alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Орхонска писменост

Орхонската писменост е азбука, използвана от гьоктюрките през 8 век, след което е изместена от уйгурската азбука.  Надписи на тази азбука са открити в долината на река Орхон в Североизточна Монголия. Предназначена е за старотюркския език, използван от гьоктюрките в онази епоха. Това е най-старата писменост, използвана от тюрките в Централна Азия.

Орхонската писменост има само 4 гласни букви, представящи 9 гласни звука, и 34 съгласни букви, представящи 21 съгласни звука.

Тя може би еволюира от некурсивна форма на согдийската азбука. Вариант на орхонската писменост е енисейската азбука, наричана още сибирски руни. Така наречените прабългарски руни също произлизат от орхонските, което се приема в науката поради сходството в типографията, въпреки че използваният език показва много различия. В модерната лингвистика се приема, че прабългарският език спада към подгрупата на огурските езици.

Източници

Външни препратки 
 Страница за орхонската азбука на Omniglot 
 Таблица с руническими знаками, транскрипцией и транслитерацией. Часть первая. Източник: www.kyrgyz.ru  
 Таблица с руническими знаками, транскрипцией и транслитерацией. Часть вторая. Източник: www.kyrgyz.ru  
 Гипертекстовая база данных „Древнетюркские рунические надписи“ Д.Д. Васильев. Източник: www.orientalistica.ru  

Азбуки
Тюркски каганат
Рубин

Рубинът е розов до розовочервен скъпоценен камък, разновидност на минерала корунд (алуминиев оксид), чието оцветяване се дължи преди всичко на примеси от хром. Името му произлиза от ruber или rubrum – латинската дума за „червен“.

В древна Русия рубините са наричани яхонти. Цветовете на рубините варират от дълбоко розово до наситено червено с виолетов оттенък. Най-висока стойност имат рубини с цвят, наречен „гълъбова кръв“ – червен с леко виолетов оттенък.

Първите сведения за тези прекрасни камъни са от 4 век пр.н.е. и се срещат в индийските и бирманските летописи. В Римската империя рубинът бил на особена почит и се ценял повече от диамантите. Колекциите с рубини на кардинал Ришельо и Мария Медичи са били известни из цяла Европа.

Най-известните рубини са „Северната звезда“, намиращ се в Музея по естествена история в Ню Йорк, както и „Рубинът на Едуард“, съхраняван в Британския музей по естествена история в Лондон.

Според древните поверия рубинът е камък на живота. Считало се, че защитава от чума и от дявола. За основно мистично свойство на рубина се смятала способността му да поражда влечение към великото. Под влиянието на рубина се запазва духовната енергия и чувството за сигурност и самочувствието, като според астролозите това отнася с особена сила за зодии като Лъв, Овен и Козирог.

Скъпоценни камъни
Корунд
Вилхелм Томсен

Вилхелм Лудвиг Петер Томсен () е датски лингвист и историк, професор.

Президент е на Датска кралска академия на науките (1909), чуждестранен член-кореспондент на Руската академия на науките от 1894 г. През 1893 година разчита Орхонските надписи.

Датски учени
Датски езиковеди
Историци
Член-кореспонденти на РАН
Носители на Ордена на Бялата роза
Гюмри

Гюмри () е град в Западна Армения, втори по големина в страната с население от 121 976 души (2011). Той е сред най-тежко засегнатите от Арменското земетресение през 1988. Почти всички многоетажни сгради в града са разрушени и хиляди загиват.

Първото селище на това място е основано от гръцки колонисти около 401 пр.н.е., но по-късно то изчезва. През 1837 г. руснаците основават крепостта Александропол, по името на император Александър I, а през 1840 и едноименния град близо до нея. През 1853 г., по време на Кримската война, около града се водят тежки боеве между руски и турски войски. След Турско-арменската война когато през ноември 1920 арменските войски са разбити при Ерзурум, Армения капитулира и подписва тук на 2 декември 1920 г. Александрополския мирен договор с Турция с който признава Севърския договор за анулиран и удовлетворава турските териториални претенции. През 1924 г. Александропол е преименуван на Ленинакан, на името на съветския политик Ленин. През 1990 г. градът получава сегашното си име.

Известни личности 
 Родени в Гюмри
 Георги Гурджиев (1866 – 1949), философ
 Аведик Исаакян (1875 – 1957), писател
 Ара Минасян (р. 1974), шахматист
 Тигран Хамасян (р. 1987), джаз пианист

 Други
 Иван Баграмян (1897 – 1982), офицер, служи в града през 1923 – 1931

Побратимени градове

Източници 

 
Затворени градове
Линц

Линц () е град в Североизточна Австрия, център на провинция Горна Австрия.

География 
Разположен е на река Дунав и има население 191 501 души (към януари 2013 г.), с което е 3-ти по големина в Австрия след Виена и Грац. Има жп гара и аерогара на 15 km.

История 
Възникнал на мястото на римския град Ленция.

Култура

Музеи 
 Музей на съвременното изкуство „Лентос“ – един от най-големите австрийски музеи за съвременно изкуство.
 музей на Волфганг Гурлит
 Музей на Штифтер.
 Градски музей „Нордико“.
 Музей на Горна Австрия.

Театри 
 Регионален театър (Landestheater) – най-големия театър на Линц.
 Театър Феникс.
 Театър Вариете Хамелеон.
 Келерт-театър.
 Музикален театър.

Културни центрове 
 Концертен център Брукнер (Brucknerhaus) – най-големата концертна зала на града. Ежегодно, през септември тук се провежда Брукнеровския фестивал.
 Център за електронно изкуство— център, посветен на достиженията в областта на 3D – моделирането и виртуалната реалност. Провежда се ежегоден фестивал Ars Electronica.

Линц е избран за културна столица на Европа за 2009 г.

Спорт 
Представителният футболен отбор на града се казва ЛАСК. Редовен участник е в Австрийската бундеслига.

Побратимявания 
  Шарлотенбург-Вилмерсдорф, Берлин, Германия, от 1995
  Ческе Будейовице, Чехия, от 1987
  Чънду, Китай, от 1983
  Габес (Gabès), Тунис, от 1977
  Хале, Германия, от 1975
  Канзас Сити, САЩ, от 1988
  Куанян (Gwangyang), Южна Корея, от 1991
  Линшьопинг, Швеция, от 1995
  Линц на Рейн, Германия, от 1987
  Модена, Италия, от 1992
  Нижни Новгород, Русия, от 1993
  Норшьопинг, Швеция, от 1995
  Сан Карлос, Никарагуа, от 1988
  Запорожие, Украйна, от 1983
  Тампере, Финландия, от 1995

 
Градове на Дунав
Инсбрук

Ѝнсбрук () е град в Западна Австрия и център на провинция Тирол. Населението му е 119 584 души към 1 април 2009 г. Разположен е в долината на река Ин в Алпите и е известен център за зимни спортове. Градът е домакин на зимните олимпийски игри през 1964 и 1976 година.

Личности

Родени в Инсбрук 
 Герхард Бергер (р. 1959) – автомобилен състезател
 Барбара Шет (р. 1976) – тенисистка

Починали в Инсбрук 
 Якоб Хутер (?-1536) – проповедник

Свързани с Инсбрук 
 Явор Константинов (р. 1972) – български поет, завършва немска филология през 90-те години на 20 век
 Юлиан Стаматов (р. 1963) – български тенисист, живеещ в града

Спорт 
В Инсбрук на два пъти са провеждани Зимни олимпийски игри. Първо през 1964, а след това през 1976, когато жителите на американския щат Колорадо гласуват срещу облигационен заем за финансиране на игрите в град Денвър.

През 2012 г. Инсбрук е домакин на първите Зимни младежки олимпийски игри.

В града има футболен отбор, който е играл в Австрийска Бундеслига и в Австрийска първа лига. Неговото име е ФК Вакер (Инсбрук).

Побратимявания 
Инсбрук е побратимен или със силни взаимоотношения с:
  Фрайбург, Германия, от 1963
  Гренобъл, Франция, от 1963
  Сараево, Босна и Херцеговина, от 1980
  Олбор, Дания, от 1982
  Тбилиси, Грузия, от 1982
  Сеговия, Испания, от 1991
  Ню Орлиънс, САЩ, от 1995
  Краков, Полша, от 1998

Външни препратки 
 Официален уебсайт на град Инсбрук

 
Централни Източни Алпи
SKF

AB SKF (, Акционерно дружество „Шведска фабрика за сачмени лагери“, или само SKF) е шведска компания, водещ световен производител на сачмени лагери, уплътнения, смазочни средства, мехатроника и свързани с тях услуги.

SKF е основана през 1907 в Гьотеборг с начален капитал и нов проект за производство на сачмени лагери в текстилна фабрика в Гьотеборг („Gamlestadens Fabriker AD“), на която съсобственик е индустриалецът Аксел Карландер (Axel Carlander). В нея работи и изобретява сферичния сачмен лагер инженерът изобретател Свен Вингквист (Sven Gustaf Wingqvist). Дейността на SKF се основава на успешния патент за сачмен лагер на Свен Вингквист и сферично-ролковия лагер на инженера изобретател Арвид Палмгрен (Arvid Palmgren), патентован през 1919 г.

Аксел Карландер е изпълнителен директор и председател на борда на SKF от 1907 г. до 1937 г., а Свен Вингквист заема тези длъжности от 1938 г. до 1953 г.

През 1910 г. тя вече има 325 служителя, дъщерна фирма в САЩ и дейност в още няколко страни. През 1912 г. SKF вече е представена в 32 страни, а към 1930 г. има 12 фабрики с 21 000 служителя, две трети от тях извън Швеция.

През 1926 г. SKF започва производство на експериментални автомобили в дъщерната си компания Volvo, която се отделя като самостоятелна компания през 1935 г.

Днес групата SKF се състои от около 150 компании по целия свят с близо 40 000 служителя.

През 2002 г. SKF купува Лагерния завод на ВМЗ в град Сопот, България.

През 2014 г. в ЕС SKF е уличена в картелно споразумение заедно с шест други компании производителки на сачмени лагери.

Източници

Външни препратки 
 www.skf.bg

Машиностроителни компании
Компании в Гьотеборг
Основани в Швеция през 1907 година
OMV

OMV (от първоначалното Österreichische Mineralölverwaltung AG, ÖMV, преобладаващ изговор в България: „о ем ви“, в централна и източна Европа: „о ем фау“) е най-големият производител на нефтопродукти и дистрибутор на горива в Австрия. Компанията е основана през 1956 г. и първоначално е държавна собственост. Днес държавната компания OIAG притежава 31,5% от акциите на OMV, а 50,9% се търгуват свободно.

През 1960 г. започва работа петролната рафинерия в Швехат, близо до Виена, а през 1985 г. OMV започва проучвания за добив на нефт в Либия.

През 1990 г. е открита първата бензиностанция с марката на OMV. Оттогава компанията се превръща в един от водещите дистрибутори на горива както в Австрия, така и в цяла Югоизточна Европа, включително България. Освен бензиностанциите с марката OMV, компанията притежава и веригата Petrom в Румъния, както и дялове в унгарската MOL.

Дейност 
Компанията прави проучвания и добива нефтепродукти (към 2010 г.) в 17 страни (от Централна Европа, Северна Африка, Близкия изток, Каспийски регион, Австралия, Нова Зеландия). Дневният добив на OMV е 317 000 барела нефтен еквивалент. На OMV принадлежат газопроводи с обща дължина 2000 km, компанията продава годишно около 40 млрд. m3 газ. Запасите на компанията възлизат (заедно с тези на румънската Petrom) на 1,21 млрд. барела нефтен еквивалент.

През 2012 г. OMV e добила 800 000 тона нефт и 1,3 млрд. m3 природен газ.

Източници 

Нефтодобивни предприятия
Нефтохимически предприятия
Енергетика на Австрия
Предприятия във Виена
Основани в Австрия през 1956 година
Проктър енд Гембъл

„Проктър и Гембъл“ (, P&G) е американска компания. Тя е сред най-големите производители на потребителски стоки в света. Има около 110 000 служители. Предлага на пазара повече от 300 вида продукти в 180 страни.

Основана е през 1837 г. от Уилям Проктър и Джеймс Гембъл като фабрика за сапун и свещи в Синсинати, щата Охайо, САЩ.

Търговски марки 
Сред 14 от марките на „Проктър и Гембъл“, които имат обем на продажбите над 1 млрд. долара са Жилет, Хед енд Шолдърс и други, а сред известни им марки е Лакост.

През януари 2005 г. „Проктър и Гембъл“ обявява, че купува компанията Жилет. Стойността на сделката възлиза на $56 млрд. В резултат от тази покупка „Проктър и Гембъл“ става най-голямата в света компания за потребителски стоки, изпреварвайки Юнилевер. Това добавя към портфолиото ѝ търговски марки като Жилет, Дюрасел и Браун.

След 2000 г. компанията започва да напуска пазара на хранителни продукти. През 2002 г. е продадено производството на фъстъчено масло Джиф и хидрогенизирано масло Криско. През август 2014 г. „Проктър и Гембъл“ обявява намерението си да продаде или закрие до 60% от своите брандове. През февруари 2016 г. е завършен процесът по продажбата на производството на галванични елементи с търговската марка Дюрасел на компанията Бъркшир Хедъуей.

Бележки

Външни препратки 
 Официален сайт

Предприятия от химическата промишленост
Компании в Охайо
Синсинати
Основани в САЩ през 1837 година
Вейи

Вейи () е древен град, един от главните етруски градове, разположен на 18 км северно от Рим, покрай река Кремера. Той е един от дванадесетте града на Етруския съюз. През целия 5 век пр.н.е. римляните водели тежки войни с този богат и могъщ град, като в една от битките според легендата загинали 306 представители на рода Фабии и само един човек от този род се спасил. Според Тацит, Ромул побеждава и като наказание римляните вземат част от земите им, но сключват мир за 100 години..

Последната война на Рим с Вейите продължила от 406 до 396 пр.н.е., когато градът бил завладян от диктатора Марк Фурий Камил и бил присъединен към владенията на Рим, като отвъд Тибър били образувани още четири триби.

Източници 

История на Италия
Етруски градове
Термохимия

Термохимията се нарича разделът от термодинамиката, който изучава топлинните ефекти на химичните реакции. Всичките химични процеси, които са свързани с отделяне или поглъщане на топлина, се изучават в този отделен дял от химичната наука.

Термохимични равенства 
Това са уравненията, с които се изразяват химичните реакции в термохимията. Те винаги се съставят за един мол вещество. Например:

Na(тв) + H2O(т) = NaOH(р) + 1/2H2(г) + Q

В тях трябва да се посочи топлинният ефект на процеса, а като индекс – агрегатното състояние на веществата: газ (г), течност (т), твърдо (тв), воден разтвор (р) и алтропната форма на простото вещество. Това е нужно, защото алотропните и агрегатните превръщания (изпарение, топене, сублимация и др.) са свързани също с определен топлинен ефект.

Топлинният ефект на една химична реакция зависи само от началното и крайното състояние на веществата, участващи в реакцията, но не зависи от междинните реакции, през които тя преминава.

Основни понятия в термохимията 
 Топлинен ефект
 Закон на Хес
Закон на Хес

Законът на Хес е формулиран от швейцарско-руския учен Жермен Анри Хес през 1840 г. и е основният закон в термохимията. Той гласи:

Топлинният ефект на една химична реакция зависи само от началното и крайното състояние на веществата, но не и от реакционния път, по който изходните вещества се превръщат в продукти.

Законът на Хес е частен случай на закона за запазване на енергията, приложен на химичните реакции. Той е в сила и за физичните процеси, които съпътстват химичната реакция.

Законът на Хес се използва за изчисляване на топлинния ефект на реакции, при които той трудно се измерва практически.

Следствие от Закона на Хес 
Топлинният ефект на една химична реакция е равен на сумата от топлините на образуване на продуктите минус сумата от топлините на образуване на изходните вещества, като се вземе предвид броя на моловете с които участват веществата:

Q = (Q1 + Q2 + ...) – (Q1' + Q2' + ...)

където Q1 и Q2 са топлини на образуване на продуктите, а Q1' и Q2' са топлини на образуване на изходните вещества.

Термодинамика
Веда

Веда в славянската митология и българския фолклор е женско същество от рода на самодивите и русалките, което броди нощем и причинява зло на хората.

Славянска митология
Нави

Навите (или навляци) в славянската митология представляват невидими летящи и голи пиленца, големи колкото орлета. Преминават през ранна пролет и късна есен. Слизат през комина при родилките. И измъчват детето и родилката. В Източна България навите се наричат ермѐнки и представляват три жени, които причиняват на родилките несвяст и дори смърт. Според вярвнията двете от тях са арменки, а третата българка.

Названието нави произлиза от старобългарската дума навъ, което означава мъртвец. В думата нави е тясно свързана с некръстени, мъртвородени, пометнати деца, от погребани извън гробищата, които после се завръщат при хората като зли демони на смъртта. Издават звуци, подобни на бебешки плач. Плашат се от огън, желязо, метла, чесън и червен конец.

Вижте също 
 Славянски митични същества

Митични същества
Славянска митология
Питагоров триъгълник

Питагоров триъгълник е правоъгълен триъгълник, на който дължините на страните са цели числа. Такъв е например триъгълникът с дължини на страните 3, 4 и 5 (наричан също египетски триъгълник).

От Питагоровата теорема следва, че всички питагорови триъгълници съответстват на решенията в естествени числа на уравнението:

(1) 

Решенията на уравнението (1) се наричат питагорови тройки. Когато числата в питагорова тройка са взаимно прости, тя се нарича примитивна.

Общо решение 
Нека  и  са взаимно прости естествени числа и . Тогава числата:

са решение на уравнението (1) и всяко примитивно решение може да получи по гореописания начин.

Дължини на страните и хипотенузата в някои примитивни питагорови триъгълници:
 3² + 4² = 5²
 5² + 12² = 13²
 6² + 8² = 10²
 7² + 24² = 25²
 8² + 15² = 17²
 9² + 40² = 41²
 10² + 24² = 26²

Вижте също 
 Питагор
 Теорема на Питагор

Триъгълници
Теория на числата
Ламя

Ламя̀та (мн.ч. ламѝ; , Ламия) е митологично женско същество от българския фолклор с вид на грамадно влечуго с ципести крила, жълти люспи, остри нокти и зъби и една или няколко (най-често три или девет) кучешки глави на змиевидни вратове. Устата ѝ е толкова широка, че може да глътне цял човек или животно.

Ламята се среща често в народните песни и приказки. Живее на дъното на езера, морета или в пусти гори и има силата да спира водите на кладенци, реки и езера, подобно на самодивите. За да се умилостиви, ламята обикновено изисква да ѝ бъде предаден човек, когото да изяде. Въпреки страшния ѝ вид юнаците се борят с нея и я побеждават, като отрязват главите ѝ. Такива юнаци са Крали Марко, Бранко юнак и Храбро юнак. В българския фолклор е особено популярен мотивът за свети Георги и триглавата ламя; след като светецът змееборец я посича, от тялото ѝ потичат три реки: с мляко, вино и пшеница – сюжет, широко отразен в църковната живопис.

Врагове на ламите са змейовете. Образът на ламите често се смесва с този на халите, други зловредни същества, носещи град. Ламите, както и халите, водят битки със змейовете в небесата и тогава се образуват гръмотевици, светкавици, градушки и поройни дъждове.

Бележки

Вижте също 
 Дракон

Митични същества
Българска митология
Консенсус

Консенсус означава общо съгласие между членовете на дадена група или общност. Процесът на постигане на консенсус подразбира внимателно зачитане на мнението на всеки член на групата и колективно доверие в личната преценка на всеки член за следващите му действия. В идеалния случай, тези, които желаят да предприемат някакво действие, желаят да изслушат тези, които са против, тъй като разчитат, че последвалият дебат ще подобри консенсуса.

Световната търговска организация например, която е приела консенсуса като основен инструмент в дейността си, в своите документи цитира определението от ISO/IEC Ръководство 2 на ISO/IEC Стандартизация и свързани с нея дейности. Общ речник :

Консенсусът като колективно мислене 
Има едно голямо количество материали и изследвания, както върху колективната интелигентност, така и върху консенсусното взимане на решения.

Близко определение на консенсуса може да бъде колективното мнение на дадена група, но не трябва да се пропуска, че може да има определени различия измежду мненията на членовете, както и измежду тяхната готовност да спазват приетото решение.

Консенсусът често подразбира приемане на компромиси. Вместо приемане на дадено решение с мнозинство, противниците постигат съгласие (често чрез посредничество) докато се вземе взаимно съгласувано решение. Ако това се прави по чисто методологичен начин, резултатът ще бъде обикновено спазаряване: ние ще приемем нещо, ако вие приемете нещо друго. Истинският консенсус обикновено изисква по-голямо съсредоточаване върху взаимоотношенията между противниците, така че компромисите, които те приемат, се основават на желание за съгласие и добра воля.

Примери на липса на консенсус 
Интересното е, че процесът на рецензиите в повечето научни списания не включва консенсуса като основен процес. Мненията са индивидуални и не се основават на силния стремеж към постигане на общо съгласие.

Бележки

Вижте също 
 Демокрация на консенсуса

Външни препратки 
  Проектът Консенсус 
  Смисълът от консенсуса – сп. The ACTivist 
  Теория на съгласието  – във философията на естествения ред

Текущи преводи
Етика
Социална психология
Политическа терминология
Политическа социология
Арис-поле

В руския фолклор Арис-поле е бързо като вятър същество, в което се е превърнала млада жена, коварно омагьосана от нейната зла мащеха-вещица.

Митични същества
Славянска митология
Алгоритъм на Евклид

Алгоритъмът на Евклид е алгоритъм за намиране на най-големия общ делител (НОД) на две естествени числа. Той е един от първите публикувани алгоритми. Описан е в книгата на Евклид „Елементи“ около 300 г. пр.н.е.

Теория 
Нека  и  са естествени числа и редицата

е определена така, че всяко  е остатък от делението на пред-предния член на предния член, т.е.

Тогава  – най-големият общ делител на  и , е равен на
 – последния ненулев член на редицата.

Верността на алгоритъма следва от съжденията:
 Нека , тогава 
  за всяко ненулево

Запис с думи 
Взимайки двете дадени на входа на алгоритъма числа a и b, провери дали b е равно на 0.
Ако да, числото a е търсеният най-голям общ делител.
Ако не, повтори процеса, като използваш за входни данни b и остатъка, получен при деленето a на b (означаван по-долу с a mod b)

Рекурсивен запис 
 function gcd(a, b)
   if b = 0
      return a
   else
      return gcd(b, a mod b);

Процедурен запис 
 // := е оператор за присвояване на стойност
 function gcd(a, b)
   while b ≠ 0
     var t := b
     b := a mod b
     a := t
   return a

Във всяка стъпка по-голямото число се заменя с остатъка му от деление на другото число (ако в първата стъпка има 8 и 6, то във втората ще има 2 и 6). Това се повтаря докато едно от двете числа не стане 0. Тогава отговорът е другото число (ако се продължи от предния пример, на третата стъпка числата ще са 2 и 0, от което се разбира, че НОД на 8 и 6 е 2).

Този алгоритъм е по-ефективен от споменатата по-долу негова вариация.

Без използване на деление 
 function gcd(a, b)
   while a ≠ b
     if a > b
       a := a – b
     else
       b := b – a
   return a

Пример 
Най-големият общ делител на числата 1071 и 1029 се пресмята по следния начин:

Следователно търсеният делител е 21.

Алгоритми
Теория на числата
Персийска конституционна революция

Персийската конституционна революция е буржоазно-демократична революция в Иран между 1905 и 1911, съвпаднала с националноосвободително движение. Предизвикана е от засилването на чуждестранното влияние във финансово-икономическата сфера и против деспотичното управление на шаховете от династията Каджар. В революцията участват рамо до рамо националната буржоазия, дребни занаятчии, либерални земевладелци и селяни. Център на конституционното движение стават северните провинции, преди всичко Ирански Азербайджан. В хода на революцията е създаден Меджлис (парламент), приета е конституция. Въпреки това по-късно властта на Каджарите е възстановена под формата на конституционна монархия, а страната е разделена на сфери на влияние между Русия и Великобритания.

Вижте също 
 Иранската революция от 1979

Революции през 20-ти век
История на Иран
Топлинен ефект

Топлинен ефект на химичните реакции е количеството топлина, което се отделя или поглъща при протичане на една химична реакция. Отбелязва с Q и се измерва в джаули (J) или килоджаули (kJ).

Когато една реакция протича с отделяне на топлина, топлинният ефект се смята за положителен (+ Q), а когато протича с поглъщане на топлина – за отрицателен (- Q).

Екзотермична реакция 
Химични реакции, които протичат с отделяне на топлина, се наричат екзотермични. При тях топлинният ефект има положителна стойност (+ Q). Например:

2Na(тв) + Cl2(г) = 2NaCl(т) + Q

При тези реакции продуктите са енергийно по-бедни от изходните вещества. Това прави получените вещества по-стабилни.

Ендотермична реакция 
Химични реакции, които протичат с поглъщане на топлина, се наричат ендотермични. В тях топлинният ефект има отрицателна стойност (- Q). Например:

N2(г) + O2(г) = 2NO(г) – Q

При тези реакции продуктите са енергийно по-богати от изходните вещества. Това прави получените вещества по-малко стабилни.

Топлина на образуване 
Количеството топлина, която се отделя или поглъща при образуването на 1 мол химично вещество от съответните стабилни прости вещества при стандартни условия (t = 25 °C, p = 1*105 Pa), се нарича топлина на образуване. Тя се измерва в килоджаули за мол (kJ/mol). В термохимичните уравнения се допускат дробни коефициенти.

1/2N2(г) + 1/2O2(г) = NO(г) – 90,4 kJ/mol

Топлината на образуване на простите вещества се приема за равна на 0. Когато химичният елемент има няколко алотропни форми, само най-стабилната му при обикновени условия алотропна форма има нулева топлина на образуване.

Топлина на изгаряне 
Количеството топлина, която се отделя или поглъща при изгарянето на 1 мол вещество в кислородна среда при стандартни условия (t = 25 °C, p = 1*105 Pa) и се получават висшите оксиди на съответните елементи, се нарича топлина на изгаряне. Тя се измерва в килоджаули за мол (kJ/mol). Например при горенето на метана (основна съставна част на природния газ) протича реакцията:

CH4(г) + 2O2(г) = CO2(г) + 2H2O + 890 kJ/mol

Топлина на неутрализация 
Количеството топлина, която се отделя при взаимодействието на силна едновалентна киселина и силна едновалентна основа, и има постоянна стойност около 57,3 kJ за 1 mol H2O, се нарича топлина на неутрализация:

Na+ + OH- + H+ + Cl- = Na+ + Cl- + H2O + 57,3 kJ

H+ + OH- = HOH + 57,3 kJ

Вижте също 
 Закон на Хес
 Термохимия

Химия
Фът Фрумос

Фът Фрумос () е юначен герой от румънските и молдавските приказки. В повечето истории той трябва да се сражава със злия змей Балаур, за да освободи своята любима Иляна Косънзяна (Ileana Cosanzeana).

В България е издадена книгата „Фът Фрумос и слънцето“ (молдавски народни приказки), 1974, Издателство „Народна младеж“.

Фолклор
Румънска литература
Литературни герои
Румънска митология
Елементи

„Елементи“ ( Stoicheia) е математически трактат, състоящ се от 13 книги. Написан е от древногръцкия математик Евклид около 300 г. пр.н.е. Трактатът се състои от определения, аксиоми, постулати и доказателства. Той изгражда систематично основите на геометрията и провокира развитието на логиката и цялата съвременна наука.

В Западна Европа латински превод на пълния текст е направен през 12 век от схоластика-философ Аделар от Бат, който започва да го използва за преподаване на геометрия. Превод на английски език прави Билингсли през 1570 г. След изобретяването на книгопечатането текстът непрестанно бива преиздаван и в преводи на съответните езици той служи за преподаване на геометрия до края на 19 век.

Оригиналната версия на „Елементи“ затруднява съвременния читател, особено книгите, излагащи числови резултати, тъй като тези резултати са интерпретирани геометрично. Гърците не са имали удобните числови и алгебрични обозначения (нотация), които ползваме днес и които са въведени през 17 век. В миналото към оригиналния текст често пъти са били прибавяни още две 'книги' (т.е. глави).

В България 
Български превод е направен през руски език, в тритомно издание, под редакцията на академик Боян Петканчин.

Източници

Вижте също 
 Аксиома за успоредните прави

Външни препратки 
 „Елементи“, адаптирана за Web от David E. Joyce.
 Върху преводи и редакции на текста 

Научни книги
Евклидова геометрия
Древногръцка философия
История на науката
Жерар дьо Нервал

Жерар дьо Нервал () е псевдоним на френския поет, есеист и преводач Жерар Лабрюни. Печели популярност със своя превод на „Фауст“, високо оценен от самия Гьоте. Жерар дьо Нервал става близък приятел на Теофил Готие и Александър Дюма и една от водещите фигури на френския романтизъм. По убеждения е привърженик на деизма.

След 1841 г. получава периодични пристъпи на шизофрения и се самоубива през 1855 г.

Произведения 
 Scènes de la vie orientale (1846-1847)
 Voyage en Orient (1851)Смърт в Адриатика от „Пътуване към Ориента“, в алманаха „Фарватер“ (2001), прев. Ася КъдреваПътешествие из Ориента, изд. „Алтера“ (2010), прев. Рени Йотова, Весела Антонова
 Les Nuits d'Octobre (1852)
 Sylvie (1853)
 Les Filles du Feu (1854) – разкази
 Les Chimères, стихотворения, добавени към Les Filles de FeuДъщерите на огъня (сборник новели), изд.: „Народна култура“, София (1987), прев. Марина Нитова и др. (Историята на утринната кралица и Солиман, Галантният бохем, Поезия и театър, Дъщерите на огъня)
 Aurélie (1855), новела с автобиографични мотивиОрелия, в сборника „Френски поети сюрреалисти“, изд.: „Народна култура“, София (1992), изд.: ИК „Колибри“, София (1993, 1997), изд. „Захарий Стоянов“ (2011), прев. Стефан Гечев
 Promenades et Souvenirs (1854-56)
 La Danse des morts (1855)

 други на български
 Стихотворения в сборника „Прокълнати поети“, изд. „Т. Ф. Чипев“ (1921), прев. Георги Михайлов
 Стихотворения в сборника „Прокълнати поети“, изд. „Иван Коюмджиев“ (1936, 1945), прев. Георги Михайлов
 Стихотворения в рубриката „Френска поезия“, сп. „Съвременник“ (1999), прев. Валентин Панджаров (Фантазия; Рицари и лакеи)
 Стихотворение в сп. „Словото днес“ (2007), прев. Георги Михайлов (Епитафия)
 Стихотворения в рубриката „Френски поети“, алм. „Панорама“ (2009), прев. Петър Велчев (Фантазия)

Източници

Външни препратки 
 

Френски поети
Френски преводачи
Преводачи от немски език
Поети на Романтизма
Парижани
Самоубийци
Поети-самоубийци
Лотреамон

Граф Лотреамон (), псевдоним на Изидор Люсиен Дюкас, е френски поет. Със сборника си от поеми в проза „Песните на Малдорор“ той става един от предшествениците на сюрреализма.

Биография 

Сведенията за живота на Лотреамон са оскъдни. Той е роден на 4 април 1846 година в Монтевидео като Изидор Люсиен Дюкас, син на чиновник във френското посолство в Уругвай. Учи в лицеите в Тарб (1859 – 1862) и По (1863 – 1865), след което през 1867 година заминава да следва в Париж, но сведенията за него след този момент намаляват.

През 1868 година той публикува анонимно първата част на своя основен труд „Песните на Малдорор“ („Chants de Maldoror“). Пълният текст е отпечатан през 1869 под псевдонима граф Лотреамон (от арогантния герой Латреомон на романа на Йожен Сю „Latréaumont“ от 1837), но издателят Албер Лакроа отказва да го пусне в продажба, страхувайки се от съдебни санкции.

Докато се опитва да публикува книгата си, Лотреамон започва да работи върху стихосбирка, озаглавена „Poésies“, която остава недовършена, поради смъртта на автора при неясни обстоятелства. Според една хипотеза той е убит от полицията по време на безредиците през обсадата на Париж през 1870 година.

Творчество 

„Песните на Малдорор“ е публикувана отново през 1890. Тя не намира широк отзвук до началото на 20 век, когато Андре Бретон я обявява за пряк предшественик на сюрреализма.

Външни препратки 
 
 
  Maldoror: Le site, блог на Мишел и Лоран Пиерсен

Френски поети
Романтизъм
Френски поети символисти
Родени в Монтевидео
Починали в Париж
Гийом Аполинер

Гийом Аполинер () е френски поет, писател и критик. Активен участник във френския артистичен авангард, той играе важна роля в оформянето на естетическите принципи на кубизма, а с поезията си става непосредствен предшественик на сюрреализма.

Биография

Ранни години 

Аполинер е роден на 26 август 1880 година в Рим и получава името Вилхелм Алберт Владимир Аполинарис де Костровицки. Майка му е полякиня с благороднически произход, а баща му е неизвестен, но според някои предположения това е швейцарският аристократ Франческо Флуджи д'Аспермон. Аполинер израства в Италия, говорейки френски, италиански и полски.

Преместване в Париж 

Аполинер се премества от Рим в Париж, където става един от най-популярните участници в артистичната общност в Монмартър и Монпарнас. Сред неговите приятели от този период са Пабло Пикасо, Анри Русо, Гъртруд Стайн, Макс Жакоб, Андре Салмон, Андре Бретон, Андре Дерен, Фаик Коница, Блез Сандрар, Пиер Рьоверди, Александра Екстер, Жан Кокто, Ерик Сати, Осип Задкин, Марк Шагал, Марсел Дюшан, Жан Меценже. Има любовна връзка с художничката Мари Лорансен. Заедно с Пабло Пикасо той поставя теоретичните основи на естетиката на кубизма.

„Алкохоли“ и Първата световна война 

През 1911 г. Аполинер е арестуван за кратко по подозрения в участие в кражбата на картината „Мона Лиза“.

През 1914 г. Аполинер постъпва в армията и участва в Първата световна война. През 1916 получава тежко нараняване на черепа. Изтощен след раняването си, той умира през 1918 г. при епидемията от испански грип.

Библиография 

 „La Gráce et le Maintien Français“ (1902) (съвместно с Молина да Силва)
 „Les exploits d’un jeune Don Juan“ (1907)
 11 000 камшика или Похожденията на един принц, „Les onze mille verges“ (1907)
 „L'enchanteur pourrissant“ (1909)
 „L'Hérèsiarque et Cie“ (1910)
 „Le Théâtre Italien“ (1910)
 Бестиарий или шествието на Орфей, „Le bestiaire ou le cortège d’Orphée“ (1911)
 „Alcools“ (1913)
 „Les peintres cubistes“ (1913)
 „La Fin de Babylone“ (1914)
 „Case d'Armons“ (1915)
 „Le poète assassiné“ (1916)
 „Les mamelles de Tirésias“ (1917)
 „L'esprit nouveau et les poètes“ (1918)
 „Calligrammes, poèmes de la paix et de la guerre 1913 – 1916“ (1918)
 „Le Flâneur des Deux Rives“ (1918)
 „La femme assise“ (1920)
 „Le guetteur mélancolique“ (1952)

Текстове от „Calligrammes“

Бележки 

 Цитирани източници

Външни препратки 

  на Гийом Аполинер
 

Френски поети
Звукова поезия
Визуална поезия
Конкретна поезия
Френски изкуствоведи
Хора от Рим
Поляци във Франция
Кубизъм
Починали от грип
Погребани на Пер Лашез
Дража Михайлович

Драголюб (Дража) Михайлович (Драгољуб Дража Михаиловић, също Чича, Дража Михаилович или Михајлович) е сръбски генерал и герой от Първата световна война, който по-късно става предводител на националистическото движение на четниците, станали по-известни като Югославска армия в отечеството. В България поне до първата половина на 1943 година е бил възприеман като водач и на комунистическата съпротива, лавриращ между интересите на СССР и Великобритания с цел осъществяването на Великосръбската шовинистична доктрина след войната.

Президентът на Съединените американски щати Хари Труман го награждава посмъртно с Ордена на почетния легион Legion of Merit за това, че четниците му спасяват живота на 500 американски летци по време на Втората световна война.

Михайлович е приет в Сръбската военна академия през 1910 и като курсант е изпратен на фронта по време на Балканските войни (1912 – 1913). През юли 1913 е повишен в чин младши лейтенант. Служи по време на Първата световна война и заедно със сръбската армия избягва в Албания през 1915 по време на дългото отстъпление на сръбските войски, по-известно като „Албанската голгота“. По-късно Дража Михайлович е награден с ордени за успехите си на Солунския фронт.

В периода юни 1935 – май 1936 година Дража Михайлович е военен аташе в югославската легация София, като активно работи с българската опозиция в лицето на различните фракции на БЗНС за поглъщане на България от Югославия под управлението на династията Караджорджевич.

Осъден на смърт в белградския процес проведен в периода 10 юни – 15 юли 1946 г. който е формален, тъй като съдбата му е предрешена. Съдът не приема показанията на американските офицери във формированията на Михайлович по време на войната, както и на англо-американските летци, свалени над територията на Югославия и спасени от четниците (по време на войната са спасени повече от 500 пилота), а опиталите се да свидетелстват в негова полза жени са лишени от граждански права. На 15 юли Михайлович е осъден на смърт и на 17 юли е разстрелян. Мястото на погребението остава неизвестно. През март 1948 г. президентът на САЩ Хари Труман го награждава посмъртно с американския медал „Почетен легион“. През 2001 г. наградата е връчена на дъщеря му. Заради екзекуцията му генерал дьо Гол е един от двамата държавни глави, съвременници на Тито, отказали да се срещнат с него до края на живота си, сравнявайки съдбата му с негова евентуална следвоенна екзекуция по заповед на водача на френските комунисти Морис Торез. На 14 май 2015 година Сръбският върховен съд реабилитира посмъртно Дража Михайлович.

Вижте също 
 Деветнадесетомайски преврат
 Операция Фал

Бележки 

Югославски генерали
Монархисти
Сръбски военни дейци от Първата световна война
Политически лидери по време на Втората световна война
Югославска армия в отечеството
Сръбски националисти
Колаборационисти на Нацистка Германия
Жертви на комунистическия режим в Югославия
Югославски дипломати
Военни аташета
Metallica (албум)

Metallica е пети студиен албум на хевиметъл групата Металика, издаден през 1991 година. Известен е повече като „Черния албум“, заради изцяло черната си обложка, на която трудно видими са единствено логото на Металика в горния ляв ъгъл и нарисувана змия в долния десен. Този албум е поредният успех на групата (както и първи с новия продуцент Боб Рок) и представлява повратна точка в стиловата насока на Металика. Въпреки основно твърдия си звук, албумът съдържа някои по-бавни творби, с множество мелодични пасажи и чисти вокали, а музиката в повечето песни е значително опростена в сравнение с предните албуми. Баладите „The Unforgiven, Nothing Else Matters“ се превръщат в тотален хит по радиостанциите и телевизионните канали. Издадени са пет сингъла, а към много от песните са заснети видеоклипове. Много от старите фенове не приемат добре този албум, но благодарение на него групата спечелва много нови фенове, които дотогава не са слушали Металика.

В албума все пак присъстват песни, напомнящи за старите творби, като „Enter Sandman“ и „Sad But True“. Текстовете като цяло са по-лични и без особена социална насоченост.

С „Черния албум“ Металика печели първата си награда Grammy за най-добър хардрок/хевиметъл албум. При награждаването барабанистът Ларс Улрих благодари публично на групата Jethro Tull, затова че не са издавали албум тази година, тъй като през 1988 Металика не успяват да спечелят заради албума на Jethro Tull.

Промоционалното турне на албума, „Nowhere Else to Roam“, трае три години и е увековечено на DVD(„A Year And a Half in the Life of Metallica“), както и в бокс-сет от три диска и две DVD-та – „Live Shit: Binge and Purge“.

Песни

Сингли 
 The Unforgiven (1991)
 Nothing Else Matters (1992)
 Wherever I My Roam (1992)
 Enter Sandman (1994)
 Sad But True (1994)

Състав 
 Джеймс Хетфийлд – вокали и китара
 Кърк Хамет – соло китара
 Ларс Улрих – барабани
 Джейсън Нюстед – бас китара

Персонал 
 Боб Рок – продуцент
 Майкъл Камен – аранжименти
 Ранди Стауб – записи
 Майк Тачи – записи

Позиция в Чарта

Албум

Сингли

Външни препратки 
 Ревю в allmusic.com

Албуми на Металика
Музикални албуми от 1991 година
Константин Бодин

Константѝн Бо̀дин/Бъдин е най-малкият син на зетския велик жупан, византийски протоспатарий, а впоследствие и крал Михаил от династията Воиславлевичи. Той е потомък на Комитопулите, внук на Теодора Косара и Иван Владимир, което му дава основание при второто голямо българско въстание срещу византийското владичество да се обяви в 1072 г. за цар на българите. В българската историография е известен и като Константин Бодин-Петър.  Констатин Бодин се самоназовава  Петър , за да демонстрира приемственост с Петър I Български и допълнително да подсили своята легитимност.

Въстанието е подготвено от първенците на Скопие начело с кавханския потомък Георги Войтех. Константин Бодин и войските му са поканени като наследници на Самуил от въстаниците. Бодин тръгва заедно с войводата Петрила, което кара някои изследователи да се съмняват, че той не е бил напълно независим владетел. Войводата Петрила се спуска надолу към Костур. Според добавката на Михаил Деволски българите първо овладели Охрид (той все още не бил укрепен, след като Василий II разрушил неговите укрепления) и след него Девол. През това време Бодин тръгва в настъпление към Ниш и го превзема, разполагайки се в него „като цар“. Атаката на Петрила е разбита пред крепостта Костур, скоро след това Георги Войтех предава Скопие на ромеите. Бодин бърза да се върне от север, за да си върне престолнината (Скопие). Съществуват версии, че Войтех се е разкаял за действията си и предлага, на Бодин, да му предаде ключовете за Скопие, преди да са дошли ромеите, но Михаил Саронит узнава за сделката, и успява да изненада Бодин с голяма войска. В последвалата битка Констатин Бодин е пленен в сражението от византийците. Константин Бодин е пратен в Константинопол и окован е затворен в манастира „Св. св. Сергий и Вакх“, а малко по-късно бил отведен в Антиохия. Георги Войтех е измъчван по пътя за византийската столица, не издържал на болките и починал, преди да стигне до Константинопол.

След смъртта на баща си Михаил Войслав през 1081 г., Бодин наследява зетския престол с първата сръбска кралска титла в префектура Илирик – на кралство Зета, като управлява поне до 1101 г. Династичните му претенции от Фортуна, повече не го свързват с България, но начело на Византия са вече Комнините, а императрица е Ирина Дукина от Аароновия клон на Комитопулите.

Констанин Бодин, противно на политиката на баща си, се стреми да направи Дубровнишката архиепископия част от кралство Дукля. Наследен е 1101 – 1102 г. от брат си Доброслав II († сл. 1103).

Фамилия 
Константин Бодин се жени за Жаквинта, дъщеря на норманския губернатор на Бари. Те имат децата:
 Михайло II, титулар крал на Дукля ок. 1101 – 1102
 Георги/Дорде Бодинович, титулар крал на Дукля ок. 1118 и 1125 – 1127
 Аркарик (Арцисиус), ноември 1114
 Томас

Генеалогия 
Воиславлевичи

Бележки 

Средновековни сръбски владетели
Дукля
Воиславлевичи
Родени през 11 век
Починали през 12 век
Война в Персийския залив

Война в Персийския залив (или Война в Ирак) може да се отнася за:
 Ирано-иракската война от 1980–1988
 Войната в Персийския залив от 1990–1991
 Войната в Ирак, започнала през 2003
Преслав (пояснение)

Преслав може да се отнася за:
 град Велики Преслав – бивша столица на България
 Преслав – село в Украйна, Запорожка област
 Преслав – село в Румъния, окръг Тулча
 Преславската книжовна школа
 Националния историко-археологически резерват и музей Велики Преслав „Велики Преслав“
 „Преслав“ АД – български завод за камиони
 Преслав – футболен отбор
 Преслав (улица във Варна)
 Преслав – българско мъжко име
Лидия Шулева

Лидия Сантова Шулева е български политик от партията Национално движение за стабилност и възход (НДСВ), вицепремиер на България между 2001 и 2005 г., министър на труда и социалната политика между 24 юли 2001 и 17 юли 2003 г. и министър на икономиката между 17 юли 2003 и 23 февруари 2005 г.

Биография

Образование 
Родена е на 23 декември 1956 г. във Велинград, област Пазарджик, България. Завършва електроника във ВМЕИ „В. И. Ленин“, София (1980), както и следдипломно обучение във ВИИ „Карл Маркс“ (УНСС), София през 1990-те години.

След дипломирането си във ВМЕИ работи като инженер. В началото на 1990-те г. започва частен бизнес, става оценител на предприятия за приватизация. От 1996 до 2001 г. е изпълнителен директор на Приватизационен фонд „Албена инвест“, преобразуван в „Албена инвест холдинг“.

Политическа кариера 
На 24 юли 2001 г. е избрана за заместник министър-председател и министър на труда и социалната политика в правителството на Симеон Сакскобургготски, а от 17 юли 2003 до 23 февруари 2005 г. за заместник министър-председател и министър на икономиката.

В началото на 2005 г. Шулева предизвиква огромен политически скандал, като се опитва да осъществи сделка за приватизация на „Булгартабак“ в нарушение на приетата от Народното събрание стратегия. Под неин натиск НДСВ блокира парламентарния контрол и исканията на опозицията за дебат по темата. В резултат се стига до предсрочното освобождаване на председателя на XXXIX НС Огнян Герджиков. През февруари 2005 г. Шулева е освободена от вицепремиерския пост.

Въпреки че на следващия ден тази новина е представена във в. „24 часа“ със заглавие „Махат я от правителството, става царица в партията“, Шулева постепенно изпада в изолация, губи политическото си влияние и лидерът на НДСВ Симеон Сакскобургготски снема доверието си от нея. През 2007 г. след отстраняването на Пламен Панайотов от ръководните постове в НДСВ Шулева напуска жълтата партия заедно с още 15 отцепници и създават парламентарна група „Българска нова демокрация“.

Бележки

Външни препратки 

 Лидия Шулева: Не съм от добричките , интервю на Валентина Петкова, в-к „Дневен Труд“, 19 май 2012

Български инженери
Български политици след 1989
Вицепремиери на България
Министри на икономиката на България
Български министри
Български евродепутати
Народни представители от НДСВ
Възпитаници на Техническия университет – София
Възпитаници на УНСС
Родени във Велинград
Николай Василев

Николай Василев може да се отнася за:
 Николай Василев (1920 – 1988), български хирург, генерал-майор
 Николай Василев (1946 – 2014), български философ и политик – вицепремиер (1991 – 1992) и министър (1991 – 1992)
 Николай Василев (р. 1969), български икономист и политик – вицепремиер (2001 – 2005) и министър (2001 – 2009)
 Николай Василев (р. 1979), български волейболист
Лактоза

Лактозата е дизахарид, състоящ се от две молекули на монозахаридите β-D-галактоза и β-D-глюкоза, свързани чрез β1 – 4 гликозидна връзка. Лактозата е 2 – 8% от сухото вещество в млякото. Наименованието идва от латинската дума за мляко и наставката „-оза“, използвана за наименование на захари. Емпиричната формула на лактозата е C12H22O11, а моларната ѝ маса е 342,3 g/mol. При младите бозайници от чревната лигавица се отделя ензим, наречен лактаза (β1 – 4 дизахаридаза), който разделя молекулата на двете ѝ съставни за абсорбция.

Лактаза 
С израстването на младите животни производството на лактаза постепенно затихва и те вече не могат да усвояват лактозата. Това вероятно е адаптационен механизъм за предизвикване на отбиването на малките. Тази загуба на лактаза при съзряване е също и нормалната особеност при повечето възрастни хора. Много хора с произход от Европа, Близкия изток, Индия и масаите в Източна Африка имат вариант на гена за лактаза, който не се изключва след кърмачеството. Тази адаптация е резултат от доенето на овце, говеда, кози и биволи. Процесът на запазване на кърмаческите характеристики при възрастните е един от най-простите пътища на адаптация и се нарича неотения. Наблюдението, че поне част от хората са се адаптирали към лактозата в диетата на възрастните, може да хвърли съмнение върху някои аргументи на защитниците на палеолитната диета, които твърдят, че човешките метаболитни нужди не са се променили от последния ледников период насам.

Бележки 

Дизахариди
Еволюция
Мляко
Четвърта династия на Древен Египет

IV династия е династия фараони, управлявали Египет през 27 – 26 век пр.н.е. Това е първият период на разцвет на Древен Египет, известен със строителството на пирамидите край днешния град Гиза.

Първият фараон от тази династия е Снофру, за когото се знае, че е строител на три пирамиди. Той има петима синове, от които един става наследник на престола – Хеопс, строителят на Голямата пирамида в Гиза с височина 137,16 m. Хеопс от своя страна е наследен от строителя на втората по големина пирамида в платото – Хефрен. Третата е построена от петия фараон на IV династия Микерин, но тя е само некачествено копие на пирамидите на неговите предци. Последният фараон от IV династия, Шепсескаф, дори не успява да завърши гробницата си. При следващите династии практиката да се строят огромни пирамиди постепенно изчезва.

04
04