Марио Варгас Льоса

Хорхе Марио Педро Варгас Льоса () е перуански писател, нобелов лауреат, един от водещите латиноамерикански романисти, публицисти и есеисти.

Биография 
Марио Варгас Льоса е роден през 1936 г. в Арекипа в семейство от средната класа. Той е единствено дете на Ернесто Варгас Малдонадо и Дар Льоса Урета, които се разделят пет месеца след женитбата си. Варгас Льоса прекарва детството си със своята майка в Кочабамба, Боливия, където учи в местния колеж Ла Сал. При управлението на Хосе Луис Бустаманте дядото на Варгас Льоса заема важен политически пост в Пиура, където той се премества с майка си. През 1946 г. Марио Варгас Льоса отива в Лима, където се среща за първи път с баща си. През следващите години родителите му живеят заедно. Той учи в колежа Ла Сал в Лима, а през 1950 г. баща му го изпраща във Военната академия.

Година преди завършването на Военната академия Варгас Льоса вече работи като любител-журналист. Той напуска академията и довършва образованието си в Пиура, където работи за местния вестник „Ла Индустрия“, като междувременно поставя първата си пиеса „Бягството на инката“ („La Huida del Inca“). През 1953 г. постъпва в Националния университет „Сан Маркос“ в Лима, където учи литература. През 1955 г. се жени за Хулия Уркиди, сестра на съпругата на чичо му, която е с 13 години по-възрастна от него. Връзката им продължава няколко години, след което през 1959 г. той заминава за Испания, където подготвя докторска дисертация в университета Комплутенсе в Мадрид.

Марио Варгас Льоса става известен с романа си „Градът и кучетата“ („La Ciudad y los Perros“; 1962). Книгата е посрещната с широко одобрение и нейният автор е обявен за един от основните представители на латиноамериканската литературна вълна, наред с Хулио Кортасар, Карлос Фуентес и Габриел Гарсия Маркес. Той затвърждава репутацията си с романа „Зелената къща“ („La Casa Verde“; 1966), за който получава първата награда „Ромуло Галегос“ в конкуренция с Хуан Карлос Онети и Габриел Гарсия Маркес.

През 1965 г. Варгас Льоса се жени за първата си братовчедка Патрисия Льоса, от която има три деца. Най-големият му син Алваро Варгас Льоса също става писател.

През 80-те години Марио Варгас Льоса се включва в политическия живот и става активен привърженик на икономическия либерализъм.

През 1990 г. се кандидатира за президент на Перу и губи изборите срещу Алберто Фухимори. Малко по-късно заминава за Испания и през 1993 г. получава испанско гражданство, след което се връща в Лима. През 1994 г. получава наградата за испаноезична литература „Мигел де Сервантес“.

През 2010 г. Марио Варгас Льоса е удостоен с Нобелова награда за литература. Призът от Шведската академия му се дава за „картографирането на властовите структури и отчетливото му изобразяване на личностните устойчивост, бунт и поражение“.

Произведения 
 La huida del Inca (Бягството на инката, 1952), пиеса
 Los jefes (1959), разкази
 La ciudad y los perros (1963), романГрадът и кучетата. Превод от испански Тамара Такова. Пловдив: Христо Г. Данов, 1980, 292 с.
 La casa verde (1965), романЗелената къща. София: Народна култура, 1973, 394 с.
 Los cachorros (1967), разкази
 Conversación en La Catedral (1969), романРазговор в Катедралата. София: Народна култура, 1985, 636 с.
 García Márquez: historia de un deicidio (Гарсия Маркес: историята на едно богоубийство, 1971), есета
 Pantaleón y las visitadoras (1973), романПанталеон и посетителките. Превод от испански Емилия Юлзари. София: Отечествен фронт, 1981, 248 с.
 La orgía perpetua: Flaubert y „Madame Bovary“ (Вечната оргия: Флобер и „Мадам Бовари“, 1975), есета
 La tía Julia y el escribidor (1977), романЛеля Хулия и писачът. Превод от испански Емилия Юлзари. Пловдив: Христо Г. Данов, 1981, 292 с.Леля Хулия и писачът. Превод от испански Емилия Юлзари. Пловдив: Хермес, 2006, 384 с. ISBN 954-26-0405-X
 Entre Sartre y Camus (Между Сартър и Камю, 1981), есета
 La guerra del fin del mundo (Войната в края на света, 1981), роман
 La Señorita de Tacna (Госпожицата от Такна, 1981), пиеса
 Kathie y el hipopótamo (Кати и хипопотамът, 1983), пиеса
 Historia de Mayta (История на Майта, 1984), роман
 ¿Quién mató a Palomito Molero (1986), романКой уби Паломино Молеро?. София: Колибри, 2012, 144 с.
 La Chunga (1986), пиеса
 El hablador (1987), романРазказвачът. Пловдив: Хермес, 2010, 240 с.
 Elogio de la madrastra (1988), романВъзхвала на мащехата. Превод от испански Боряна Цонева. София: Сигнал, 1992, 152 с.
 La verdad de las mentiras: ensayos sobre la novela moderna (Истината за лъжите: есета за съвременния роман, 1990), есета
 Lituma en los Andes (1993), романЛитума в Андите. София: Колибри, 2013
 El loco de los balcones (Лудият от балконите, 1993), пиеса
 El pez en el agua. Memorias (Риба във водата. Спомени, 1993), мемоари
 Ojos bonitos, cuadros feos (Красиви очи, грозни картини, 1996), пиеса
 Los cuadernos de don Rigoberto (Тетрадките на дон Ригоберто, 1997), роман
 Cartas a un joven novelista (Писма до начинаещия романист, 1997), есета
 La fiesta del chivo (2000), романПразникът на козела. Пловдив: Хермес, 2004, 448 с. ISBN 954-26-0146-8
 Diario de Irak (Иракски дневник, 2003), репортажи
 El paraíso en la otra esquina (2003), романРаят зад другия ъгъл. Пловдив: Хермес, 2005, 404 с. ISBN 954-26-0349-5
 Travesuras de la niña mala (2006), романЛудориите на лошото момиче. Пловдив: Хермес, 2007, 256 с. ISBN 978-954-26-0545-4
 El sueño del celta (2010), романМечтата на келта. Превод от испански Десислава Антова. София: Колибри, 2008, 416 с. ISBN 978-619-150-112-0
 El héroe discreto (2013), романГерой по неволя. Превод от испански Емилия Юлзари. София: Колибри, 2015, 376 с.ISBN 978-619-150-318-6
 Cinco esquinas (2016), романКвартал Петте кьошета. Превод от испански Емилия Юлзари. София: Колибри, 2017, 256 с. ISBN 978-619-02-0105-2

Екранизации в киното 
 Día domingo, екранизация на едноименния разказ, режисирана от Луис Льоса през 1970 г.
 Los cachorros, произведение, адаптирано към киното през 1973 г. от Хорхе Фонс, носител на наградата на Института за култура на Международния филмов фестивал в Сан Себастиан през 1972 г.
 Панталеон и посетителките, пиеса, екранизирана през 1975 г., сърежисирана от самия Варгас Льоса, който изиграва и една от второстепенните роли.
 Градът и кучетата, филмова версия, режисирана от Франсиско Хосе Ломбарди през 1985 г.
 Ягуар, втора екранизация на „Градът и кучетата“, филм, заснет в Русия от чилийския режисьор Себастиан Аларкон през 1986 г.
 Tune in Tomorrow, екранизация на Леля Хулия и писачът, режисирана от Джон Амиел през 1990 г.
 Панталеон и посетителките, втора екранизация на едноименния роман, режисирана от Франсиско Хосе Ломбарди през 1999 г.
 Празникът на козела, режисиран от Луис Льоса през 2005 г.
 Лудориите на лошото момиче, мексикански уеб сериал от 2022 г., продуциран от ТелевисаУнивисион.

Бележки

Външни препратки 

  Официален сайт
  Petri Liukkonen, Подробна биобиблиография на Марио Варгас Льоса, Books and Writers (kirjasto.sci.fi). Архивирано
 Лиляна Табакова, „Льоса – един непопулист“, „Литературен вестник“, 23 юни 2004 г.
 Къдринка Къдринова, „Марио Варгас Льоса: Книгите ни измъкват от пещерите и ни показват звездите“, сп. „Тема“, бр. 21 (600), 27 май 2013
 Откъси от книги на Марио Варгас Льоса в Литературен клуб

Перуански писатели
Перуански драматурзи
Романисти
Есеисти
Автобиографи
Колумнисти
Перуански политици
Антикомунисти
Носители на Нобелова награда за литература
Носители на ордена на Почетния легион
Доктор хонорис кауза на Оксфордския университет
Доктор хонорис кауза на Йейлския университет
Доктор хонорис кауза на Софийския университет
Членове на Френската академия
Агностици
Родени в Перу