alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Llista de les Nacions Unides de territoris no autònoms

Un territori no autònom és un territori dependent que, per mandat de l'Organització de les Nacions Unides (ONU), ha de ser objecte d'un procés de descolonització.

El 1945, quan es va fundar l'Organització de Nacions Unides, existien més de 80 territoris no autònoms, en els quals vivien 750 milions de persones, la qual cosa representava una tercera part de la humanitat.
El Comitè Especial de Descolonització o Comitè Especial dels 24 de l'ONU és un organisme creat el 1961 i encarregat de controlar i impulsar el procés de descolonització dels territoris no autònoms sota administració de potències colonials, amb la finalitat de posar fi al colonialisme.

El 2015 hi havia encara 17 territoris en la llista de territoris no autònoms pendents de ser descolonitzats.

Àfrica 
 Sàhara Occidental

Amèrica 
 Anguilla
 Bermudes
 Illes Caiman
 Illes Malvines
 Illes Turks i Caicos
 Illes Verges Britàniques
 Illes Verges Nord-americanes
 Montserrat
 Santa Helena

Europa 
 Gibraltar

Oceania 
 Guam
 Nova Caledònia
 Pitcairn
 Samoa Americana
 Tokelau
 Polinèsia Francesa

Referències 
 Territoris no autònoms (Non-Self-Governing Territories) segons la llista que en va fer l'Assemblea General de les Nacions Unides el 2002

Enllaços externs 

 "Les Nacions Unides i la descolonització", Les Nacions Unides i la descolonització, Nacions Unides. 
 "Territoris en fideïcomís i no autònoms", Les Nacions Unides i la descolonització, Nacions Unides. 

Territoris dependents
Carib

S'anomena el Carib l'àrea d'Amèrica banyada pel mar Carib, especialment les nombroses illes que hi ha. La paraula té l'origen en els caribs de la regió.

Geografia 
Aquestes illes, dites també les Antilles i, antigament, les Índies Occidentals, es disposen en una corba que va del sud de Florida, cap al sud-oest, fins al nord-est de Veneçuela. N'hi ha prop de 7.000, entre illes, illots, esculls i cais. S'organitzen en 25 territoris, que inclouen tant estats sobirans com departaments d'ultramar i dependències.

El gentilici és caribeny.

Els territoris del Carib, tant els insulars com els continentals, és part majoritàriament de l'Amèrica Central, si bé també s'hi inclou la costa nord de l'Amèrica del Sud.

El Carib pren aquest nom dels caribs, una de les tribus ameríndies que habitaven la regió abans de l'arribada dels europeus, sobretot les Petites Antilles i una part de les terres veïnes del continent. Ara en resten molt pocs, la major part en zones muntanyoses de mal accés de les Guaianes i de Veneçuela.

La regió caribenca històricament ha estat famosa pels seus pirates i actualment és una destacada destinació turística.

Organitzacions intergovernamentals de caràcter regional 
Llista d'alguns dels organismes de col·laboració entre les diverses illes caribenyes:
 Agència de Resposta a Emergències i Desastres del Carib (CDERA)
 Associació d'Estats del Carib (AEC)
 Associació Hotelera del Carib (AHC)
 Banc de Desenvolupament del Carib (BDC)
 Comissió Econòmica de les Nacions Unides per a l'Amèrica Llatina i el Carib (CEPAL)
 Comunitat del Carib (CARICOM)
 Estats d'Àfrica, el Carib i el Pacífic (ACP)
 Maquinària Regional de Negociació del Carib (MRNC)
 Organització d'Estats del Carib Oriental (OECO)
 Organització del Turisme del Carib (OTC)
 Programa Regional del Carib per a la Competitivitat Econòmica (CPEC)
 Registre d'Adreces d'Internet per a l'Amèrica Llatina i el Carib (LACNIC)

Vegeu també 
 Afro-francesos
 Afrobritànics
 Història del Carib

Referències
Besiers-Carcassona

Besiers-Carcassona fou un llinatge vescomtal que va governar els vescomtats de Besiers i Agde.

Per el matrimoni de la vescomtessa Garsenda de Besiers i Agde (994-1034), els vescomtats van passar al comte de Ramon I de Carcassona (+ 1010) i llavors als seus fills. Els fills i successors de Ramon I, Guillem i Pere, es van repartir els dominis paterns, i el segon va iniciar la línia de Besiers-Carcassona.

Vegeu també 
 Comtat de Carcassona.
 Vescomtat de Besiers.
Dinasties
Vescomtes d'Occitània
Vescomtat de Carcassona

El vescomtat de Carcassona sorgí el 1082. En aquesta data Bernat Ató Trencavell vescomte de Nimes i Albi, al·legant els drets de la seva mare Ermengarda (que els havia venut a Barcelona abans del 1070) va reclamar els comtats de Carcassona i Rasès i els vescomtats de Besiers i Agde i se'n va apoderar. Els Trencavell varen ser senyors de fet dels dominis però només amb el títol de vescomtes. Ermengarda va morir el 1101 i el seu fill Bernat Ató I (IV de Nimes i d'Albi) fou llavors proclamat formalment vescomte de Carcassona, Rasès, Besiers i Agde. Barcelona va defendre els seus drets repetidament. El 1107 Ramon Berenguer III es va apoderar de la ciutat de Carcassona. El 1129 o 1130 va morir Bernat Ató IV i els seus fills Roger I, Ramon I i Bernat Ato V el van succeir el primer a Albi i Carcassona, el segon a Besiers i el tercer a Agde. Roger va morir sense fills el 1150 i el seu germà Ramon Trencavell I va governar els estats (menys Agde) fins al 1167. Després de set guerres (1096, 1107, 1112, 1120, 1124, 1150 i 1157) Ramon I Trencavell va reconèixer el 1157 la sobirania de Barcelona, reconeixement confirmat el 1167. El seu fill Roger II (III de Besiers) fou vescomte fins al 1194, i després el seu fill Ramon Roger fins al 1209 en què fou desposseït i empresonat per Simó de Montfort i va morir poc després en captiveri, potser emmetzinat. El seu parent Bernat Ató VI de Nimes i Agde, també va perdre els seus dominis el 1214 davant de Simó de Montfort. El 1224 el fill de Ramon Roger I, Ramon Trencavell II, després d'alguns intents fallits, va recuperar els estats del pare, però els va perdre el 1227; va tornar-los a recuperar parcialment el 1240 però finalment el 1247 va cedir els seus drets al rei de França a canvi d'una pensió.

Llista de vescomtes 
 Ermengarda de Carcassona 1082-1101
 Ramon Bernat Trencavell (marit, mort el 1074, mai fou vescomte)
 Bernat Ató IV 1101-1129
 Roger I Trencavell 1089-1150 (a vegades esmentat com Roger IV de Carcassona)
 Ramon Roger Trencavell, vers 1130-1167 (a vegades esmentat com Ramon I Trencavell)
 Roger II Trencavell 1167-1194
 Ramon Roger II Trencavell 1194-1209 (a vegades esmentat com Ramon Roger Trencavell)
 Simó de Montfort 1209-1218
 Amalric de Montfort 1218-1224
 Ramon II Trencavell 1224-1227
 a la corona de França 1227-1240
 Ramon II Trencavell 1240-1247 (parcialment)
 a la corona de França 1247
Abadia de la Grassa

L'abadia de la Grassa (Santa Maria d'Orbieu, o de la Grassa) és una antiga abadia benedictina de l'estat francès, situada al poble de la Grassa (en francès, Lagrasse), a la comarca del Termenès del departament de l'Aude, a la regió del Llenguadoc-Rosselló, dintre del districte de Carcassona. Està catalogada com a Monument històric.

La part més antiga de l'abadia, el primer palau de l'abat, té un claustre petit. Més enllà, es troben els cellers i caves en sales poc il·luminades. Al damunt, hi ha les cel·les dels monjos, del . L'església és també del  i al costat té el nou palau de l'abat, del . Una torre del  (inacabada) s'aixeca a la part sud. L'abadia pot ser visitada.

El monestir de Santa Maria de la Grassa fou fundada al  per Nimfridi o Nebridi que, amb alguns companys, es va retirar en aquest lloc a la riba de l'Orbieu, que aleshores s'anomenava Novalias. Amb el suport d'alguns senyors del territori, va poder construir un monestir i després una església dedicada a la Verge. Nebridi fou abat del monestir que Carlemany va convertir en abadia i li va confirmar les donacions rebudes per un diploma, emès a Compiegne el gener de l'any onzè del seu regnat, i després li va fer noves donacions. Durant molt de temps, es va dir Nostra Senyora d'Orbieu (Orobio) pel rierol en el qual estava. Se sap que ja existia el 779 i la seva fundació seria dos anys anterior a la del monestir d'Aniana. La vila a la rodalia fou part de la diòcesi de Carcassona. Nebridi, el seu primer abat, fou després bisbe de Narbona. En temps de l'abat Attala, el rei Lluís el Pietós li va confirmar privilegis i li va garantir la possessió de tres petits monestirs o priorats que en depenien: Sant Cucufat de Plexus (modern Sant Cucufat a la riba de l'Aude), Sant Pere de Cabrespina al Menerbe a la vora del riu Clamon, i el monestir de la Pajma, a la vora de l'estany del mateix nom (815)., a l

Entre els llocs catalans que havien depès de la Grassa es troba la vila d'Estagell, a la comarca del Rosselló.

Va perviure fins a la Revolució, quan els edificis van ser subhastats i adquirits per particulars.

Des de 2004, és una abadia de canonges regulars de la Mare de Déu, que empren els llibres litúrgics en la forma extraordinària del ritu romà.

El 2022 va obrir un centre de lectura.

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web de l'abadia de la Grassa .

Grassa
Monuments històrics de l'Aude
Grassa
Mesa

Mesa del Parlament Europeu 
 Mesa (geomorfologia), superfície aplanada
 Tecnologia
 Mesa 3D o Mesa, biblioteca gràfica de codi obert, desenvolupada inicialment per Brian Paul a l'agost de 1993
 Mesa (llenguatge de programació), llenguatge de programació orientat a objectes desenvolupat per un grup d'investigadors de Xerox PARC a finals de la dècada de 1970
 Toponímia:
 Mesa (Arizona), EUA
 Mesa (Califòrnia), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia
 Mesa (Castella), senyoria de Castella
 Mesa (Llenguadoc), municipi francès al departament de l'Erau i (regió de Llenguadoc-Rosselló)
 Mesa (Washington), població dels Estats Units a l'estat de Washington
 Riu Mesa, afluent del Jalón
 Mesa Verde, concentració de població designada pel cens del Comtat de Riverside a l'estat de Califòrnia (Estats Units d'Amèrica)
 Parc Nacional de Mesa Verde, a Colorado, EUA, antic assentament dels anasazi
Sàhara Espanyol

Sàhara Espanyol (actualment, Sàhara Occidental) fou el nom donat a la província espanyola formada el 12 de gener de 1958 amb l'antiga colònia de Río de Oro una vegada se'n va separar el territori de Cap Juby, estrictament part del Protectorat Espanyol al Marroc, país al qual va retornar el mateix 1958 pel Tractat d'Angra de Cintra que va tancar la Guerra d'Ifni.

La colònia de Río de Oro estava integrada des de 1946 dins l'Àfrica Occidental Espanyola, formada per aquest territori i per Ifni i extingida el mateix 1958. Río de Oro estava format al seu torn per dos "districtes" (sense vida administrativa separada), Saguia al-Hamra i Río de Oro propi; també per Cabo Juby, encara que, com s'ha indicat, tècnicament era part del protectorat espanyol sobre el Marroc (del 1920 al 1924 hi havia hagut també el districte de La Agüera, fusionat amb Río de Oro propi el 1924).

El 2 de març de 1956, Muhàmmad V del Marroc va aconseguir el reconeixement de la independència del seu país per part de França. El 7 d'abril, Espanya, malgrat de les protestes formulades per l'Exèrcit (entre altres pel general Rafael García Valiño, alt comissari) reconeix la independència marroquina. Finalitzaven d'aquesta forma els protectorats exercits per França i Espanya, respectivament, sobre el Marroc. El Sàhara Espanyol fou lliurat al Marroc i Mauritània el 27 de febrer de 1976, després de la marxa verda i un breu període transitori (6 de febrer a 27 de febrer) amb una administració amb representants dels tres països, Espanya, el Marroc i Mauritània, integrada per Rafael de Valdés Iglesias, Ahmed Bensouda i Abdellahi Ould Cheikh. La població, favorable a la independència, va fer costat al Front Polisario.

Governadors provincials 
 José Héctor Vázquez 12 de gener de 1958 a 22 de juliol de 1958
 Mariano Alonso Alonso 1958-1961
 Pedro Latorre Alcubierre 1961-1964
 Joaquín Agulla Jiménez Coronado 1964-1965
 Adolfo Artalejo Campos 5 a 26 de novembre de 1965
 Ángel Enríquez Larrondo 1965-1967
 José María Pérez de Lema Tejero 1967-1971
 Fernando de Santiago y Díaz de Mendívil 1971-1974
 Federico Gómez de Salazar y Nieto 1974-1976

Referències 

Història del Sàhara Occidental
Geografia històrica d'Espanya
Imperi Espanyol
Kaffeine

Kaffeine és un reproductor multimèdia per a l'escriptori KDE. És programari lliure cobert per la llicència pública general de GNU.

Com a motor per a reproduir els arxius multimèdia fa servir un altre programari lliure anomenat Xine. Per facilitar la feina a l'usuari, disposa d'uns formularis que permeten configurar aquest programa directament des de Kaffeine. Gràcies a això, és capaç de reproduir molts formats de vídeo i de so a més de CDs, DVDs, DVBs i streaming. A més a més, té la capacitat de connectar-se a la CDDB per mostrar informació del que s'està reproduint.

Referències

Vegeu també 
 Totem (programari)
 VLC media player

Enllaços externs 

 web oficial del Kaffeine 
 Manual del programa

KDE
Reproductors multimèdia lliures
Acció Catalana

Acció Catalana fou un partit polític catalanista creat arran d'una escissió de les joventuts de la Lliga Regionalista.

Fundació i trajectòria 
Acció catalana es va fundar durant la Conferència Nacional Catalana, una assemblea política que els dies 4 i 5 de juny de 1922 va congregar a Barcelona els elements de la Joventut Nacionalista (com ara el Centre de la Unió Nacionalista presidit a Tarragona per Manuel Galés), dissidents amb la Lliga Regionalista, antics membres de la Unió Federal Nacionalista Republicana i altres joves intel·lectuals independents.

El nou partit estava disconforme amb l'actuació política de la Lliga, que qualificava de poc catalanista i massa dretana i oportunista per la participació de Francesc Cambó al govern d'Antoni Maura sense cap contrapartida al catalanisme. Tot i això, no era un partit independentista. Eren ferms defensors de la cohesió nacional catalana mitjançant l'activitat social i cultural. De la lliga heretà el seu accidentalisme pel que fa a les formes de govern.

El primer comitè central el formaren: Jaume Bofill i Mates, president; Lluís Nicolau d'Olwer, vicepresident; Antoni Rovira i Virgili, també vicepresident; Carles Jordà i Fages, Ramon d'Abadal i de Vinyals i Leandre Cervera i Astor.

Altres membres destacats foren Manuel Raventós, Alexandre Plana, Martí Esteve i Manuel Carrasco i Formiguera.

A les primeres eleccions en què va participar aconseguí uns resultats excel·lents. Va obtenir cinc diputats a la Mancomunitat: tres a Barcelona, un a Vilanova-Sant Feliu i l'altre a Olot-Puigcerdà. A l'estiu del 1923 pactà amb els nacionalistes bascs i gallecs la Triple Aliança.

Durant la dictadura de Primo de Rivera el partit va adquirir el diari La Publicidad i el va catalanitzar totalment; ara sota el nom de La Publicitat, es convertí en el mitjà a través del qual defensaven del seu ideari. També editaren durant una temporada la revista Acció Catalana, amb la participació de prestigiosos intel·lectuals del moment.

Escissió i reunificació 
El 1928 es van escindir breument del partit Rovira i Virgili, Leandre Cervera i Macià Mallol per la manca de compromís republicà i fundaren l'Acció Republicana de Catalunya.

Un cop caiguda la dictadura, els dos partits van participar en el pacte de Sant Sebastià (1930), en el qual Lluís Nicolau d'Olwer fou nomenat membre del govern provisional de la República Espanyola presidit en la clandestinitat per Niceto Alcalá-Zamora. El març de 1931 es van fusionar altre cop en un sol partit: el Partit Catalanista Republicà, que el març de 1933 rebatejarien amb el nom d'Acció Catalana Republicana.

Referències

Vegeu també 
 Les Circumstàncies
 Vicenç Prat i Brunet
 Àngel Serra i Riera
Chari

El riu Chari (; ) és un riu de l'Àfrica Central. Neix a la República Centreafricana i desguassa al llac Txad després d'haver travessat el Txad. La darrera part del curs fa de frontera entre el Txad i el Camerun. Recorre uns 1.200 km i la seva conca ocupa una extensió de 600.000 km².

El riu Chari representa el 95% de les aportacions d'aigua al llac Txad. La majora dels habitants del Txad viuen a les ribes del Chari o dels seus afluents. Passa, entre d'altres, per les ciutats txadianes de Sarh i N'Djamena.

Entre els seus afluents destaquen, per la dreta, el Gribingui, el Bamingui, el Bangoran, el Bahr Aouk, el Bahr Keïta i el Bahr Salamat, i per l'esquerra l'Ouham o Bahr Sara i el Logone, que en són els emissaris principals.

Vegeu també 
 Kotokos.

Referències 

Rius africans de conques endorreiques
Geografia del Txad
Rius del Camerun
Geografia de la República Centreafricana
Cantueso

El cantueso o cantauesso és un licor elaborat a la província d'Alacant, especialment a les ciutats d'Elx i Monòver s'obté per la destil·lació de la flor i el peduncle de la planta del Thymus moroderi i alcohol neutre. El seu contingut en alcohol està comprès entre el 25% i el 35% amb un contingut mínim en sucre de 100 grams per litre, el que li proporciona un sabor dolç característic i un color que va des del transparent al bru. Per a la seua elaboració el licor ha de romandre un mínim de dos mesos en repòs podent ser envellit en barrils de roure durant un període de dos anys com a mínim. Així mateix, el primer empresari que va comercialitzar el cantueso va ser el licorista monover Queremón Alfonso Prats (1886 – 1936).

Per tal de fer el licor cal recol·lectar la flor del cantauesso, procedent només de les comarques de l'Alacantí, del Baix Segura, de l'Alt Vinalopó, del Vinalopó Mitjà i del Baix Vinalopó, en el moment de la màxima floració (maig i juny) mitjançant la poda o la sega per a recollir les flors i els seus peduncles, mai les parts llenyoses. Després es renten i s'assequen a l'aire en llocs amb poca llum i conservades a llocs frescs, secs i amb poca llum fins al moment de la seua utilització.

La seua elaboració està regulada com a Denominació Geogràfica controlada pel consell regulador de les «denominacions específiques de begudes espirituoses tradicionals d'Alacant» juntament amb l'anís paloma, l'herbero i l'aperitiu cafè d'Alcoi.

Referències 

Indicació geogràfica de begudes espirituoses
Gastronomia de l'Alcoià
Licors d'herbes
Manrique de Lara

Manrique de Lara és un llinatge castellà, branca de la família dels Lara

Fundada per Rodrigo Perez Manrique de Lara, senyor d'Amusco i merino major durant el regnat d'Alfons VIII de Castella, a més de net del comte Manrique de Lara, senyor de Molina. Els seus dominis originaris foren la Tierra de Campos (Amusco, Paredes de Nava i altres) però després s'estengueren (Aguilar de Campoo i Castañeda a Castella, algunes possessions a Biscaia, Treviño i Nájera a Navarra). La branca principal es va extingir però va continuar per la lateral (comtes de Castañeda i marquesos d'Aguilar de Campoo) i col·lateral (comtes de Treviño i ducs de Najera). La darrera branca d'aquesta família té el títol de comtes de Paredes de Nava.

Membres de la família 
 Manrique Pérez de Lara, primer senyor de Molina
 Rodrigo Perez Manrique de Lara
 Joana III de Cardona i Manrique de Lara (1499 - 1564) fou duquessa de Cardona
 Joan Vich i Manrique de Lara
 Domingo Manrique de Lara Peñate

Dinasties
Unió Federal Nacionalista Republicana

La Unió Federal Nacionalista Republicana (UFNR) va ser un partit polític fundat a Barcelona a l'abril de 1910.

Des de l'any 1909 alguns sectors de tres partits, Unió Republicana, el Partit Republicà Democràtic Federal i el Centre Nacionalista Republicà, mantenien una aliança electoral coneguda com a Esquerra Catalana que, un any més tard, va originar la fundació d'aquest partit, nomenant com a president a Josep Maria Vallès. Hi convivien sectors liberals de la burgesia catalana de l'època amb fraccions federalistes, o obreres o socialitzants, sota un programa bàsicament autonomista; així, formaven part del partit membres provinents de diferents àmbits, entre els quals es poden citar a Andreu Nin, Francesc Layret, Joaquim Lluhí, Joan Vidal i Valls, Albert Bastardas i Sampere o Pompeu Fabra entre altres.

Va participar en les eleccions legislatives de Barcelona de 1910, obtenint una representació considerable. Un any més tard va ingressar en la Conjunció Republicà-socialista de caràcter més lerrouxista, però la posterior mort de Vallès, el seu president, sumada a la no acceptació total en el republicanisme català de la ideologia de Lerroux per part dels federalistes, va provocar la migració dels antics membres provinents d'Unió Republicana, com Lluís Companys, el 1912. La UFNR amb Pere Coromines com a president, afectada per aquests factors i el gran descens de vots l'any 1913 enfront de l'increment per part d'altre partit polític de dretes, la Lliga, va buscar la coalició amb altres partits d'esquerres radicals, aliança formalitzada en el Pacte de Sant Gervasi.

Amb el desenvolupament de la Primera Guerra Mundial, va prendre una postura francòfila, tot i que inicialment s'havia postulat per la neutralitat. El partit, sense aspecte polític propi i amb discrepàncies internes, davant la nova derrota en les legislatives d'abril de 1916 es va descompondre gairebé totalment; només alguns membres de Barcelona i Badalona van romandre fins a un any més tard, i la gairebé totalitat dels seus membres més representatius es van integrar en el constituït l'any 1917, Partit Republicà Català.

Com òrgans portaveus, la UFNR va tenir El Poble Català, La Forja i La Publicidad.

Referències

Enllaços externs 
 Universitat Pompeu Fabra: Pompeu Fabra 

Partits polítics catalans desapareguts
Partits polítics de la restauració borbònica
Partits polítics catalanistes
Carcassonès

El Carcassonès, també conegut com a Carcassès () és una regió històrica occitana situada al cor de l'Aude, a la regió francesa d'Occitània. La seva capital és Carcassona. Amb aquest nom també es coneixia el comtat de Carcassona.

Geografia d'Occitània
Llenguadoc
Termenès

Termenès és el nom de la regió nord del Perapertusès, que pren el seu nom del castell de Tèrme.

El 981 Oliva Cabreta de Cerdanya i Besalú va disputar el Perapertusès amb el comte Roger el Vell de Carcassona i Rasès. Ja la Fenolleda, Donasà i Capcir, que foren de Rasès, havien passat a Cerdanya cap al 872 i Oliva volia també el Perapertusès, que en part va aconseguir. La part nord del territori va quedar no obstant en poder dels comtes de Carcassona i Rasès i com que el castell principal es deia Termes, es va començar a conèixer com a Termenès.

Els senyors de Termes s'esmenten per primer cop el 1061, i dominaven una extensa zona. Al  els senyors van entrar en conflicte amb l'Abadia de La Grassa, sobretot per la possessió de les mines de plata de Palairac. El 1210, conquerit el vescomtat de Menerba, Simó IV de Montfort es va dirigir a Termes i la va assetjar. El castell senyorial estava ben preparat i tenia un petit establiment a la vall (que és l'actual vila de Termes) amb una capella feta el 1163, encara que el castell tenia la seva pròpia. Era senyor Ramon, que havia adoptat el catarisme potser influït per Benet de Tèrme, segurament el seu germà, un dels perfectes del càtars (que fou bisbe càtar de Rasès el 1226). El setge es va acabar degut a la manca d'aigua dels assetjats (23 de novembre del 1210). Ramon fou fet presoner i va morir a la presó de Carcassona. Termes fou confiscada i va convertir-se en possessió de la corona el 1228. El fill de Ramon, Oliver de Tèrme, va continuar la resistència aliat al comte de Tolosa i al vescomte de Carcassona, Rasès, Besiers i Albi, fins que el 1240 es va sotmetre i va entrar al servei de Lluís IX de França el sant (va morir a Terra Santa el 12 d'agost de 1274). Al segle següent el castell es va reconstruir i s'hi va establir una guarnició reial. Després del tractat dels Pirineus la fortalesa va perdre el caràcter de fronterera i doncs la seva importància, i fou destruïda amb pólvora el 1653 i 1654. El 1989 foren qualificades com a monument històric. La comarca manté encara avui el nom de Termenès.

Referències 

Geografia de l'Aude
Termes

Arquitectura: Termes romanes, cases de banys de l'antiga Roma 
 Toponímia:
 Termes, nom oficial francès i utilitzat molt sovint a la bibliografia catalana contemporània del municipi de Tèrme, al Llenguadoc, capital de la comarca del Termenès.
 Les Termes, barri de Sabadell 
 Biografies:
 Joan Termes i Roig, dirigent veïnal
 Josep Termes i Ardèvol, historiador
Tèrme

Tèrme és un municipi francès, al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània. L'any 1999 tenia 52 habitants.

El 1163 es va fundar l'església de la Nativitat i llavors era una petita vila protegida a la vora d'un castell (Castell de Tèrme) a la comarca del Termenès. Llavors pertanyia als germans Ramon i Guillem de Tèrme, senyors de la regió. Fou destruïda el 1210 pels croats de Simó IV de Montfort però es va reconstruir.

El  fou capital del districte judicial del Termenès que va durar fins al  en què es va traslladar a Félines-Termenès. En aquesta època es va fundar una altra església, l'església de Sant Andreu, on es va instal·lar el cementiri el 1673. La vila té dos molins, el de la Vila i el de La Buada, a l'esquerra del riu Sou. Entre La Buada i la vila, la carretera travessa la Garganta de Termenet, tallada pel riu Sòu. Al sud de la vila hi ha una altra gorga, les Gargantas de Caunapont (Pont de la Cova). Característica de la regió és la poda d'arbres en formes especials (esfèrics, cúbics, etc.) costum que es va iniciar cap al 1900.

Referències

Enllaços externs 

  Web del castell
  Història de Tèrme

Municipis del cantó de Motomet
Illa Jordà

Illa Jordà o L'Illa de Baix (en francès: L'Isle-Jourdain; en occità: L'Isla de Baish), és una comuna del departament del Gers, a la regió d'Occitània, a uns 150 metres sobre el nivell del mar i amb vora 6.000 habitants. És el cap del Cantó de l'Illa Jordà.

Demografia

Història 
A l'Edat Mitjana fou el cap de la Senyoria d'Illa Jordà (c. 1000-1345) i després un comtat (c.1345-1375).

Administració

Agermanaments 
  Carballo
  Motta di Livenza

Referències 

Municipis del Gers
L'Ideal

L'Ideal fou un periòdic republicà de Lleida. Fundat com a setmanari el 1898 per Manel Perenya, esdevingué diari el 1909 i, a partir del 1919, fou redactat sencer en català. Portaveu de la Joventut Republicana de Lleida, el 1930 fou substituït per La Jornada, fins al gener del 1936, que aparegué com a setmanari afiliat a l'Esquerra Republicana de Catalunya.

Referències 

Premsa històrica de Catalunya
Esquerra Republicana de Catalunya
1898 a Catalunya
Rap (peix)

El rap, el rap blanc, el buldroi o la granota de mar (Lophius piscatorius) és un peix de la família dels lòfids. N'hi ha a la mar Negra, la mar Mediterrània (incloent-hi els Països Catalans) i l'oceà Atlàntic oriental (des del sud-oest del mar de Barentsz fins a Islàndia, l'estret de Gibraltar i Mauritània).

Es podria confondre amb el rap vermell (Lophius budegassa), però se'n diferencia en la quantitat de radis en l'aleta dorsal i pel color. És inofensiu per als humans i no s'adapta a viure bé als aquaris domèstics a causa de la seua grandària.

Morfologia 
Els exemplars més vells poden viure 24 anys, pesar més de 57,7 kg i arribar a 2 m de llargària, tot i que la seua mida més freqüent és d'1 m (els exemplars de l'oceà Atlàntic nord són més grossos que els africans i els mascles són més petits que les femelles).

Té el cos aplanat dorsiventralment, la pell aspra, nuosa, de tons marronosos i sense escates, el cap dur i voluminós, el qual correspon al 50% de la llargada del peix. Presenta tres llargues espines entre els ulls. Té la boca enorme, en forma de mitja lluna i amb dues fileres de dents molt punxegudes i dirigides cap enrere, dues aletes dorsals a l'esquena: la primera, formada per sis radis totalment independents -el primer, anomenat filament pescador- i, la segona, amb 11 o 12 radis, l'aleta anal amb 9-10 radis tous, el peritoneu (és a dir, la pell que recobreix internament el ventre) és de color blanc.

Ecologia 
És una espècie marina, batidemersal, la qual viu dels 20 als 1.000 m de fondària i entre les latituds 75°N-30°N, 28°W-46°E, sobre fons de roques, sorra o fang.

Es nodreix principalment de peixos més petits (lluernes, rajades, etc.) emprant la següent tècnica: quan està mig enterrat al fons, mou el filament pescador acabat en un lòbul membranós bifurcat, la qual cosa atreu les preses curioses cap a ell. Quan les té prou a prop, obre la boca (que actua com un xuclador), i se les empassa de cop. L'operació dura dècimes de segon.

A Irlanda és depredat pel congre (Conger conger) i a Noruega pel bacallà (Gadus morhua).

És parasitat per Chondracanthus lophii, Caligus curtus, Chondracanthus barnardi, Holobomolochus albidus, Hamaticolax albidus, Chondracanthus gibbosus, Acantholochus albidus i Caligus elongatus.

La maduresa sexual s'assoleix als sis anys de vida i la reproducció ocorre de febrer a juliol. Durant l'aparellament, el mascle es subjecta a la femella amb la boca i es produeix la fecundació. La femella pon més d'un milió d'ous, els quals estan embolicats en una massa gelatinosa envoltada d'una mena de cinta violàcia de fins a 1 m d'ample i 10 m de llargada que acaba trencant-se i alliberant els ous.

Pesca i ús gastronòmic 
La seua talla mínima legal de captura és de 30 cm i és capturat amb bous d'arrossegament, soltes i tresmalls, fonamentalment. Es comercialitza fresc o congelat, i es menja cuit al vapor, rostit, bullit, fregit, saltat a la paella o cuit al forn microones.

Referències

Bibliografia complementària

Enllaços externs 

 ARCTOS 
 Encyclopedia of Life 
 AnimalBase 
 AQUATAB 
 piscatorius Barcodes of Life 

Lofiformes
Rap

Rap (peix), peix de la família Lophiidae, molt apreciat en gastronomia
 Música rap, estil musical originat a Nova York a les darreres dues dècades del segle XX
 RAP (reconeixement), reconeixement automàtic de la parla
Gimoès

Gimoés és una comarca occitana, al departament del Gers. Gimont n'és la capital. A l'edat mitjana formà el vescomtat de Gimoés.

Geografia 
Situat al nord de Savès, limita amb Armagnac a l'est, amb Fezensaguet al sud i la Seigneurie de L'Isle-Jourdain a l'oest.
El Gimoès era un vescomtat a l'edat mitjana.

El Gimoès ocupa un petit quadrilàter d’una dotzena de quilòmetres a cada banda que agrupa pobles i caserius despoblats dins del radi de Gimont. Creuat pel seu centre per la Gimone, que li dona nom, i separat del país d’Auch pels Arrats (dos rius de l’altiplà de Lannemezan), el seu subsòl argilós-calcari similar al Llenguadoc per l’ús del maó està molt estès a l’hàbitat. Com tots els països de les vessants de les muntanyes de Gascunya, la seva fesomia més muntanyosa l'exposa a la llum i al sol generosos.

Gastronomia 
El foie gras és una producció molt desitjada, com ho demostra la importància del mercat de Gimont. La cria d’oques i ànecs i el cultiu de blat de moro per a l’alimentació són activitats que provenen d’aquest sector.

Cuina tradicional del Gers: aus de corral grasses (ànec mulard, oca de granja de Gers1), foie d’oca i ànec, confits2, pits d’ànec, moles, patates fregides, alicuit ... tot oca i ànec.També: aus de granja de Gers (pollastre, pintades, gall dindi negre, capó, gallina).
Altres productes i especialitats locals: escombraries de Gers, all blanc i all morat de Cadours, bolets (bolets porcini), fruites (inclosa la figa). Pastisseria: pastís gascó (esmicolada de poma).

Referències 

Gers
Senyoria de Terrides

La senyoria de Terrides fou una jurisdicció feudal de França prop de l'actual Labourgade, a l'actual departament de Tarn i Garona.

Gautier fou senyor de Terrides cap al 1100 i va deixar la senyoria a la seva filla Escaronne que es va casar amb Jordà II senyor d'Illa Jordà i després vescomte de Gimois. Aquest va morir el 1195 i el va succeir el seu fill Jordà III que a la seva mort el 1205 va deixar la senyoria de Terrides i el vescomtat de Gimois al seu fill Otó. El va succeir el seu fill Bernat i a aquest la seva filla Marcida, que es va casar amb Joan vescomte de Coserans, a qui va anar a parar la senyoria.

Terrides
Comtat de Besiers

El comtat de Besiers fou una jurisdicció feudal d'Occitània. Besiers va passar al francs el 752 i era seu d'un bisbat. Els primers comtes degueren ser hispanii, favorables als francs. El 790 devia quedar inclòs en el ducat de Guillem I de Tolosa el sant; quasi res se saps dels comtes propis: vers 806-812 podria haver estat comte Liebulf), després Erlí (esmentat vers 812) i després Arnau de Besiers (mort abans del 821). El 826 fou donat a Bernat de Septimània i el 832 a Berenguer de Tolosa; el 835 va tornar a Bernat i al seu fill Guillem. El 863 estava en mans d'Humfrid de Barcelona i Septimània i el 865 fou donat a Bernat II de Tolosa passant a Bernat Plantapilosa el 872. Tots aquestos comtes nominals no es cuidaven del comtat. El 881 el rei Carloman va designar un vescomte, que des de llavors va tenir el domini efectiu del comtat de Besiers. El títol comtal no va desaparèixer tot i que fou nominal, i el 1230 va ser donat als bisbes de Besiers que el van portar fins a la revolució.

Vegeu també 
 Vescomtat de Besiers

Comtat de Besiers
Agde

Agde ( en occità,  en francès) és una ciutat occitana del Llenguadoc al departament de l'Erau, regió d'Occitània. Té vora 30.000 habitants i és prop del Canal del Migdia. A la costa hi ha el Cap d'Agde, on ha sorgit un nucli turístic.

Geografia

Història 

Ciutat fundada pels grecs de Massalia, va passar amb ella als romans amb el nom de Aghata. Un bisbat va sorgir al  quan ja era sota domini dels visigots (després del 450). Conquerida pels àrabs (720) fou atacada i damnada per Carles Martell al final del setge de Narbona (737) i després es va entregar-se als carolingis el 752, i com a seu d'un bisbat va ser convertida en comtat administratiu. El 826 fou inclòs en els honors de Bernat de Septimània. Un vescomtat es va crear a la segona meitat del , i el primer vescomte conegut és Bosó, que pel seu matrimoni amb Adelaida vescomtessa de Besiers va governar a ambdós vescomtats. Des de llavors la sort d'Agde va ser unida a la del vescomtat de Besiers i des del 1129 a la del Vescomtat de Nimes. Ocupada per Simó de Montfort i en mans d'ell i el seu fill Amalric, va passar a França el 1226. El 1247 el vescomte Ramon Trencavell III va cedir els seus drets al rei de França.

El febrer del 1939 les autoritats franceses hi van construir un camp de refugiats, conegut amb el nom de camp dels catalans, per a concentrar-hi els exiliats de la Guerra Civil espanyola. Posteriorment, l'any 1947 es va constituir a Agde l'Agrupació Catalana d'Invàlids i Mutilats de Guerra.

Demografia

Referències

Vegeu també 
 Llista de bisbes d'Agde
 Comtat d'Agde
 Vescomtat d'Agde

Enllaços externs 

 Richard Stillwell, ed. Princeton Encyclopedia of Classical Sites, 1976: "Agatha (Agde) Hérault, France"
Àfrica Austral

L'Àfrica Austral és la part sud de l'Àfrica. Està constituïda pel conjunt de les terres situades al sud de la selva equatorial africana. Generalment es considera que formen part d'aquesta regió els estats i territoris següents:
  Angola
  Botswana
  Comores
  Lesotho
  Madagascar
  Malawi
  Maurici
  Mayotte (dependència francesa)
  Moçambic
  Namíbia
  Reunió (dependència francesa)
  Santa Helena (dependència britànica)
  Sud-àfrica
  Swazilàndia
  Zàmbia
  Zimbàbue
Primitivament ocupada pels pobles khoisan i després pels bantus, aquesta regió fou l'objecte de les potències colonials europees, que han deixat la seva empremta en el traçat de les fronteres polítiques actuals. La població blanca descendent d'aquells colonitzadors és la més nombrosa del continent.

La regió afronta problemes semblants a la resta del continent: les seqüeles que el colonialisme i el neocolonialisme han deixat, i deixen, en la vida i en l'economia d'aquests estats, juntament amb la corrupció i la prevalença enorme del VIH, són factors que frenen el desenvolupament. L'objectiu comú és la consecució de l'estabilitat econòmica i política; per facilitar la cooperació entre els diversos estats de la regió s'ha creat la Comunitat de Desenvolupament de l'Àfrica Austral.

El clima és favorable a l'agricultura i la indústria sud-africana actua com a motor econòmic de la regió.

Referències

Bibliografia 

 LIVINGSTONE, David. Viajes y exploraciones en el África del Sur. Ediciones del Viento, 2008. 789 p. (Viento simún). .

Geografia d'Àfrica
Albigès

L'Albigès (en occità Albigés, en francès Albigeois) és una comarca històrica d'Occitània (i de França), a l'entorn de la ciutat d'Albi. Fou també el nom donat al territori del vescomtat d'Albi. Igualment es diu albigès (o albigesa) al simpatitzant amb les doctrines càtares per ser la ciutat d'Albi el centre d'aquesta tendència religiosa.

Referències 

Geografia del Tarn
Llenguadoc
Arquebisbat d'Albi

L' arquebisbat d'Albi és una divisió eclesiàstica de França que té com a capçalera la ciutat d'Albi i comprèn el departament del Tarn. En són sufragànies les diòcesis de Rodés , Castres , Vabre , Caors  i Mende.

La fundació s'atribueix a Sant Clari i al seu deixeble Antimi. Però el primer bisbe conegut fou Diogenià (cap al 406). En aquell moment la civitas Albigensis formava part de la província romana de l'Aquitània primera i depenia eclesiàsticament de l'arquebisbat de Bourges. Del bisbat depenien les abadies de Castras (fundada per Carlemany) i Gaillac (fundada pel comte Ramon I de Tolosa el 960). La ciutat d'Albi va pertànyer als bisbes que van haver de compartir el poder amb els vescomtes. Al  la diòcesi era molt favorable als càtars i va tenir bisbe càtar. El Concili d'Albi el 1254 va posar fi a l'arrelament de la doctrina càtara. El 1268 els bisbes van veure reconeguda la seva senyoria sobre la ciutat.

El 1678 el bisbat d'Albi fou elevat a arquebisbat però va perdre aquesta categoria el 1790 després de la revolució. Va ser restablert el 1822 i va tenir per sufragània la diòcesi de Perpinyà que després se'n va separar. El cardenal de Bernis, ambaixador de Lluís XV de França a Roma, fou bisbe d'Albi del 1764 al 1794.

Vegeu també 
 Llista de bisbes i arquebisbes d'Albi

Referències 

Albi
Tarn
Volques

Els volques (en llatí: Volcae) van ser una tribu de gals procedents de la Vall del Danubi que després de ser expulsats pels pobles balcànics al  va poblar la regió entre el Rosselló i el Roine. Els volques es van dividir en Volques arecomicis i Volques tectòsages.

Territori 
Claudi Ptolemeu diu que els tectòsages ocupaven la part occidental de la Narbonesa amb les ciutats d'Illiberris, Ruscino, Tolosa, Colonia Cessero, Carcaso, Beterra i Narbo Colonia. Propers a ells, en direcció al Roine, vivien els arecomicis (Arecomici o Aricomii), que només tenien la ciutat anomenada Vindomagus i la ciutat de Nemausus Colonia (Nimes), i entre ambdós ocupaven tota la província. Titus Livi diu que en temps d'Anníbal els volques tenien possessions més enllà del Roine.

El riu Cévennes (antic Cebenna) era la frontera natural entre els volques arecomicis i els gabals i rutens. El límit entre tectòsages i arecomicis no està fixat, ja que Claudi Ptolemeu assigna Narbona als primers, però Estrabó la dona als segons.

Els volques van ser anomenats també belgues (volcae i belgae s'assemblen) però no sembla que fos per una especial afinitat ètnica més enllà de ser dos pobles gals. La tradició diu que una part dels volques es van establir a Germània a la regió anomenada Hercynia Silva'' i Juli Cèsar afirma que al seu temps encara hi vivien, tenien un caràcter honorable i eren grans guerrers, però només ho sap per tercers. Els tectòsages també van formar part destacada dels gals que van envair Grècia i Àsia Menor i van fundar Galàcia.

Estaven aliats amb Roma ja abans del 106 aC. L'any 52 aC una part van participar en la revolta de Vercingetorix però van caure derrotats ràpidament.

Referències 

Grups gals de la Gàl·lia Narbonesa
Antics grups celtes
Galàcia
Volques arecomicis

Els volques arecomicis (llatí Volcae Arecomici) foren una de les dues tribus de gals volques en què es va dividir aquest poble, procedent de la Vall del Danubi i establerta el  a la regió entre el Rosselló i el Roine. L'altra tribu tenia el nom de volques tectòsages.

Els volques arecomicis van tenir per centre la ciutat de Nimes (en francès Nîmes). Foren romanitzats a partir del 120 aC.

Història 
Juntament amb els volques tectòsages, els volques arecomicis constituïen un poble celta que va emigrar cap al , procedents de les regions del Danubi i que es van instal·lar al sud de la Gàl·lia. Encara que es diu que els volques arecomicis eren un poble celta, cal entendre aquesta afirmació de forma relativa, ja que van ser el fruit d'una barreja ètnica complexa. Anteriorment al domini romà, altres pobles havien deixat una notable influència en el desenvolupament d'aquesta zona. Se sap, per exemple que els ibers van participar en les activitats comercials, si més no amb les ciutats de més a l'oest, per exemple amb l'antiga Ausseruna. Això ha estat demostrat per les nombroses inscripcions trobades en llengua ibèrica. Cap a l'est, de la zona ocupada pels volques arecomicis, s'han trobat proves de relacions comercials amb els grecs. Sembla que els grecs havien estès la seva hegemonia prenent possessió de la ciutat de Latas i la d'Agde.

Al , els romans van ampliar el seu territori pel sud de la Gàl·lia. En els textos romans d'aquella època ja es feia distinció entre els volques arecomicis i els altres volques. La primera font escrita on es parla d'ells és un relat del mateix Juli Cèsar. Llevat de la diferència de nom entre aquests grups (arecomicis i tectòsages) els romans no van notar diferències culturals complexes entre ells.

No s'ha trobat cap lligam etimològic que expliqui el significat de la paraula "arecomicis" (en llatí: Arecomici).

El seu territori ocupava una part de l'actual regió del Llenguadoc-Rosselló, a l'oest del Roina i fins a les Muntanyes Negres.

Es creu que feien servir la desembocadura del Roina per comerciar amb colònies gregues com ara Roses. Polibi en la seva narració sobre el líder cartaginès Aníbal Barca quan estava travessant el Roina diu: "es va conciliar amb l'amabilitat dels habitants (...) que compraven les seves barques i els seus vaixells, que tenien en nombre suficient, perquè molts dels habitants de la riba feien les importacions per mar ".

Ciutats dels volques arecomicis 
Van fundar la ciutat de Nemausus (actual Nimes), i en va ser la seva capital. Abans de l'arribada dels romans, Nemausus va tenir primacia sobre els territoris veïns.

Una altra ciutat fundada per ells van ser Substantion, que els romans deien Sextantio (actual Castèlnòu de Les).

Referències 

Grups gals de la Gàl·lia Narbonesa
Grups gals esmentats per Plini el Vell
Llenguadoc-Rosselló
Nimes
Llenguadoc
Vent solar

El vent solar és un flux de partícules carregades (en la seva majoria protons d'alta energia, 500 keV) que sorgeixen de l'atmosfera exterior del Sol, la corona solar.

La composició del vent solar en el nostre sistema solar és idèntica a la de la corona del Sol: un 75% d'hidrogen i un 25% d'heli, amb algunes traces d'impureses. Les partícules es troben completament ionitzades formant un plasma molt poc dens. En les proximitats de la Terra, la velocitat del vent solar varia entre els 200-889 km/s, i n'és la mitjana d'uns 450 km/s. El Sol perd aproximadament 800 quilograms de matèria cada segon en forma de vent solar.

Atès que el vent solar és plasma, estén amb si el camp magnètic solar. A una distància de 160 milions de quilòmetres, la rotació solar agrana al vent solar en forma d'espiral, arrossegant les seves línies de camp magnètic, però més enllà d'aqueixa distància el vent solar es dirigeix cap a l'exterior sense major influència directa del Sol. Les explosions inusualment energètiques de vent solar causades per taques solars i altres fenòmens atmosfèrics del Sol, es denominen tempestats solars i poden sotmetre les sondes espacials i els satèl·lits a fortes dosis de radiació. Les partícules de vent solar que són atrapades en el camp magnètic terrestre mostren tendència a agrupar-se en els cinturons de Van Allen i poden provocar les aurores boreals i les aurores australs quan xoquen amb l'atmosfera terrestre prop dels pols geogràfics. Altres planetes que tenen camps magnètics semblants als de la Terra també tenen les seves pròpies aurores.

El vent solar forma una "bombolla" en la matèria interestel·lar (hidrogen i heli gasosos en l'espai intergalàctic). El punt en què la força exercida pel vent solar no és prou important com per a desplaçar el medi interestel·lar, es coneix com a heliopausa i es considera que és la "vora" més exterior del sistema solar. La distància fins a l'heliopausa no és coneguda amb precisió i, probablement, depèn de la velocitat del vent solar i de la densitat local del medi interestel·lar, però se sap que està molt més enllà de l'òrbita de Plutó.

Referències

Vegeu també 

 Magnetopausa.
 Magnetosfera.
 Ionosfera.
 Ona de xoc.

Sol
Física del plasma
Albí

Geografia: Albí és una forma afrancesada del topònim Albi, ciutat d'Occitània.
 Biologia: un animal, planta o persona albí no té pigments. En els animals es manifesta a la pell i als cabells que són blancs. En les plantes solen ser les flors o en altres òrgans.
 Onomàstica: Albí prové del llatí Albinus, derivat dalbus 'blanc'.
 Albí és un cognomen romà derivat dAlbus, la forma original del cognom.
 Biografies: alguns portadors d'aquest cognom foren els següents.
 Els membres de la família dels Postumi Albí, que s'estengueren del  al .
 Clodi Albí, emperador romà de l'Any dels cinc emperadors (193 dC).
 Albí, filòsof grec del  dC.
 Albí (nom) és un nom de fonts derivat del cognom romà.
 Albí (bisbe d'Usès) sisè bisbe d'Usès.
The Star-Spangled Banner

The Star-Spangled Banner ('La Bandera Tatxonada d'Estels') és l'himne nacional dels Estats Units. La lletra va ser escrita per Francis Scott Key, un advocat i poeta amateur, avantpassat de l'escriptor Francis Scott Fitzgerald. Durant la Batalla de Baltimore de la Guerra del 1812, Key va presenciar el bombardeig del Fort McHenry per les tropes britàniques, des de la badia de Chesapeake. La victoria dels americans el va inspirar a escriure un poema, "The Defence of Fort McHenry", que es va convertir en una cançó patriòtica després que s'adaptés a la música d'una cançó en anglès: To Anacreon in Heaven. Va esdevenir himne nacional per una resolució del Congrés americà el 3 de març del 1931.

L'himne en anglès i la traducció al català 
Usualment només es canta la primera estrofa.

Referències

Enllaços externs 

 MP3 Arxiu d'audio de l'himne 

Himnes nacionals
Símbols dels Estats Units
Cultura dels Estats Units