alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Seu (desambiguació)

Eclesiologia:
 Seu episcopal, àrea de la jurisdicció eclesiàstica d'un bisbe
 Santa Seu, on resideix el Papa de Roma, generalment a la Ciutat del Vaticà
 Seu Apostòlica, cadascuna de les cinc ciutats on hi havia les esglésies originals del cristianisme: Roma, Constantinoble, Alexandria, Antioquia i Jerusalem
 Seu o catedral, església cristiana que té la funció de ser l'església principal d'una diòcesi
 Entitats de població:
 La Seu d'Urgell, capital de la comarca de l'Alt Urgell 
 La Seu (barri de València), barri al districte de Ciutat Vella de València
 Catedrals: 
 Seu d'Alacant o Cocatedral de Sant Nicolau de Bari
 Seu de l'Alguer o Catedral de l'Alguer, Catedral de santa Maria.
 Seu de Barcelona o Catedral de Barcelona
 Seu de Castelló Cocatedral de Santa Maria
 Seu d'Eivissa o Catedral d'Eivissa, Catedral de santa Maria.
 Seu de Girona o Catedral de Girona, Catedral de santa Maria.
 Seu Nova de Lleida, Catedral de sant Joan Baptista.
 La Seu Vella de Lleida
 Seu de Mallorca o Catedral de Mallorca
 La Seu de Manresa o Col·legiata Basílica de Santa Maria
 Seu de Menorca Catedral de Menorca, Catedral de santa Maria.
 Seu d'Oriola o Catedral d'Oriola, Cocatedral del Salvador.
 Seu de Perpinyà o Catedral de Perpinyà, Catedral de sant Joan Baptista.
 Seu de Sant Feliu de Llobregat o Catedral de Sant Feliu de Llobregat, Catedral de sant Llorenç.
 La Seu o Catedral de Sant Salvador de Saragossa, catedral de Saragossa (o catedral de d'El Salvador de Saragossa)
 Seu de la Seu d'Urgell o Catedral de la Seu d'Urgell, Catedral de santa Maria.
 Seu de Sogorb o Catedral de Sogorb
 Seu de Solsona o Catedral de Solsona, Catedral de santa Maria.
 Seu de Tarragona o Catedral de Tarragona
 Seu de Terrassa o Catedral de Terrassa Catedral del Sant Esperit.
 Seu de Tortosa o Catedral de Tortosa
 Seu de València o Catedral de València
 Seu de Vic o Catedral de Vic
 La Seu de Xàtiva o Col·legiata de Santa Maria de Xàtiva
 Biografies:
 Marc Seu, edil curul.
 Gneu Seu, cavaller romà.
 Miscel·lània:
 Seu, greix cru de vedella.
 Seu central, en referència a la de qualsevol organització.
 Seu de comtat, centre administratiu d'un comtat als Estats Units.
 SEU, acrònim de Sindicato Español Universitario, organització sindical espanyola estudiantil de caràcter corporativista creada durant la Segona República per Falange impulsada pel seu líder, Primo de Rivera.
Tirrè

Tirrè o Mar Tirrena, cos d'aigua part de la mar Mediterrània al sector entre la península Itàlica i les illes de Còrsega, Sardenya i Sicília
 Tirrè (fill d'Atis), heroi fill d'Atis i de Cal·lítea o d'Heracles i d'Òmfale, segons altres genealogies

Vegeu també *Tirrens
Lindisfarne

Lindisfarne, també anomenat Holy Island, és una illa de marea a la costa nord oriental d'Anglaterra, que està connectada a la terra ferma de Northumberland per un camí que les marees tallen dues vegades al dia. En el cens de 2001 tenia una població habitual de 162 persones. A Lindisfarne va haver la primera ràtzia coneguda dels vikings sobre sòl britànic el 8 de juny de 793, data que se sol considerar l'inici de l'era vikinga.

Etimologia 
En anglès antic significa '[illa] dels que viatgen des de Lindsey', cosa que indica que l'illa fou ocupada per habitants del Regne de Lindsey, o que els seus habitants en serien originaris.

Referències 

Illes d'Anglaterra
Illes de l'oceà Atlàntic
Mar del Nord
Northumberland
Hus

El hus és un joc de tauler dels khoikhoin (nama, berg-dama i herero) de la família dels jocs de mancala. Hi ha qui el classifica entre els jocs d'atzar, ja que és molt difícil calcular els moviments, i la gent hi juga només per passar l'estona.

El nom també s'escriu //hus, on les // davant del nom són el que en lingüística s'anomena un clic i indiquen el so de dir arri! a un cavall.

Amb el mateix nom es coneixen diversos jocs similars.

Instruccions 
El tauler consisteix en quatre rengleres de vuit forats cadascuna. A més, ens calen quaranta-vuit llavors.

 (2) (2) (2) (2) (2) (2) (2) (2) 
 (2) (2) (2) (2) (0) (0) (0) (0) 
 (0) (0) (0) (0) (2) (2) (2) (2) 
 (2) (2) (2) (2) (2) (2) (2) (2) 

Normalment, es juga al millor de set partides.

Comencem amb les peces posades com a la il·lustració.

Cada jugador només pot moure per la seva meitat del tauler (les dues rengleres més properes a ell).

Per moure, escollim un forat qualsevol de la nostra meitat, que contingui dues o més llavors, i n'agafem el contingut. Aleshores les desem, una a una, en els forats correlatius, seguint un sentit antihorari. Si acabem la sembra en un forat buit, el torn passa a l'oponent. Si acabem la sembra en un forat ple, n'agafem totes les llavors (inclosa la que hi acabem de desar) i continuem sembrant a partir del forat següent. Continuem així fins que acabem una sembra en un forat buit.

Si una d'aquestes sembres acaba en un forat ple de la nostra fila interior, i els dos forats de l'oponent de la mateix columna estan ocupats, en comptes de continuar la sembra amb les nostres llavors, la continuem igualment, però amb les llavors d'aquest dos forats contraris.

Si una d'aquestes sembres acaba en un forat ple de la nostra fila interior, i el forat de la fila interior de l'oponent de la mateix columna està ocupat, en comptes de continuar la sembra amb les nostres llavors, la continuem igualment, però amb les llavors d'aquest forat contrari.

Guanya qui deixa l'oponent sense poder moure (té tots els forats, o bé buits, o bé amb una sola llavor).

Jocs abstractes
Elba

Elba (illa), illa de la mar Tirrena a la província de Liorna (Itàlia)
 Elba (riu), riu de l'Europa central que desemboca a Cuxhaven al mar del Nord 
 Elba (Alabama)
 Elba (Minnesota)
 Elba (Nebraska)
 Elba (Nova York)
Jordi II de Grècia

Jordi II de Grècia fou Rei de Grècia (1922-1925 i 1935-1947). Nasqué al Palau reial de Tatoi a la rodalia d'Atenes el 1890 i morí a causa d'una parada cardíaca el 1947 a la mateixa ciutat.

Fill del rei Constantí I de Grècia i de la princesa Sofia de Prússia. Casat i posteriorment separat de la princesa Elisabet de Romania, no tingué descendència.

Obligat a abandonar el país després del desastre bèl·lic contra els turcs i les desavinences amb el primer ministre Venizelos (1925), s'exilià a Londres. Pogué restablir la monarquia el 1935 gràcies a la col·laboració amb el general Metaxàs i l'establiment d'una dictadura (1936-1941). Arran de l'ocupació alemanya de Grècia, passà a Creta i posteriorment a Egipte per acabar exiliant-se a Londres (1941). Tornà a Grècia l'any 1946 després de la victòria de l'opció monàrquica en les Eleccions legislatives i el referèndum posterior. Creà la Creu de Vol 1945 com a reconeixement als pilots per accions de valor en vol durant la Segona Guerra Mundial.

Referències 

Reis de Grècia
Monarques destronats
Casa de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg
Distingits amb l'Orde de l'Àliga Blanca
Companys de l'Orde del Servei Distingit
Morts a Atenes
Àtics
James Earl Ray

James Earl Ray (10 de març, 1928 a Alton (Estats Units); 23 d'abril, 1998) fou declarat culpable de l'assassinat de Martin Luther King.

Ray fou arrestat a Londres el 8 de juny, 1968 per l'assassinat de King el 4 d'abril del mateix any i va ser extradit als EUA on es va declarar culpable al judici celebrat a Memphis, Tennessee el 10 de març de 1969.

Se'l va condemnar a complir 99 anys de presó, evitant així la pena de mort, encara que hauria estat altament improbable que se l'hagués executat fins i tot si hagués estat condemnat a mort, a conseqüència de la decisió de la Cort Suprema dels EUA del 1972 en el cas de Furman versus Georgia invalidant completament la pena de mort en vigor fins aquell moment.

Tan sols 3 dies després del judici i la condemna, es va retractar de la seva confessió, i afirmava que una persona amb l'àlies 'Raoul' estava implicada amb el seu germà Johnny. Va passar la resta de la seva vida intentant retirar la seva condició de culpable sense aconseguir-ho.

En Ray i sis altres convictes s'escaparen de la presó estatal Brushy Mountain a Petros, Tennessee el 10 de juny, de 1977 breument després que Ray testifiques que no va disparar a King a la Casa Comitè Selecte sobre Assassinats, però fou empresonat de nou el 13 de juny i retornat a la presó. Fou condemnat de nou amb més anys de condemna per intentar escapar-se de la presó.

En Ray morí per unes complicacions relacionades amb una malaltia de ronyó, provocada per l'hepatitis C. L'hepatitis C fou contreta probablement com a resultat d'una transfusió de sang, després d'una punyalada mentre era a la Presó Estatal de Brushy Mountain.

El 1997 el fill de Martin Luther King Dexter King es va trobar amb Ray, i públicament va donar-li suport per obtenir un judici just. Lloyd Jowers fou dut a un tribunal civil processat com a part d'una conspiració per assassinar Martin Luther King, Jowers es va declarar culpable i la família de King es va atorgar un dòlar com a retribució, senyal per demostrar que no eren allà per raons econòmiques. El Dr. William Pepper va lluitar com advocat de James Earl Ray fins a la seva mort i llavors va continuar, en benefici de la família King. La família de King no creu que Ray fes res en l'assassinat de Martin Luther King

Referències 

 William Pepper, An act of state, the execution of Martin Luther King, ("Un acte del govern, l'execució de Martin Luther King").

Ray, James Earl
Morts a Nashville
Persones d'Illinois
Comtat de Clarmont

Comtat de Clarmont és el nom sovint donat al Delfinat d'Alvèrnia del 1155 al 1302, període en el qual el nom de Delfinat i títol de Delfí no era reconegut, i el títol adequat, de comtes d'Alvèrnia, estava usurpat per una altra branca familiar. Es deia així perquè els comtes-delfins d'Alvèrnia tenien el seu origen en el vescomtat de Clarmont i governaven sobre la meitat de Clarmont d'Alvèrnia.

Comtats d'Occitània
Clarmont

Clarmont (Alta Garona), municipi francès al departament de l'Alta Garona (regió de Migdia-Pirineus)
 Clarmont (Arieja), municipi francès al departament de l'Arieja (regió de Migdia-Pirineus)
 Clarmont (Aude), municipi francès al departament de l'Aude (regió de Llenguadoc-Rosselló)
 Clarmont (Landes), municipi francès al departament de les Landes (regió de l'Aquitània)
 Clarmont d'Alvèrnia, capital de departament del Puèi Domat (regió d'Alvèrnia)
 Clarmont de Beuregard, municipi francès al departament de la Dordonya (regió de l'Aquitània)
 Clarmont d'Eissiduelh, municipi francès al departament de la Dordonya (regió de l'Aquitània)
 Clarmont d'Erau, municipi francès al departament de l'Erau (regió de Llenguadoc-Rosselló)
 Clarmont-Devath, municipi francès al departament d'Òlt i Garona (regió de l'Aquitània)
 Clarmont de Savés, municipi francès al departament del Gers (regió de Migdia-Pirineus)
 Clarmont Sobiran, municipi francès al departament d'Òlt i Garona (regió de l'Aquitània)
 Bisbat de Clarmont
 Bisbat de Clarmont d'Alvèrnia 
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Centre
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Est
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Oest
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Nord
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Nord-Oest
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Sud
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Sud-Est
 Cantó de Clarmont d'Alvèrnia Sud-Oest
 Cantó de Clarmont d'Erau
 Catedral de Clarmont-Ferrand
 Comtat de Clarmont, jurisdicció feudal Delfinat d'Alvèrnia existent del 1155 al 1302 
 Districte de Clarmont d'Alvèrnia, districte del departament francès del Puèi Domat (regió d'Alvèrnia) 
 Vescomtat de Clarmont, jurisdicció feudal d'Occitània centrada a Clarmont d'Alvèrnia, regida per comtes visigots (475-507) i merovingis (507-751)
Clarmont d'Alvèrnia

Clarmont d'Alvèrnia (en occità, Clarmont e Montferrand; en francès, Clermont-Ferrand) és una ciutat de França, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, capital del departament del Puèi Domat. L'any 2011 tenia 140.957 habitants.

Demografia

Història 
Clarmont fou antigament una ciutat romana que apareix documentada al  amb el nom d'Augustonemetum i era la capital dels arverns. A l'època imperial va tenir fins a trenta mil habitants, però la població va minvar del  al mateix temps que agafava el nom d'Arvernis o Arvenos. A mitjan  el bisbe Sant Namaci va construir a la vila una nova església que serà seu del bisbat, allà on més tard hi va haver l'abadia de Saint-Alyre. El 461 els visigots la van ocupar, però la van perdre el 507 davant els francs. El 535 s'hi va celebrar un concili eclesiàstic que va condemnar la simonia. El  se l'anomena Clarus Mons (del que ve Clarmont). Seu del bisbat, fou també des del  la seu dels vescomtes d'Alvèrnia que actuaven com a representants dels comtes absents. Els vescomtes d'Alvèrnia foren així coneguts com a vescomtes de Clarmont i van esdevenir al  comtes d'Alvèrnia o de Clarmont. Passen a ser els delfins de Clarmont fins al 1302 en què foren reconeguts delfins del Delfinat d'Alvèrnia.

El 1095 s'hi va celbrar el concili que va proclamar la primera croada. El 1209, el poder temporal a la ciutat va passar als bisbes que van tenir el títol de comtes de Clarmont. Els comtes havien fundat no gaire lluny la ciutat de Montferrand (que cal no confondre amb la vila -avui llogaret deshabitat- que fou seu d'un comtat al departament del Losera) i es va unir el 1730 amb la ciutat de Clarmont, formant-se Clarmont-Ferrand. El domini del bisbes va acabar a la meitat del  a l'època en què fou comtessa Caterina de Mèdici (1524-1589) que va entaular un procés al Parlament com a hereva dels antics comtes contra el bisbe Guillem du Prat (1528-1560) i va esdevenir senyora de Clarmont deixant al bisbe reduït al seu paper eclesiàstic. Catalina va augmentar les llibertats municipals i va donar a la ciutat una senescalia primer senyorial i després reial, rival de l'anterior senescalia establerta a Riom; va fundar també una jurisdicció consular.

Administració

Llocs d'interès 
 Basílica de Nostra Senyora del Port
 Catedral de la Nostra Senyora de l'Assumpció
 École supérieure de commerce de Clermont

Agermanaments 
  Salford
  Ratisbona
  Hómiel
  Aberdeen
  Oviedo
  Norman (Oklahoma)
  Bizerta
  Marràqueix
  Braga
  Oyem
  Anshan

Personatges il·lustres 
 Blaise Pascal, filòsof i matemàtic.
 Nicolas Chamfort, moralista
 George Onslow, compositor
 Anton-François Marmontel, pianista i compositor
 Léon Melchissédec (1843 - 1925), baríton
 Joseph Pérès (1890-1962), matemàtic

Referències
Estret de Bonifacio

L'estret de Bonifacio (en cors Bocche di Bunifaziu, en francès Bouches de Bonifacio, en gal·lurès Bocchi di Bunifaziu, en italià Bocche di Bonifacio) és el canal marítim que separa l'illa de Còrsega (França) de l'illa de Sardenya (Itàlia) i que comunica la mar Tirrena amb la part occidental de la mar Mediterrània (els italians anomenen aquest sector «mar de Sardenya»). Fa uns 11 km d'amplada i uns 100 metres de profunditat màxima.

A la sortida oriental de l'estret, vora la costa sarda, es troba l'arxipèlag de la Maddalena, declarat Parc Nacional a Itàlia.

Pren el nom de la ciutat de Bonifacio, a l'illa de Còrsega.

Referències 

Bonifacio
Geografia de Sardenya
Geografia física de Còrsega
Bunifaziu
Frontera entre França i Itàlia
Villeneuve-d'Ascq

Villeneuve-d'Ascq és un municipi francès, situat al departament del Nord i a la regió dels Alts de França. L'any 2006 tenia 61.651 habitants. Situat a 10 km de la frontera amb Bèlgica, limita al nord-oest amb Marcq-en-Barœul, al nord amb Wasquehal i Croix, al nord-est amb Hem, a l'oest amb Mons-en-Barœul i Hellemmes, a l'est amb Forest-sur-Marque, Sailly-lez-Lannoy, Willems i Tressin, al sud-oest amb Lezennes, al sud amb Sainghin-en-Mélantois i al sud-est amb Anstaing.

Demografia

Història 
La ciutat va néixer de la unió de tres pobles: Annapes, Ascq i Flers. El primer va ser habitat des del neolític, ja que s'han trobat restes d'una destral de fa més de 2000 anys. Va ser un refugi temporal per als gals, que aprofitaven els recursos del seu bosc. A l'època romana ja van edificar-se les primeres cases permanents, especialment a Flers, on es conserven proves d'una granja amb calefacció per terra i pedres de la regió.

Durant l'Edat Mitjana van pertànyer als dominis carolingis i al comtat de Flandes després. La població augmenta gràcies al sòl fèrtil, que permetia excedents a l'agricultura. Les guerres entre francesos i holandesos, però, porten la fam i epidèmies a la zona.

A partir del  l'economia es va decantant cap al tèxtil, com en altres viles properes. El ducat de Borgonya controla la regió, cobrant impostos que gran part dels habitants no poden pagar. Després de passar per mans espanyoles, el 1688 es converteixen en pobles francesos. Comença una època de desenvolupament cultural, amb un augment considerable de l'alfabetització segons es desprèn del nombre d'actes de matrimoni signades pels mateixos promesos.

La Revolució Francesa suposa l'abolició dels privilegis senyorials però els esdeveniments de la capital arriben sense violència, a diferència de les guerres expansives napoleòniques, que es cobren moltes vides. L'arribada del ferrocarril des de Lilla no canvia el caràcter eminentment rural dels tres pobles.

Els alemanys els ocupen durant la Segona Guerra Mundial, massacrant a 86 homes d'Ascq. En acabar el conflicte, les tres localitats passen oficialment a formar part de l'àrea urbana de Lilla. En 1970 decideixen unir-se en un sol municipi, per fer front a la possible absorció per part de la metròpoli, que ja planejava decrets per canviar l'urbanisme de la zona. Des de la seva creació, Villeneuve-d'Ascq s'ha modernitzat ràpidament, amb nous barris i serveis socials. Actualment és seu de diversos campus universitaris.

Cultura 
Annapes va ser el lloc de naixement de Gisèle, la filla de Lluís el Pietós o d'Anne Gadenne, dona acusada de bruixeria al , així com de diversos governadors de Lilla.

La població compta amb una arrelada tradició gegantera, com altres viles del departament. L'esport s'hi practica amb assiduïtat, fins al punt de ser anomenada "la ciutat més esportiva de França" en 1996.

Aquí es troba el Lille Métropole - Museu d'Art Modern, d'Art Contemporani i d'Art Marginal

Administració

Agermanaments 
  Tournai
  Stirling
  Haïdari
  Leverkusen (únicament carta de cooperació)
  La Possession
  Gatineau
  Ouidah
  Racibórz
  Iassy

Referències 

Municipis del Nord
Monomi

S'anomena monomi l'expressió algèbrica resultant de multiplicar diversos termes algèbrics, com ara: 

Un monomi està format per un nombre (el coeficient) i una o més lletres que representen variables indeterminades elevades a un exponent natural o 0 (la part literal).

Quan uns monomis tenen la mateixa part literal es consideren matemàticament semblants. I el grau d'un monomi és la suma de tots els exponents de les lletres de la part literal.

Operacions amb monomis

Suma de monomis, resta de monomis i parts d'un monomi 
Només es poden sumar o restar aquells monomis que tenen els mateixos termes algèbrics (les mateixes lletres, una cosa). En aquest cas es conserven els termes algèbrics i se sumen o resten els nombres dels monomis. Per exemple:

Les parts d'un monomi són: el coeficient (4xy) i la part literal (4xy).

Quan es sumen o resten monomis distints (no semblants), s'hi obté un polinomi.

Producte i quocient de monomis 

Simplificant, es multipliquen els termes que tenen la mateixa base, seguint les regles de multiplicació de potències. Un monomi dividint, se substitueix per un monomi multiplicant amb tots els termes inversos respecte al divisor original.

Producte i divisió de polinomis amb monomis 
Al multiplicar un monomi per un polinomi es multiplica el monomi per cada terme del polinomi.

En la divisió d'un polinomi per un monomi es divideix cada terme del polinomi pel monomi.

Referències

Vegeu també 
 Binomi
 Factorització
 Trinomi

Polinomis
Àlgebra
Georgià

El georgià, també anomenat kartvelià (nom derivat de ქართული, kartuli, que és el nom que rep aquesta llengua en georgià), és la llengua oficial de Geòrgia. Pertany a les llengües kartvelianes.

És la llengua materna d'uns 4.000.000 de persones a la mateixa Geòrgia (on representa el 83% de la població) i d'uns altres 3,4 milions fora (principalment, a Turquia, Rússia, als Estats Units i Europa, amb petites comunitats a l'Iran i a l'Azerbaidjan). És la llengua literària de tots els grups ètnics georgians.

El georgià té un sistema d'escriptura propi format pels tres alfabets georgians. En l'actualitat només se n'empra un: l'alfabet mkhedruli () o escriptura militar, però en diferents èpoques cada alfabet ha tingut àmbits d'ús propis.

Fonologia i gramàtica 
El georgià conté un sistema fonològic amb abundància de sons africats i fricatius, i cinc vocals amb valor de fonema. És una llengua aglutinant amb un ordre de la frase variable.

Els substantius es declinen en set casos: nominatiu, ergatiu, datiu, genitiu, instrumental, adverbial i vocatiu. No té gènere gramatical ni articles.

Arbre genealògic

Expressions útils en georgià 
 გამარჯობა(თ) /gamartjoba(t')/ – Hola (a tothom)
 გაგიმარჯოს /gaguimartjos/ – Hola (resposta)
 როგორა ხარ(თ)? /rogora khar(t')?/ – Com estàs (esteu)?
 კარგად, და შენ (თქვენ)? /kargad, da xen (t'k'ven)?/ – Bé, i tu (vosaltres)?
 მეც (ჩვენც)! /mets (txvents)!/ – Jo (nosaltres) també!
 მიყვარხარ(თ) /miqvarkhar(t')/ – T'estimo (us estimo)
 ბოდიში /bodixi/ – Ho sento, perdó
 გილოცავ! /guilotsav!/ – Felicitats!
 გაუმარჯოს! /gaumartjos!/ – Salut! Xin-xin!
 მე(ჩვენ) ქართველი,კატალონიელი,ვალენსიელი,ბალეარელი ვარ(თ) /me(txven) k'art'veli,katalonieli,valensieli, baleareli var(t')/ – Soc (som) georgià(ns),català(ns),valencià(ns),balear(s)

Referències

Vegeu també 

 Literatura georgiana.

Llengües caucàsiques
Llengües de Turquia
Llengües de Rússia
Llengües de l'Azerbaidjan
Llengües de Geòrgia
CLAMP

Les CLAMP són un grup de 4 mangakes japoneses. El grup està format per: Nanase Ohkawa, Tsubaki Nekoi, Mokona i Satsuki Igarashi. Van debutar l'any 1989 amb l'obra RG Veda en el tercer número de la revista South de l'editorial Shinshokan. Abans de debutar oficialment CLAMP va començar a l'institut com un grup integrat per 12 membres que, entre 1987 i 1991, van publicar una sèrie dōjinshis anomenats CLAMP BOOK. Amb el temps la resta de components van anar marxant fins que, finalment, van quedar les 4 actuals.

Obres 

 1987: Shining Star
 1988: Shoten
 1989: Derayd

Referències

Enllaços externs 

 http://www.clamp-net.com/ Web oficial  

Dibuixants de manga japonesos
Col·lectius artístics
Yuri

El yuri (en japonès «lliri») o GL (Girls' Love) és un gènere del manga i l'anime que mostra relacions lèsbiques, tant explícites com no explícites. Si no hi ha sexe explícit, i el tema se centra més en la relació romàntica, es coneix com a shôjo-ai (amor entre noies) i és un subgènere del shojo (còmic dirigit per a noies adolescents). El terme shôjo-ai (en japonès "amor entre dones") és un terme creat fora del Japó per a distingir-lo d'altres representacions al manga de relacions lèsbiques més explícites i, per tant, no és utilitzat dins del país, on l'anomenen yuri. És comú trobar al Japó de hui en dia en llibreries sense cap obscuritat a l'hora de trobar obres d'aquest tipus.

El terme es creu que fou utilitzat per primera vegada per a referir-se al gènere per l'editor Itō Bungaku, heterosexual, de la primera revista dirigida exclusivament a hòmens gais. El motiu de l'elecció del nom "lliri" fou per l'oposició amb l'ús de "rosa" (en japonès "bara") com a nom de la seua revista de temàtica homosexual masculina.

Història 
L'element precedent a les obres manga yuri foren les narracions de caràcter lèsbic de l'autora Yoshiya Nobuko (1896-1973).

L'aparició del gènere està lligat al desenvolupament del gènere shōjo. Així, a la dècada del 1970 van aparèixer a algunes obres shōjo narratives lèsbiques que es poden considerar exemples primerencs d'obres yuri. Una d'aquestes obres pioneres fou Shiroi heya no futari de Yamagishi Ryōko. Durant aquesta dècada moltes de les obres yuri tenien un final tràgic a causa de no poder vèncer les convencions heterosexuals.

A la dècada del 1990 va ocórrer l'onada revolucionària a les obres shojo de temàtica lèsbica perquè jugaven amb els rols de gènere i la auto-revelació dels personatges de la seua sexualitat.

El manga yuri en la seua forma pura va aparèixer el 2003 amb la publicació de la revista Yurishimai de temàtica exclusivament lèsbica per part de l'editorial Magazine and Magazine. Aquesta revista parà la seua publicació l'any 2005 per un canvi d'estratègia de marketing. Una altra editorial, Ichijinsha, continuà publicant els mateixos títols que aquesta revista amb la revista Yurihime.

Existeixen algunes revistes dedicades a aquest gènere, com Comic Yurihime o Yuri Shimai, entre d'altres.

El desenvolupament de la Web a la dècada del 1990, l'animació yuri va ser introduïda junt a la resta de l'anime als països occidentals.

L'exposició major del gènere potser provinga de l'organització Yuricon, creada per Erica Freidman.

Referències

Bibliografia
Bishōnen

Bishōnen (美少年, literalment, "noi atractiu") és un terme japonès per a referir-se al gènere de manga en el qual els protagonistes són nois formosos. És un gènere dedicat a les noies.

Vegeu també 
 Bishōjo

Referències 

Gèneres de manga
Gèneres d'anime
Paraules en japonès
Bishōjo

Bishojo (en japonès 美少女, bishōjo, literalment 'noia atractiva') és un gènere de manga i anime. El terme bishojo està format pel prefix bi, que es refereix a la bellesa femenina, i shojo, que es refereix al sexe dels personatges, no a l'audiència a la qual està dirigit. Shojo s'utilitza per a referir-se al manga i anime per a noies, mentre que bishojo és un manga i anime sobre noies boniques, generalment adreçat al públic masculí.

El bishojo es pot veure en quasi tots els gèneres de manganime, des del shojo fins al mecha, però especialment en els videojocs renai i els anomenats harem manga o harem anime. Sovint és considerada la forma més lleugera de fanservice, particularment si un personatge d'una dona d'edat avançada pogués ser més apropiat.

El gènere es popularitza entorn de l'apogeu del lolicon al principi de la dècada del 1980, especialment pels treballs d'Hideo Azuma. Fins i tot personatges d'Hayao Miyazaki es consideren icones del boom del bishōjo, com Clarisse de Lupin III: El castell de Cagliostro (1979), Lana de Future Boy Conan (1978), i Nausicaä del manga i pel·lícula homònimes (1984). També s'hi esmenta a Rumiko Takahashi, amb Lamu del manga Urusei Yatsura (1978–1987) com a representants. El crític cultural Hiroki Azuma identifica a Lamu com un element clau pel que fa a la interacció dels fans amb els personatges bishōjo mitjançant els fanzines.

Les "sèries bishojo" són sèries enfocades directament a una audiència predominantment masculina en oferir aquest tipus de personatges, i presentant algun personatge masculí, cosa no comuna en el gènere. El propòsit dels dibuixos per a aquesta audiència radica principalment en un art que intenta crear personatges atractius femenins, i el terme per si mateix en algunes ocasions es percep negativament com un "gènere" que només depèn de la comerciabilitat dels seus bonics personatges. Una de les sèries bishojo més famosa del món és Bishojo Senshi Seera Mun o Sailor Moon (en japonés 美少女戦士セーラームーン), que originàriament va ser un manga escrit per Naoko Takeuchi a la revista Kodansha, i que va passar a ser anime de Toei Animation amb cinc temporades i una distribució al món sencer, creant guanys milionaris amb un nou estil de personatges.

Bibliografia

Referències 

Gèneres de manga
Gèneres d'anime
Abadia de Fontfreda

L'abadia de Fontfreda (en francès, Abbaye de Fontfroide) és una abadia al departament de l'Aude, a 14 km al sud-oest de Narbona, fundada com a benedictina el  (1093) pel vescomte Eimeric I de Narbona (1080-1106) i esdevinguda cistercenca el 1145. Avui dia resta gairebé intacta. El claustre és del . L'església és del . Té un roserar amb 3.000 rosers. L'abadia està catalogada com a Monument històric des de 1862.

Història 

L'abadia fou contrària als albigesos i durant la croada fou el centre de l'ortodòxia enfront del catarisme i es va beneficiar de les expropiacions als senyors càtars. Pere de Castellnou, monjo de l'abadia, fou legat del papa Innocenci III per a combatre l'heretgia càtara (1203). Fracassà en la seva missió davant de Ramon VI, comte de Tolosa, al qual va excomunicar.
Fou assassinat a Sant Geli, es diu que a mans d'un home del mateix comte de Tolosa (1208), i la seva mort provocà que al març de 1208, Innocenci III declarés la croada contra les terres occitanes.

Un dels seus abats, Jacme Fornier, fou el papa Benet XII (1334-1342). El 1791 fou venuda. La vida monàstica es va reprendre el 1858, però els darrers cistercencs van abandonar el cenobi el 1901. El 23 de gener de 1908, l'abadia fou comprada per Gustave i Madeleine Fayet per 42.925 francs or i restaurada a partir de llavors.

Fugint de la Revolució de 1868, Antoni Maria Claret i Clarà trobà refugi a l'Abadia de Fontfreda, on morí, als 63 anys, el 24 d'octubre de 1870.

Vegeu també 
 Sant Julià i Santa Basilissa de Vilanova de Raò.

Referències 

Fontfreda
Fontfreda
Fontfreda
Monuments històrics de l'Aude
Transbordador espacial Challenger

El transbordador espacial Challenger (designació NASA: OV-99) era un transbordador de l'agència espacial dels Estats Units (NASA), construït per mitjà d'una estructura corporal que inicialment va ser experimental.

Va realitzar el seu primer vol el 4 de abril de 1983, i va completar nou missions abans de desintergrar-se a la seva desena missió, el 28 de gener de 1986, causant la mort dels seus set tripulants als 73 segons del seu llançament. El Challenger va ser reemplaçat pel transbordador espacial Endeavour, que va volar per primera vegada el 1992, sis anys després de l'accident.

Vols 
La llançadora espacial Challenger va fer 10 vols, va estar 62,41 dies en l'espai, va completar 995 òrbites i va volar 25.803.940 milles en total, incloent-hi la seva missió final.

Missió STS-51-L

Accident del 28 de gener del 1986 

El Challenger es va destruir durant el llançament de la missió 51-L el 28 de gener de 1986. La desintegració del vehicle va començar després que una junta tòrica del seu coet accelerador sòlid (SRB) dret fallés durant l'enlairament. La fallada de la junta tòrica va causar l'obertura d'una bretxa, permetent que el gas calent pressuritzat de l'interior del motor del coet sòlid sortís a l'exterior i contactés amb l'estructura adjacent de connexió amb el SRB i el tanc extern de combustible. Això va provocar la separació de la connexió posterior del SRB dret i la fallada estructural del dipòsit extern. Les forces aerodinàmiques van destruir ràpidament l'orbitador.

Encara que hi ha evidència que la tripulació va poder sobreviure al xoc inicial, la pressió de l'aire dins de la cabina es va perdre, i se suposa que els tripulants van morir en impactar contra l'Oceà Atlàntic.

Tripulació del vol 51-L 
 Greg Jarvis
 Christa McAuliffe
 Ronald McNair
 Ellison Onizuka
 Judith A. "Judy" Resnik
 Michael J. Smith
 Francis Scobee

Referències

Vegeu també 
 Challenger (pel·lícula)

Enllaços externs 

 Space Shuttle Overview: Challenger (OV-099), NASA 
 Challenger (STA-099 / OV-99)  
 Challenger a Encyclopedia Astronautica. 
 Informe de R.P. Feynman sobre el desastre del Challenger. 

Challenger
Gungnir

En la mitologia escandinava, Gungnir és la llança mágica d'Odin que era utilitzada per a decidir el vencedor del combat.

Referències 

Mitologia germànica
Objectes mitològics
Armes de ficció
Lucien Philippe

Lucien Philippe (1925-2005) fou un reconegut vexil·lòleg francès nascut el 1925. Inspector de policia d'informació general, vigilava les manifestacions a París i es va interessar per les banderes dels partits polítics dels manifestants.

El 1969 va fundar amb George Pasch l'associació d'estudis internacionals vexil·lològics i el 1985 la Societat Francesa de Vexil·lologia. Fou editor de la revista francesa "Emblemes et Pavillons" i més tard de "Vexilla Franciae" fins que problemes de vista el van fer retirar cap al 2000. Gran dibuixant va il·lustrar el llibre de Whitney Smith The flag book of the United States (1970) i alguns dels llibres de Michel Lupant. Va col·laborar a moltes revistes vexil·lològiques i darrerament era col·laborador habitual de la catalana "Flag Report". Va rebre la medalla a l'excel·lència en vexil·lologia. Centenars de banderes han pogut ser conegudes i estudiades pels vexil·lòlegs gràcies a les seves precursores tasques d'investigació que, unit a un bon coneixement de la història moderna, li van permetre de descobrir el símbols utilitzats arreu del món i ja desapareguts.

Va morir a Le Crès (a prop de Montpeller) el 17 de març del 2005.

Philippe, Lucien
Philippe, Lucien
Policies europeus
Hel

En la mitologia norrena, Hel és la dea de la mort, filla del déu Loki i la gýgr Angrboda i, per tant, germana del Fenrisúlfr o llop Fenrir i el drac còsmic Jǫrmungandr o Miðgarðsormr.

Regna sobre els nou mons (norrè occidental antic: níu heimar) del reialme homònim de Hel -el més profund dels nou inframons és Niflhel-, amb el seu servent Ganglati i la seva serventa Ganglǫt, tots dos silenciosos i de lents moviments. Dins el regne de Hel, la dea Hel habita en un palau conegut amb el nom d'Éljúðnir, el llindar del qual es diu Fallanda forað.

Es diu que era una noia molt bonica, però la part inferior del seu cos estava en descomposició. Snorri conta que tenia mig cos de color negre (d'aquí l'expressió norrena blár sem Hel), i mig del color normal de la pell.

Etimològicament parlant, el mot deriva del germànic *xaljō, de l'arrel germànica *√xεl- 'tapar, cobrir; amagar' (que també és llatina: la tenim, per exemple, en el mot celar). Està molt estesa l'opinió que *xaljō no designava originàriament el món dels morts o la dea de la mort homònima, sinó la gran cambra mortuòria del *xlaiwaz o túmul funerari germànic. El mot està emparentat amb el gaèlic cuilidh 'celler, lloc secret, tresor', cuile "apartament on es guarden les botigues", i irlandès antic cuile fínda "celler de vi". Per als mots gaèlics, vegeu Alexander MacBain, An Etymological Dictionary of the Gaelic Language. Dins: http://www.ceantar.org/Dicts/MB2/index.html. És una qüestió molt controvertida si la misteriosa Gnipahellir s'ha d'identificar globalment amb el regne de Hel o si només és un dels nou inframons de què aquest consta.

Referències 

Mitologia germànica
Challenger

Challenger (pel·lícula), telefilm estatunidenc dirigit per Glenn Jordan estrenat el 1990 
 Challenger 2, tanc britànic en servei amb els exèrcits del Regne Unit i Oman 
 Expedició Challenger, expedició científica que va aportar multitud de descobriments 
 HMS Challenger
 Fossa Challenger, punt més profund de la Terra mesurat als oceans prop del grup d'illes Mariannes 
 Transbordador espacial Challenger, transbordador de l'agència espacial dels Estats Units (NASA)
 ATP Challenger Tour, circuit de tennis masculí.
Atom

Vegeu Àtom per la partícula química.
Atom és un tipus de format de canal web XML (llenguatge de descripció), similar a l'RSS, és a dir, de sindicació. Va néixer per a resoldre la confusió creada per l'existència d'estàndards similars per a la sindicació (RSS i RDF), i crear així una API i un format de sindicació més flexibles. No obstant això, hi ha qui opina que més que resoldre el problema, el va agreujar. Actualment conviu amb els formats anteriors que volia eliminar.

Encara està en desenvolupament i ha rebut diversos noms, entre ells Echo, per a finalment anomenar-se Atom.

Vegeu també 
 RSS

Sindicació web
Echo

Geografia:
 Echo (Minnesota), localitat estatunidenca
 Echo (Oregon), localitat estatunidenca
 Echo (Utah), localitat estatunidenca
 Val d'Echo, municipi aragonès

 Informàtica:
 Echo (Unix), ordre d'Unix
 Echo, Atom per al format XTM

 Miscel·lània:
 Echo (còmic), sèrie de còmics de Terry Moore
 ECHO, acrònim per als enterovirus del tipus ecovirus
 EChO (nau espacial), telescopi espacial de l'Agència Espacial Europea
 Echo (òpera), òpera de Félix Fourdrain de 1906
 HMS Echo (H87), vaixell de la Royal Navy
 Amazon Echo, altaveu intel·ligent de sobretaula
Comtat d'Auxonne

Auxonne fou una jurisdicció feudal del Regne de França, amb centre a Auxonne, avui dia una ciutat francesa, al departament de la Côte d'Or al sud-est de Dijon. El territori va quedar dins els dominis de la branca cadet del comtat de Borgonya amb Guillem IV de Mâcon que si bé ostentà el títol no va tenir cap actuació destacada al comtat. El primer comte particular efectiu fou Esteve I (1172-1173), fill de Guillem comte de Mâcon que s'hi va instal·lar el 1156 poc abans de morir el seu pare. Esteve va morir el 1173 i el va succeir el seu fill Esteve II (1173-1237), que es va casar amb Beatriu, comtessa de Chalon. Esteve es va declarar feudatari del duc Eudes III de Borgonya (1192-1218) pel comtat d'Auxonne. A la mort d'Esteve el va succeir el seu fill Joan († 1267), que va bescanviar amb el duc Hug IV (1218-1272) el comtat d'Auxonne per la senyoria de Salins, sempre dins el comtat de Borgonya.

Auxonne
Helsinki

Toponímia:
 Hèlsinki, ciutat capital de Finlàndia a la regió d'Uusimaa, al sud del país, a la costa del Golf de Finlàndia
 Aeroport de Hèlsinki-Vantaa, aeroport a Vantaa, a 19 quilòmetres del centre de Hèlsinki, la capital finlandesa
 Catedral de Hèlsinki
 Estadi Olímpic de Hèlsinki, estadi al districte de Töölö (Finlàndia)
 Sinagoga de Hèlsinki, edifici religiós a la ciutat de Hèlsinki 
 Universitat de Hèlsinki
 Organitzacions:
 Helsinki-86, organització anticomunista 
 Comitè de Vigilància de Hèlsinki d'Ucraïna, grup de dissidents d'Ucraïna fundat el 1976 per tal de vigilar els drets humans a Ucraïna i dissolt el 1981 quan van ser detinguts tots els seus membres
 FC Kiffen 08 Helsinki, club esportiu finlandès de la ciutat de Hèlsinki dedicat a la pràctica del futbol i l'hoquei
 Jokerit Helsinki FC, club de futbol finlandès de la ciutat de Helsinki 
 HIFK Helsinki, club esportiu finlandès de la ciutat de Hèlsinki destacat en esports com el futbol, hoquei sobre gel, bandy o floorball
 HPS Helsinki, club de futbol i d'hoquei sobre gel finlandès de la ciutat de Hèlsinki 
 HT Helsinki, club de futbol finlandès 
 PUS Helsinki, club esportiu finlandès de la ciutat de Hèlsinki 
 Unitas Helsinki, club esportiu finlandès de la ciutat de Helsinki 
 HJK Helsinki, club de futbol finlandès de la ciutat de Hèlsinki 
 Esdeveniments:
 Jocs Olímpics de Hèlsinki, diversos esdeveniments
 Conferència de Hèlsinki, fòrum diplomàtic que va reconèixer els resultats territorials sorgits de la Segona Guerra Mundial celebrat a Hèlsinki (1972 -75) 
 Declaració de Hèlsinki
 Miscel·lània:
 Escola de Hèlsinki, grup informal d'artistes de la fotografia vinculats al departament de Fotografia de la Universitat Aalto a Hèlsinki, Finlàndia
 OMX Helsinki 25, índex borsari de la Borsa de Hèlsinki a Finlàndia
Llac Tana

El llac Tana és la font del Nil Blau i el llac més gran d'Etiòpia, a l'Àfrica oriental. Fa aproximadament 84 km de llargada per 66 km d'amplada i està situat al nord-oest del país, a les terres altes. Té una profunditat màxima de 15 m i una superfície aproximada de 3.600 km²; es troba a una altitud de 1.800 m.

Al llac hi ha un grup d'illes, el nombre de les quals ha anat augmentant al llarg del temps a causa del descens del nivell de l'aigua del llac. En moltes d'aquestes illes, s'hi troben esglésies o monestirs aïllats, on es guarden les despulles dels antics emperadors d'Etiòpia i els tresors de l'església.

Algunes de les illes més conegudes del llac Tana són: Tana Cherqos, Daga, Dek i Meshralia.

Enllaços externs 
 Campanya de la UNESCO per a protegir els monuments del llac Tana. 

Llacs d'Etiòpia
Saab

Saab() era una empresa fundada a Suècia, el ram d'activitats inicial de la qual era la fabricació d'avions, principalment per fins militars. Més tard Saab adquirí una fàbrica de camions anomenada Scania AB i va fundar també Saab Automobile, un fabricant d'automòbils que acabà sent comprat per la General Motors Corporation al 1990.

El focus principal de Saab és la producció d'avions, principalment avions de caça, destacant recentment amb el JAS 39 Gripen, un dels caces més moderns del món.
El desenvolupament i la construcció dels aparells té lloc a Linköping.

Història 
La "Svenska Aeroplan AB (aktiebolag)" (en català "Societat Anònima Sueca d'Avions") (SAAB) va fundar-se l'any 1937 a Trollhättan, amb la fusió amb Svenska Aero AB (SAAB) i amb ASJA (1939)
de Linköping, l'oficina central es va desplaçar a Linköping.

A la fi dels anys 1950 Saab va introduir-se al mercat de la informàtica amb Datasaab. Es va crear la companyia per la necessitat de fer ordinadors prou petits com per ser introduïts en els avions com a equipament per a la navegació. Durant els anys 1960 s'hi van desenvolupar diversos ordinadors que es van vendre a diversos països europeus. Alguns d'ells foren utilitzats en la banca. L'ordinador de bord per avions (CK 37) va ser usat l'any 1971 en el Viggen. La companyia es va vendre l'any 1976 a UNIVAC, i Saab va mantenir el desenvolupament d'ordinadors per avions. El maig de 1965, el nom de la companyia es va canviar a Saab AB per reflectir la diversitat d'activitats.

L'any 1968 Saab AB es va fusionar amb la companyia fabricant de camions i autobusos Scania-Vabis, i va esdevenir Saab-Scania AB.

L'any 1990 General Motors va comprar el 51% de la divisió de cotxes Saab Automobile, i una dècada més tard va completar-ne la compra.

El mes de juny de 2012, Investor AB té el 30% de la companyia (amb un 39,5% dels vots) i és el propietari majoritari.

Enllaços externs 
 Pàgina oficial de Saab

Referències 

Grup General Motors
Empreses de Suècia
Fabricants d'automòbils
Fabricants d'aeronaus europeus
Salem (Massachusetts)

Salem és una ciutat localitzada al Comtat d'Essex (Massachusetts). El nom Salem està relacionat amb el mot hebreu shalom, que significa pau.

Molta gent assoccia la ciutat amb el Judici a les Bruixes de Salem del 1692, que la ciutat utilitza com a atracció turística. Tanmateix, la importància genuïna de Salem en la història americana és la seva posició com un port utilitzat per la East Indies Trade. La ciutat també es confon amb el Salem del culebrot Days of Our Lives, amb el qual no hi ha cap relació.

Persones il·lustres 
 Arthur Foote, compositor (1853-1937)
 Benjamin Peirce, matemàtic (1809-1880)
 John Homer Grunn (1880 - 1944) compositor i pianista, 

Comtat d'Essex (Massachusetts)
Ciutats de Massachusetts
Pere Serafí

Pere Serafí (1505/10 - Barcelona, 1567) fou un poeta i pintor català del Renaixement. Els seus contemporanis l'anomenaren «lo Grec»; hom creu que això és perquè de petit s'hauria establert a Barcelona provinent de Xipre.

Biografia 
Serafí s'aproximava a la figura d'home renaixentista que tocava diferents arts: era pintor, escriptor i també tocava un instrument, la lira, però no pot ser considerat pròpiament músic. La literatura era la seva primera ocupació després de la pintura. En el seu vessant pictòric, es poden destacar els retaules d'Arenys de Munt (1544) i de Sant Romà de Lloret (1548) i les portes dels orgues de les catedrals de Barcelona i Tarragona (1563). Aquesta faceta creativa gairebé total lliga amb l'època renaixentista, i entronca amb el concepte d'home nou que esmentaren Leonardo da Vinci i Miquel Àngel.

A Serafí tot li va anar molt bé, es va relacionar amb l'aristocràcia i va poder viure de l'art gràcies a la protecció de Jeroni Galceran Serapi de Sorribes al qual, a banda de lloar en el pròleg del seu llibre De poesia vulgar en lengua Catalana, dedica un sonet de forma italianitzant. Malauradament, va emmalaltir, empobrir i morir el 1567: està documentat el seu enterrament, el 5 de gener, a l'església de la Mercè.

Obra literària 
Pel que fa a la seva obra, tenim tota una col·lecció de poemes. El 1560 col·labora amb un sonet a l'edició de l'obra d'Ausiàs March i, cinc anys més tard, publica Dos llibres, conjunt de 170 poemes distribuïts en dues parts, una de profana i una altra d'espiritual. El fet que emmalaltís va impedir que edités la seva obra castellana, que hauria comprès una «art poètica» adreçada al rei.

En les seves obres, utilitza formes poètiques pròpies del Renaixement. És autor de sonets, madrigals, octaves rimades, epístoles, emblemes (comentaris de dibuixos), cançons i poemes. Serafí és un poeta sobre el patiment amorós en la línia petrarquista. De fet, en el sonet 34 (que justifica el títol del llibre de poemes) del seu recull de «poemes catalans» fa una valoració renaixentista dels grans poetes de l'antiguitat, al costat d'altres en llengua vulgar. Pel que fa als primers parla d'Homer, Virgili i Ovidi. Pel que fa al segons, de Petrarca, Dant i Ausiàs March.

Els romàntics catalans de la Renaixença el van valorar, desmentint el tòpic de la literatura moderna com a mal vista. I el compositor Pere Albert Vila li musicà el poema Cançó d'un desesperat d'amor.

Obra artística

Referències

Bibliografia 
 

Escriptors catalans de l'edat moderna en català
Pintors catalans del Renaixement
Morts a Barcelona
Escriptors catalans històrics en català
Joan Pujol

Joan Pujol, poeta, nasqué probablement a Mataró en data indeterminada i morí després del 1603. Fou prevere de Mataró. Va elegir la carrera eclesiàstica. Joan Pujol utilitzava la seva poesia per a enviar un missatge moral als seus lectors. Tota la poesia de Joan Pujol mostra una gran influència d'Ausiàs March, que tot sigui dit, no era una influència més, sinó la referència màxima.

La seva obra poètica en català (1574) comprèn un poema èpic a la victòria de Lepant, escrit bàsicament en decasíl·labs de cobles encreuades, i el poema Visió en somni.

Popularment, el poema èpic de Pujol es coneix amb el nom de La Batalla de Lepant. En aquest poema, s'explica la moral que amaga el poeta: «Clamar no es deu si cerca mal i el troba». El relat de Pujol comença un any abans que s'iniciï la batalla. En aquest any abans, s'expliquen els antecedents de la batalla i de com es prepararen naus, soldats, armament i d'altres. L'edició de l'obra de Pujol inclou dos poemes laudatoris de l'humanista del Rosselló Francesc Comte.

Visió en somni és un poema narratiu amb estructura de gènere medieval. La narració és en primera persona, s'ambienta en un món meravellós visitat en somnis. El poema està compost per dues cobles de deu versos decasíl·labs cada una, són cobles encreuades de quatre rimes i dos versos apariats al final. En el poema, l'autor critica la gent que es pensa que sap molt sobre Ausiàs March quan, en realitat, no en saben res (segons Pujol). A la segona cobla, vol lloar una persona, el cient, una persona que, d'acord amb el que expressa Pujol, sí que té prou coneixements sobre March i la seva obra. El cient resulta ser Joan Lluís Vileta, filòsof i canonge barceloní, amb molta influència sobre Pujol. Així doncs, el poema esdevé un panegíric de Vileta.

La figura de Joan Pujol ha estat objecte de diversos estudis. El primer intel·lectual modern que el redescobrí fou el rossellonès Josep Tastu, que introduí l'obra del mataroní en els estudis del bibliògraf Fèlix Torres i Amat de Palou.

Bibliografia

Referències 

Poetes maresmencs en català
Escriptors catalans de l'edat moderna en català
Escriptors mataronins
Religiosos mataronins
Religiosos catalans històrics
Escriptors catalans històrics en català