki ahelyett, hogy az égboltot „forgatta volna” a Föld körül, azt hirdette, hogy az égbolt mozdulatlan, és a gömb alakú Föld forog tengelye körül. Hasonlóképpen ő volt az első olyan filozófus, aki szerint nem minden égitest kering a Föld körül: Hérakleidész világképében a két belső bolygó (a Merkúr és a Vénusz) azért marad az égbolton mindig a Nap közelében, mert a Nap körül keringenek – de elődeihez hasonlóan úgy gondolta, hogy maga a Nap, valamint a külső bolygók a Föld körül keringenek. Ez a részlegesen heliocentrikus koncepció később (helytelenül) egyiptomi rendszer néven vált ismertté. Egyes történészek szerint pályafutásának vége felé eljutott a tisztán heliocentrikus világképig is, de erre nincs kellő bizonyíték – az első olyan filozófus és csillagász, aki ezt biztosan megtette, Arisztarkhosz volt.

Jegyzetek

Források 

 Arthur Koestler: Alvajárók. Európa Könyvkiadó, Budapest, 2007. p. 58–64.

Ókori görög platonikusok
Ókori görög nyelvészek
Az i. e. 390-es években született személyek
I. e. 322-ben elhunyt személyek
Inkontinencia (egyértelműsítő lap)

Vizeletinkontinencia, a vizelet akarattalan távozása a szervezetből
Székletinkontinencia, a széklet akarattalan távozása a szervezetből
Enuresis nocturna: éjszakai ágybavizelés
Az önkontroll hiánya
Hócipő (folyóirat)

A Hócipő Magyarországon 1989 óta kéthetenként megjelenő szatirikus kiadvány.

A szatirikus kéthetilapot a Rádiókabaré szerkesztő- és szerzőgárdája alapította. (A Hócipő első címlapja 1989 októberének elején az MSZMP utolsó kongresszusát „üdvözölte”. A megjelenés után pár nappal a párt meg is szűnt.) A Hócipő nem vicclap, inkább csak szatirikus hangon foglal állást közéleti, társadalmi, művészeti kérdésekben. Tulajdonának meghatározó többsége a szerkesztőség vezető munkatársainak a kezében van.

Saját meghatározása szerint elsősorban a tájékozott emberek lapja, hiszen a finom utalásokhoz megfelelő alapismeretekkel, és sok naprakész információval kell rendelkezni. A Hócipő nyelvezete a rendszerváltás előtti/környéki kombinatív – nem feltétlenül azonnal ható, akkoriban csak virágnyelven elmondható humor stílusán alapul.

A lap 1998-ig fekete-fehérben jelent meg, az azt követő öt évben fele színes, fele fekete-fehér változatban. 2003 őszétől már valamennyi oldal színes. 2005-től 48 oldalra bővült az addig 32 oldalas terjedelem. A lap kéthetente szerdán jelenik meg.

2006. március 1-jén a Hócipő elsőként indította el mobilinternetes portálját a magyar sajtótermékek közül (mobil.hocipo.hu / pda.hocipo.hu / wap.hocipo.hu).

2008. február 29-én a kéthetilap a szökőnapra időzítve elindította napi kiadását honlapján Napi Hócipő címmel.

A Hócipő vezető publicistái (1989-2012)

 Andrassew Iván
 Bakács Tibor Settenkedő
 Bartus László
 Boncz Géza
 Buzsik Zsolt
 Déri János
 Fábry Sándor
 Faludy György
 Farkasházy Tivadar
 Kéri László
 Kovács András Péter (KAP)
 Kőhalmi Zoltán
 Kövesdi Miklós Gábor
 Lengyel László
 Litkai Gergely
 Majláth Mikes László
 Makai József
 Megyesi Gusztáv
 Moldova György
 Molnár Erzsébet
 Murányi András
 Murányi Marcell

 Nagy Bandó András
 Nékám Petra
 Para-Kovács Imre
 Pataki Balázs
 Révbíró Tamás
 Sándor György
 Selmeczi Tibor (korábbi szerkesztő)
 Simonyi Balázs
 Sinkó Péter (korábbi szerkesztő)
 Smuzewitz Ilona
 Szabados Gábor
 Székely Szabó Zoltán
 Trunkó Barnabás
 Uj Péter
 Ürmös Zsolt
 Varga Ferenc József
 Váncsa István
 Verebes István

A Hócipő karikaturistái (1989-2012)
 Ballner Péter
 Békési Joe (Joe)
 Brenner György (BGY)
 Fenekovács László
 Göndöcs Gergely
 Jelenszky László
 Kaján Tibor
 Katona Gyöngyi (A lapban karikatúrái F. Katona Gyöngyi néven jelentek meg, mivel ez szerepelt a borítékon, amiben küldte őket. Később kiderült, az F. csak annyit jelentett: feladó.)
 Kozma György (kozmosz)
 Lehoczki István (Leho)
 Lehoczki Károly (Czki)
 Marabu
 Mező István
 Nemes Zoltán
 Sajdik Ferenc
 Szmodis Imre (Szi)
 Tónió

Források 
 www.hocipo.hu
 15 év Hócipőben – címlaptárlat

Magyarországi folyóiratok
Szatirikus folyóiratok
Magyar nyelvű sajtótermékek
Hérakleitosz Grammatikosz

Hérakleitosz Grammatikosz (műk. Kr. u. 1. században) görög filozófus, kommentátor. Számos korai kézirat latinosan Heraclides Ponticus néven is említi.

Műve 
Életéről csupán annyit tudunk, hogy írt egy könyvet  „Homérika problémata” (Homéroszi problémák) címmel. A mű teljes görög címe Homérika problémata eisz ha peri theón Homérosz éllégorészen, legalábbis ezen a címen szerepel a legrégebbi, 13. századi kéziratban. Művének célkitűzése a  homéroszi költemények védelme azoktól a támadásoktól, amelyek istentelennek és ezért károsnak tartják. Homérosz védelmét az őt támadók felülbírálatával igyekezett elérni, s különösképpen Platón és Epikurosz ellen hozott fel vádakat. Vádpontjai a bírálok erkölcstelenségére igyekeztek rámutatni, ugyanis Hérakleitosz azt állította, hogy bár elitelőleg nyilatkoznak Homéroszról, tanításaik számos elemét éppen az ő költeményeiből merítik. Végül addig megy el, hogy az egész görög filozófiáról kimutassa, hogy jelentősebb tanításait Homérosz költeményeiből merítette. A műben, Homéroszi eredetűnek aposztrofált filozófusok a következők: püthagoreusok, Thalész, Anaxagorasz, Empedoklész, Platón, Epikurosz.

Könyvének  első nyomtatott kiadása 1505-ben jelent meg Velencében.

A mű felépítése 

A bevezető Arkhilokhosz, Alkaiosz és Anakreón idézeteken keresztül az allegória fogalmát magyarázza. Ezt követően az sztoikus módszerrel az Iliaszban és az Odüsszeiában olvasható istenekről szóló történeteket értelmezi újra. Ezt követően kifejti, és a preszókratikus gondolkodók tanításain keresztül bemutatja, hogy mért gondolja azt, hogy Homérosz a természetfilozófia megalapozója. A művet a Platónnal és az Epikurosszal folytatott polémia konklúziói zárják. Szó szerint idéz Platón Timaiosz (90a) és Phaidrosz (253 d-e) dialógusaiból, majd ezekről igyekszik bizonyítani, hogy egytől egyig Homérosz eposzaiból származnak.

Művének kiadásai 
 Allegoriae in Homeri fabulas de diis  (Kr. u.1 évszázad)
 Allegoriae  homericae ed. Aldina. Velence, 1505.
 Allegoriae  homericae, ed. C. Gesner. Bázel, 1544
 Allegoriae  homericae, ed. Mazière. Genf, 1568
 Allegoriae  homericae  In Heraclitus, Opuscula mythologica physica  et ethica ed. T.Gale. Amszterdam, 1688.
 Allegoriae  homericae   ed. N. Schow.  Göttingen, 1782. 
 Heracliti  allegoriae homericae  ed. E. Mehler.  Leiden, 1851.
 Heracliti  Quaestiones homericae  ed. F. Oehlmann.   Leipzig, 1910.
 Héraclite:  Allégories d'Homčre ed. F. Buffičre.  Parizs,  1962.

Jegyzetek

Források 
 Long, A. A: Hellénisztikus filozófia Budapest, Osiris, 1998.
 Thompson, Cynthia.: Stoic Allegory of Homer. A Critical Analysis of Heraclitus’ Homeric Allegories New Haven, 1973.

Kapcsolódó szócikkek 
 Ókori görög irodalom

Ókori görög sztoikusok
Ókori görög nyelvészek