alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Alexandru Suțu

Alexandru Nicolae Suțu (), a fost un domn al Moldovei, caimacam și domn al Țării Românești.

Domnii 
A fost domn al Moldovei între (28 iunie / 10 iulie 1801  19 septembrie / 1 octombrie 1802) și domn al Țării Românești de patru ori: (20 iunie / 2 iulie 1802)  (13/30 august 1802, caimacam); (12/24 august 1806  3/15 octombrie 1806); decembrie 1806; (5/17 noiembrie 1818  19/31 ianuarie 1821).

A fost dragoman al Flotei (1797  1799), mare dragoman al Porții otomane (martie 1799  septembrie 1802). Numit domn în Moldova în locul lui Constantin Ipsilanti, care era bănuit de legături cu rușii. Boierii din cele două Țări Române, sub influența ideilor din vest și datorită politicii rusești, cereau cu insistență turcilor stabilirea unui tribut fix și încetarea abuzurilor. Politica lui Napoleon din Egipt a făcut ca relațiile dintre Rusia și Turcia să se îmbunătățească și astfel, s-a ajuns la stabilirea uni tribut fix de 619 pungi pentru Țara Românească și de 135 de pungi pentru Moldova, iar durata unei domnii a fost fixată la 7 ani. Rusia urmărea să aibă un domn devotat în Moldova, astfel că i-a adus lui Suțu unele acuze, printre care și aceea că grecii care îl înconjurau făceau abuzuri. Nu a apucat să răspundă acuzelor, pentru că în iulie 1802 a fost desemnat să domnească în Țara Românească, lăsând în Moldova un caimacam, dar în octombrie este mazilit și înlocuit pe ambele tronuri cu oameni devotați politicii rusești. Aceștia erau: Constantin Ipsilanti în Țara Românească și Alexandru Moruzi în Moldova. Ei trebuiau să domnească timp de 7 ani, conform cu noul tratat.

În preajma noului război ruso-turc (1806  1812), sultanul i-a destituit pe cei doi domni, iar Suțu a primit domnia Țării Românești. Deoarece rușii au intrat în Țările Române, Poarta s-a văzut silită să-i pună în drepturi pe vechii domni.

În timpul ultimei domnii (1818  1821), simțind că tronul îi este amenințat de revoluția grecească care se afla în pregătire, s-a grăbit să-și adune avere fără scrupule. Se presupune că a murit otrăvit de eteriști care îl priveau ca pe o piedică în calea revoluției lor.

Legături externe 
 Blestem - Sa ai gura de Targoviste, 10 septembrie 2006, Costin Anghel, Mihai Stirbu, Jurnalul Național

Nașteri în 1758
Decese în 1821
Domni și domnitori ai Moldovei
Domni și domnitori ai Țării Românești
Domni și domnitori ai Moldovei și ai Țării Românești
Dragomani
Doma Clasica

Doma Clasica este un exercițiu de dresaj spaniol care este treapta imediat înainte de Alta Escuela. Constă între altele din piaf, pasaj, pas spaniol și trap spaniol.

Vezi și 

Doma Vaquera

Andaluz (cal)
Școala regală andaluză de călărie la Jerez de la Frontera, Spania (specializată în dresaj spaniol)
Școala portugheză de dresaj ecvestru la Queluz, Portugalia

Dresaj spaniol
D-l Goe

D-l Goe... este o schiță de Ion Luca Caragiale. A fost publicată în volumul „Momente și schițe”.

D-l Goe
Divici, Caraș-Severin

Divici (în ) este un sat în comuna Pojejena din județul Caraș-Severin, Banat, România. Se află pe malul stâng al Dunării, la 10,50 km de la intrarea acestuia în România, în avalul localității Baziaș, la poalele munților Locvei. Populația localității Divici este în majoritatea ei de naționalitate sârbă. Cel mai apropiat oraș de localitatea Divici este Moldova Nouă, situat la 15,34 km în aval.

Atracții turistice 
 Rezervația naturală „Râpa cu lăstuni din Valea Divici” (5 ha)
 Rezervația naturală „Divici - Pojejena” (498 ha)

Vezi și 
 Divici - Pojejena
 Râpa cu lăstuni din Valea Divici

Legături externe 
Anuarul Socec al României Mari, 1924-1925 - de la Biblioteca Congresului S.U.A.

Note 

Divici, Pojejena
Divici, Pojejena
Divici, Pojejena
Slobozia, Giurgiu

Slobozia (în trecut și Slobozia lui Celeb Aga) este o comună în județul Giurgiu, Muntenia, România, formată numai din satul de reședință cu același nume.

Între anii 1417-1829 a făcut parte din Raiaua Giurgiu (Kaza Yergöğü) a Imperiului Otoman.

Așezare 
Comuna se află la marginea sudică a județului, pe malul stâng al Dunării, la granița cu regiunea Ruse din Bulgaria, la vest de municipiul Giurgiu. Este străbătută de șoseaua națională DN5C, care leagă Giurgiu de Zimnicea.

Demografie 

Conform recensământului efectuat în 2021, populația comunei Slobozia se ridică la 2.251 de locuitori, în scădere față de recensământul anterior din 2011, când fuseseră înregistrați 2.377 de locuitori. Majoritatea locuitorilor sunt români (80,28%), cu o minoritate de romi (12,97%), iar pentru 6,62% nu se cunoaște apartenența etnică. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor sunt ortodocși (92,05%), iar pentru 7,02% nu se cunoaște apartenența confesională.

Politică și administrație 
Comuna Slobozia este administrată de un primar și un consiliu local compus din 11 consilieri. Primarul, , de la , este în funcție din . Începând cu alegerile locale din 2020, consiliul local are următoarea componență pe partide politice:

Istorie 
La 24 august 1807 a fost încheiat armistițiul de la Slobozia dintre trupele rusești și turcești aflate în războiul din 1806 -1812. La sfârșitul secolului al XIX-lea, comuna făcea parte din plasa Marginea a județului Vlașca și avea 1753 de locuitori în unicul sat, o moară de aburi și o biserică. Anuarul Socec din 1925 o consemnează în plasa Dunărea a aceluiași județ, având 2864 de locuitori în satele Slobozia și Florica. În 1931, a căpătat statut de comună suburbană a comunei urbane Giurgiu.

În 1950, comuna a fost arondată orașului regional Giurgiu din regiunea București. În 1968, a redevenit comună suburbană a municipiului Giurgiu din județul Ilfov, oraș care în 1981 a devenit reședința județului Giurgiu. În 1989, s-a renunțat la conceptul de comună suburbană, comuna fiind subordonată direct județului Giurgiu.

Monumente istorice 
Trei obiective din comuna Slobozia sunt incluse în lista monumentelor istorice din județul Giurgiu ca monumente de interes local. Două dintre ele sunt situri arheologice: așezarea din perioada Latène de „la Cazemată” (la 700 m de centrul satului); și situl de la „Râpa Bulgarilor”, aflată la 1 km sud de sat, sit ce cuprinde urme de așezări din paleoliticul superior (cultura Aurignacian); neolitic (cultura Boian), Epoca Bronzului (cultura Basarabi), perioada Latène (secolele al III-lea–al II-lea î.e.n.), secolul al IV-lea e.n. și din Evul Mediu Timpuriu (secolele al VIII-lea–al IX-lea). Celălalt obiectiv, clasificat ca monument de arhitectură, este biserica „Sfântul Gheorghe” (1864).

Note 

Slobozia
Slobozia
Colosul din Rodos

Colosul din Rhodos a fost o statuie imensă construită în antichitate pe insula Rhodos din Grecia, una din cele șapte minuni ale lumii antice. Statuia îl înfățișa pe zeul grec al Soarelui, Helios, și măsura între 32 și 36 de m. Construcția s-ar fi realizat în 12 ani și ar fi fost finalizată în anul 282 î.Hr. După unii, străjuia intrarea în portul din insulă. Conform cercetărilor mai noi, s-ar fi aflat aproximativ pe locul unde în prezent este intrarea în Castelul Templierilor.

Rhodos devine în anul 408 î.Hr. capitala mai multor teritorii unite și un important port comercial. Se bazează pe un aliat (Ptolemeu I al Egiptului). Macedonenii încearcă să rupă acestă alianță, însă locuitorii din Rhodos sunt uniți și rezistă asediului. Colosul din Rhodos a fost construit în cinstea zeului soarelui, Helios, ca mulțumire pentru protecția locuitorilor în timpul asediului. Chares din Lindos, un sculptor de pe această insulă, a fost angajat pentru construcția statuii. Statuia ar fi străjuit intrarea în port timp de 56 de ani. Când soarele răsărea dimineața, se reflecta în suprafața de bronz și făcea ca figura zeului să strălucească. În 225 î.Hr., în urma unui cutremur, i s-a rupt un picior. După prăbușirea statuii, locuitorii din Rhodos au vrut să o reconstruiască, primind chiar o ofertă de la Ptolemeu al III-lea, însă un oracol le-a interzis. După ce arabii au cucerit insula în anul 653, statuia a fost vândută de către aceștia unui evreu din Siria, care a cărat-o pe 900 de cămile, după cum spune legenda.

Statuia era construită din bronz și întărită ulterior cu fier și piatră. Se spune că au fost folosite 15 tone de bronz și 9 tone de fier, însă calculele arată că aceste cantități au fost chiar mai mari. Avea o înălțime de 33 m și stătea pe un soclu înalt de 15 m. Teoria că acest colos stătea cu câte un picior pe fiecare mal al portului este doar o legendă, pentru că în nici o scriere nu se specifică acest lucru. Se crede că ea a inspirat sculptorul francez Frédéric Auguste Bartholdi care a construit Statuia Libertății din New York.

Vezi și
 Șapte minuni ale lumii antice
 Colosul din Rodos (film)

Legături externe 

Cele șapte minuni ale lumii
Levadă

Levada este un exercițiu din dresajul clasic la care calul se ridică pe picioarele posterioare, cele anterioare apropiindu-le de corp. Unghiul dintre extremitatea calului și sol nu depășește 45° - spre deosebire de Pesadă.

Weblinkuri 

Video

Dresaj clasic

en:Levade
fr:Airs relevés#Levade et pesade
SAPARD

Programul SAPARD (Special Accession Programme for Agriculture and Rural Development) este unul din trei instrumente ale Uniunii Europene, pentru a sprijini pregătirile de aderare ale țărilor din Europa Centrală și în din Europa de Est.
Acest program se concentrează în mod special pe domeniul agriculturii.

Programul SAPARD a fost lansat la 1 august 2002, prin derularea a două proiecte, și anume îmbunătățirea prelucrării și marketingului produselor agricole și piscicole și dezvoltarea și îmbunătățirea infrastructurii rurale.
Programul are ca scop sprijinirea, în domeniul agriculturii și al dezvoltării rurale, a țărilor central și est-europene, candidate la integrarea în Uniunea Europeană, respectiv pregătirea acestora pentru participarea la Politica Agricolă Comună și la Piața unica europeană.

Implementarea programului SAPARD în România a fost criticată pentru birocrația excesivă.

În România, în anul 2006, Guvernul a reorganizat Agenția SAPARD, aceasta fiind transformată în Agenția de Plăți pentru Dezvoltare Rurală și Pescuit (APDRP).
Programul SAPARD va fi finalizat în 2009, iar până atunci de derularea acestuia va fi asigurată de APDRP.
De asemenea, APDRP va monitoriza toate proiectele care au fost finanțate prin Programul SAPARD, până în decembrie 2013.

Metodologia obținerii de fonduri SAPARD
Documente necesare
Afaceri pentru care se pot obține fonduri

Vezi și 
 Agenția de Plăți pentru Dezvoltare Rurală și Pescuit
 PHARE
 ISPA

Note

Legături externe 
Agenția SAPARD România 
SAPARD – Special Accession Programme for Agriculture & Rural Development 
Informații despre finanțările SAPARD 

Uniunea Europeană
Fonduri pentru dezvoltare
Stat neutru

O țară neutră nu se aliază în război cu nici una dintre cele două părți combatante, evitând în schimb să fie atacată de una dintre cele două. O politică de neutralitate se bazează pe neutralism în cazul unui conflict armat care ar putea implica partea în cauză. Un neutralist este un avocat al neutralității în ceea ce privește chestiuni internaționale. Drepturile și obligațiile unei puteri neutre sunt definite în secțiunea 5  și 13 a Convenției de la Haga, 1899 și 1907.

Trebuie făcută diferența dintre conceptul de "neutralitate în conflicte" și cel de ne-aliniere, însemnand încetarea intenționată a alianțelor militare pentru evitarea și pentru a preveni izbucnirea unui război.

Conceptul de "neutralitate în război" este definit într-un mod restrâns și acesta obligă partea neutră la diferite constrângeri pentru recunoșterea internațională a dreptului său de a fi neutru. Un concept mai avansat este acela al non-beligeranței. Legile internaționale generale al țărilor neutre sunt cuprinse în A Doua Convenție de la Haga.

O țară care își rezervă dreptul de a deveni beligerantă în cazul în care este atacată de una dintre părțile combatante ale razboiului se găsește într-o stare de neutralitate armată.

Iată câteva țări neutre:

  - țară neutră din 1949, după abolirea forțelor sale militare
 
 
 
  - auto-impusă, permanentă, și armată, cu scopul de a asigura securitatea externă.
  - cu scopul de a-și menține independeța și inviolabilitatea granițelor externe (copiat după modelul elvețian de neutralitate). Totuși forțe armate australiene au participat la coaliția internațională din Golf.
  Turkmenistan - și-a declarat neutralitatea permanentă pe care Națiunile Unite au recunoscut-o formal.
  - la data de 23 iulie 1962 la Geneva, 14 nații semnau și recunoșteau Tratatul Internațional de Neutralitate al Laosului, inclusiv 5 țări membre ale Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite.

Alte țări pot să fie mai active pe plan internațional, subliniindu-și intenția de a rămâne neutre în cazul unui război aproape de granițele țării. Prin aceste declarații de intenție, țările speră ca beligerenții să poată conta pe granițele țării ca teritorii-limită pentru adversari.

Multe țări au făcut asemenea declarații pe pedioada celui de-al doilea război mondial. Multe au fost totuși ocupate, iar în final doar Irlanda, San Marino, Suedia și Elveția (cu Liechtenstein) au rămas neutre dintre țările europene cele mai apropiate de război. Îndeplinirea scrisorii cu legile neutralității a fost pusă la îndoială: Irlanda a furnizat informații secrete Aliaților; spre exemplu, data atacului final s-a bazat pe informațiile despre vreme din Atlantic, oferite în secret de către Irlanda, dar ascunse Germaniei. Suedia și Elveția, vârâte în politica Germaniei naziste și a asociaților săi, au făcut unele concesii la cererea naziștilor.

Vezi și 
 Neutralitate

Note 

Neutru
Legile războuiului
Relații internaționale
Stencil graffiti

Stencil Graffiti sau simplu Stencil este o formă de graffiti ce implică folosirea unui șablon pentru a aplica imaginile pe pereți.

Stencil este un șablon folosit pentru desenarea sau pictarea unor  simboluri, litere, forme identice de fiecare dată când sunt folosite. Stencils-urile sunt realizate prin înlăturarea unor secțiuni din materialul inițial în formă de text sau imagine, generând negativul fizic al unei imagini.

Vezi și
Graffiti

Legături externe
 STENCIL.RO : Stencil Street Art
 Romanian Stencil Archive
 Povești de trezit tinerii - Campanie socială prin stencils
 The Orion - stencil street artist 
 - Ortaku Stencil

Graffiti
Pasaj (dresaj)

Pasajul este o mișcare din Școala înaltă de călărie.

Constă efectuarea trapului cu pași întârziați și fază prelungită de plutire. Membrele inferioare sunt ridicate până în poziție verticală iar piciorul posterior se apropie sub corp. Calul se deplasează puțin înainte. 

Pasajul se dezvoltă din piaf (dresaj).

Dresaj clasic
Logofăt

Logofătul era în Evul Mediu, în Țara Românească și Moldova, un mare dregător, șef de Cancelarie Domnească. El redacta hotărârile luate de Domn și de sfatul domnesc, pe care le întărea cu pecetea Domnului. Era ajutat la cancelarie de grămătici sau dieci. 

Marele logofăt denumit și logofătul cel mare sau vel logofăt – era mare dregător, membru al sfatului domnesc, care conducea cancelaria domnească, iar în lipsa domnitorului sau al mitropolitului prezida Divanul. În Moldova, Marele logofăt era întâiul boier al sfatului domnesc, iar în Țara Românească urma imediat după ban și vornic.

Ranguri 
 mare logofăt (vel-logofăt)
 logofătul al doilea (vtori-logofăt) - locțiitor al marelui logofăt
 logofătul al treilea (treti-logofăt) - secretar al marelui logofăt

Denumirea de logofăt mai era folosită și pentru dregători mai mici:
 logofăt de vistierie - secretar al vistieriei domnești.
 logofăt de cămară - 
 logofăt de obiceiuri - maestru de ceremonii (protocol)
 logofăt de taină - secretar/consilier particular al domnului

Note

Vezi și 
 Logofeția Dreptății

Dregătorii
Titluri nobile române
Spătar (dregător)

Spătar  (<din ngr. spatharios <spatha „spadă, paloș“) era în Moldova și Țara Românească denumirea oficială a unui dregător la curtea domnească, având la început sarcina de a purta la festivități sabia și buzduganul domnitorului iar mai târziu avea comanda cavaleriei, devenind comandant suprem al armatei în lipsa domnului. Mai târziu a fost șeful poliției.

Această dregătorie a apărut în Țara Românească la 1415, în vremea lui Mircea cel Bătrân, când spătarul era, de obicei, al patrulea dregător din Sfatul domnesc.

Note

Dregătorii
Titluri nobile române
Curte domnească

Curtea domnească este un termen multivalent, care poate desemna reședința unui suveran sau totalitatea persoanelor cu funcții înalte la palatul unui suveran (rege, împărat).

Vezi și

Legături externe
Curtea Veche

Monarhii
Letopiseț

Letopisețul este o scriere cu caracter istoric a vechilor cronicari, în care evenimentele sunt înregistrate în ordine cronologică. 
  
Cele mai cunoscute letopisețe românești sunt:
 Letopisețul anonim al Moldovei
 Letopisețul de la Bistrița
 Letopisețul de la Putna
 Letopisețul țărâi Moldovei, de când s-au descălecat țara și de cursul anilor și de viiața domnilor carea scrie de la Dragoș vodă până la Aron vodă (1359-1594), de Grigore Ureche, scris între anii 1642-1647 - vezi textul
 Letopisețul Țărîi Moldovei de la Aaron Vodă încoace, de unde este părăsit de Ureche – vornicul (1594-1661), de Miron Costin - vezi textul
 Letopisețul Țării Moldovei de la Dabija-Vodă până la a doua domnie a lui Constantin Mavrocordat (1662-1743), de Ion Neculce - vezi textul
 Cronica Bălenilor

Legături externe 
 Letopisețele exilului, 12 februarie 2007, Catalin Pruteanu, Jurnalul Național

Literatură medievală
Staroste

Staroste (slavă veche starosta, lat. capitaneum) este un cuvânt slav și denumește conducătorul unei bresle în Evul Mediu. Starostele era ajutat de un sfat, alcătuit din 12 bătrâni. I se mai spunea și vătaf.

În Moldova se numea staroste cârmuitorul ținuturilor de margine (ex. starostele de Putna).

În țările slave era folosit în diferite împrejurări pentru a desemna o poziție oficială sau neoficială de conducător. Se poate traduce ca vârstnic (înțelept). Teritoriul administrat de un staroste se numea starostwo. În Evul Mediu timpuriu, starostele era conducătorul unei comunități slave sau ale altor comunități, cum ar fi: staroste al bisericii, staroste de artel (asociație, cooperativă) etc. El putea, de asemenea, să însemne maestru de ceremonii la nunți în comunitățile rusine, ucrainene, poloneze.

Din secolul al XIV-lea în Coroana Regatului Polon, iar mai târziu, în epoca Uniunii statale polono-lituaniene, până la Partiția Poloniei în 1795, starostele a fost un oficial regal.
Adjunctul său era cunoscut sub numele de podstarości. Staroste Generalny a fost oficial administrativ al unei unități teritoriale specifice: fie reprezentant al regelui sau Marelui Duce sau o persoană numită direct. Până în 1795 au existat două tipuri de staroste: Staroste de județ (poln. grodowy) și Staroste supraveghetor a terenurilor Coroanei (poln. niegrodowy). Primul a fost un responsabil de taxe fiscale, poliție și instanțele judecătorești, și, de asemenea, cel responsabil de executarea hotărârilor judiciare. Între 1918 - 1939 și 1944-1950, staroste însemna conducător al administrației unui județ (powiat), subordonat voievodului.

În Polonia de astăzi, având în vedere reformele administrației publice locale, care au intrat în vigoare la data de 1 ianuarie 1999, starostele în zilele noastre este șeful executivului (zarząd powiatu) județului (powiat) și șeful administrației județene (starostwo powiatowe), fiind ales de către Consiliul Județean (rada powiatu).

Dregătorii
Dicasteriul pentru Evanghelizare

Dicasteriul pentru Evanghelizare (în ) este un organism central al Bisericii Catolice, responsabil pentru răspândirea credinței și pentru activități misionare. În trecut s-a numit Congregația pentru Răspândirea Credinței (lat. Congregatio de Propaganda Fide), denumire schimbată de papa Ioan Paul al II-lea în anul 1982 și de papa Francisc în anul 2022. 

Odată cu promulgarea Constituției Apostolice „Praedicate Evangelium”, a fost modificată organizarea unor structuri ale Vaticanului. A fost înființat Dicasteriul pentru Evanghelizare prin fuziunea Congregației pentru Evanghelizarea Popoarelor și a Consiliului Pontifical pentru Promovarea Noii Evanghelizări. Dicasteriul a intrat în vigoare pe 5 iunie 2022.

Din decembrie 2019 prefectul acestui organism este cardinalul Luis Antonio Tagle, arhiepiscop de Manila în Filipine.

Colegiul Urban Pontifical „De Propaganda fide” 

Colegiul Urban Pontifical „De Propaganda fide” (în italiană Pontificio Collegio Urbano „De Propaganda Fide”) depinde direct de Congregatio de Propaganda Fide. A fost înființat de Papa Urban al VIII-lea, în 1622 la Roma, în scopul formării de misionari care urmează să fie trimiși peste tot în lume, pentru a răspândi credința catolică.

Note

Legături externe 
 Site-ul oficial al Congregației pentru Evanghelizarea Popoarelor 

Sfântul Scaun
Boli infecțioase

Sub denumirea de boli infecțioase este reprezentată specialitatea medicală care se ocupă cu studiul bolilor provocate de agenți infecțioși transmisibili și netransmisibili, precum și cu prevenirea, depistarea, diagnosticarea și tratarea bolilor provocate de prioni, virusuri, bacterii, fungi, paraziți și alți agenți patogeni.

Note

Vezi și 
 Boală infecțioasă

 
Specialități medicale
Mainframe

Mainframe-urile, cuvânt englez care se pronunță  (v. AFI), sunt computere mari și scumpe folosite de instituții guvernamentale și companii mari pentru procesarea de date importante pe domeniile: statistică, recensăminte, cercetare și dezvoltare, proiectare, prognoză, planificarea producției, tranzacții financiare ș.a. Încă nu există un cuvânt românesc corespunzător. Deseori mainframe-urile sunt numite, cu o nuanță ironică, big iron (engl.: „marele fier”). Mainframe s-ar putea traduce cu "cadru sau dulap principal", ceea ce provine de la aspectul exterior al primelor mainframe-uri - ele arătau ca dulapuri mari de metal. Cu scurgerea timpului tehnologiile de fabricație s-au dezvoltat enorm, mărimea fizică a mainframe-urilor a mai scăzut, iar viteza lor de calcul a crescut foarte mult.

Proprietăți 
În ziua de azi prin mainframe se înțelege în primul rând un calculator mare compatibil cu modelele de tip IBM System/360, care au apărut pe piață în anul 1965. Actualmente (2010) cel mai modern model de la compania IBM se numește System z10.

Arhitectura internă a calculatoarelor de tip mainframe este de obicei de tip von Neumann.

Pe lângă aceste mainframe-uri de la IBM mai sunt considerate drept mainframe-uri și calculatoarele actuale de tip:
 Fujitsu-Siemens: Nova, compatibil cu IBM System z9
 Groupe Bull: DPS
 Hewlett-Packard: NonStop (provenite inițial de la firma Tandem)
 Hitachi: modele compatibile cu IBM System z9
 Platform Solutions Inc. (PSI): modele compatibile cu IBM System z9
 Unisys: ClearPath

În afară de acestea au mai existat multe alte modele de la alți producători, care azi nu mai există sau nu mai produc mainframe-uri, ca de exemplu de la firmele: Amdahl, Burroughs, Comparex, Control Data, General Electric, Honeywell, NCR, NEC, NT&T, Oki, RCA, Sperry, Telefunken, Univac, precum și cele ale unor țări din Tratatul de la Varșovia, inclusiv România, care au copiat mainframe-uri de la IBM în mod ilegal.

Deși inventată de acum peste 40 de ani, tehnologia mainframe-urilor continuă să evolueze mai departe, pentru a satisface necesitățile zilelor noastre. Ca exemplu, mainframe-urile actuale pot oferi și ele servicii de tip "server" (servere multiple virtuale), inclusiv servere web extrem de rapide. 

Piața mondială de mainframe-uri a fost în 2009 de aprox. 8,5 miliarde euro, din care 3 miliarde euro în Europa.

Computere care nu sunt mainframe-uri 
Prin contrast, următoarele tipuri de computere nu sunt considerate mainframe-uri:
 supercomputerele,
 computerele de prelucrat vectorii
 minicomputerele și microcomputerele (de exemplu serverele de la firmele IBM, SGI, Sun Microsystems și multe altele)
 computerele personale (cum sunt cele de la Apple plus toate PC-urile de la Acer, Asus, Dell, Fujitsu-Siemens, Hewlett-Packard, Lenovo, Medion, MSI, Packard Bell, Samsung, Sony, Toshiba și multe altele)
 Apple iPad, toate PDA-urile și smartphone-urile

 
Termeni englezești
Contact (film)

Contact este un film SF din 1997 regizat de Robert Zemeckis, fiind o adaptare cinematografică a romanului omonim al lui Carl Sagan.

Rezumat 
Ellie Arroway (Jodie Foster) a căutat răspunsuri toată viața. De mică, își petrecea nopțile căutând pe unde scurte voci care să răspundă din eter propriei ei voci. Mai târziu s-a dedicat științei, considerând că e singura care-i poate da explicațiile dorite cu ardoare. Căutările ei au vizat surse din ce în ce mai îndepărtate și, într-un final, și-a ales ca disciplină căutarea mesajelor trimise de inteligențele extraterestre. Și-a construit cu ambiție o carieră și a luptat cu disprețul comunității științifice din care făcea parte, pentru a obține câteva ore pe săptămână un satelit care să capteze eventualele semne venite de la o altă inteligență pierdută în spațiu.

În ciuda tuturor, a rămas ferm convinsă că nu suntem singuri în Univers. Iar într-o dimineață, credința ei a fost răsplătită. Ellie și o dată cu ea întreaga planetă au primit un mesaj radio de pe îndepărtata stea Vega. Descifrarea lui pune însă omenirea în fața unui dublu sentiment: speranța și teama sunt deopotrivă de intense când în mesaj este descoperit planul construirii unei navete pentru călătorii intergalactice. Acest pas ar putea însemna zorii unei noi ere sau apocalipsa? Ellie se luptă pentru a fi aleasă persoana de "contact", găsindu-și un aliat în Palmer Joss (Matthew McConaughey), un tânăr cleric foarte respectat care e și consilier guvernamental.

Voluntară și inteligentă, dârză și ambițioasă, Jodie Foster donează eroinei sale din datele personale. Și noi o urmărim cu sufletul la gură, pas cu pas în aventura vieții, o punte de legătură între lumea noastră și cea de la ani-lumină distanță sau, cine știe, paralelă cu noi, despărțită de un câmp de energie. Regizorul, obsedat de ideea "înapoi în viitor" pune la bătaie efecte speciale impresionante.

Distribuție 
 Jodie Foster - Dr. Eleanor "Ellie" Ann Arroway 
 Jena Malone - tânăra Ellie Arroway
 Matthew McConaughey - Palmer Joss 
 James Woods - Michael Kitz 
 Tom Skerritt - David Drumlin 
 William Fichtner - Kent Clark 
 John Hurt -  S.R. Hadden 
 Angela Bassett -  Rachel Constantine 
 David Morse -  Theodore Arroway 
 Jake Busey - Joseph:  fanatic religios
 Rob Lowe - Richard Rank)
 Geoffrey Blake - Fisher 
 Max Martini -  Willie

Referințe și note

Legături externe 

 * 
  Pagina oficială a filmului

Vezi și 
 SETI
 Listă de filme cu stații spațiale
 Paradoxul lui Fermi în ficțiune

Filme SF din anii 1990
Filme americane
Filme din 1997
Filme regizate de Robert Zemeckis
Filme bazate pe romane științifico-fantastice
Filme Warner Bros.
Filme în limba engleză
Mawtini

"Mawtini " (Țara mea) este imnul național al Irakului. Imnul a fost adoptat în 2004, scris de Ibrahim Touqan pe muzica lui Walid Georges Gholmieh. După căderea regimului lui Saddam Hussein, Irakul a selectat un nou imn național. "Mawtini", de asemenea un cântec folk popular în lumea arabă (și imnul neoficial al Statului Palestina), a fost compus de același compozitor ca și fostul imn însă a fost scris mai devreme. Autorul textului a scris de asemenea și cel al imnului neoficial Palestinian.

Transcriere 

Mawtini Mawtini

Al jalalu wal jamalu
Wess sana'u wal baha'u fi rubak, fi rubak
Wal hayatu wan najatu
Wal hana'u war raja'u fi hawak, fi hawak

Hal Arak Hal Arak

2x Saliman muna''aman
Wa ghaniman mukarraman
Hal Arak Hal Arak
Fi 'ulak Fi 'ulak
Tablughu ssimak Tablughu ssimak

Mawtini Mawtini

Mawtini Mawtini

Ashababu Lay yakilla
Hammahu an tastaqilla aw yabid aw yabid
Tanstaqi minar rada
Walan nakuna lil'ida kal'abid kal'abid

La Nurid La Nurid

2x Dhullana al mu'abbada
Wa ayshanal munakkada
La nurid La nurid
bal nu'id bal nu'id
Majdanaat talid Majdanaat talid

Mawtini Mawtini

Mawtini Mawtini

Al husamu wal yara'u
Lal kalam wan niza'u ramzuna ramzuna
Majduna wa'ahduna
Wa wajibun ilal wafa yahuzzuna yahuzzuna

'izzuna 'izzuna

2x Ghayatun tusharrifu
Wa rayatun turafrifu
Ya hanak Ya hanak
Fi 'ulak Fi 'ulak
Qahiran 'idak Qahiran 'idak

Mawtini Mawtini

Traducere 
Țara mea
Țara mea
Glorie și frumusețe
Sublimul și simpaticul
Sunt în dealurile tale
Viață și eliberare
Plăcere și speranță
Sunt în atmosfera ta
Te văd eu?
Siguranță și conform
Sunet și onoare
Te văd eu?
În eminența ta
Ajungând la stele
Țara mea
Țara mea

Imnuri naționale
Cultura Irakului
Amurg violet

Amurg violet este o poezie a lui George Bacovia, publicată mai întâi la Iași, pe 23 februarie 1904 în revista „Arta” (anul I, nr. 16, p. 5) și reluată apoi în volumul „Plumb” în 1916. Temele și motivele simboliste din această poezie, publicată în volumul „Plumb”, se identifică ușor: orașul părăsit, cu plopi singuratici, simboluri ale solitudinii, sporind sentimentul de însingurare, rarefierea cadrului, în care apar siluete incerte sau mulțimi indistincte, apoi fantome năvălind pe câmpuri, predilecția pentru o anumită culoare, în cazul de față violetul, dominanța, proiectată asupra peisajului, a mulțimii, semnificând decadența, amurgul, văzut ca un sfârșit de lume, o viziune asupra declinului omenirii. Culoarea violet devine simbol prin efectul straniu al generalizării ei. Totuși există și interpretări simbolice preexistente, culturale ale violetului – violență, fast, precum și artificialitate. Fiind considerată o culoare care înghite lumina, violetul este o culoare de doliu, culoare a secretului.

O altă imagine simbolistă este aceea a monotoniei orașului, populat de o lume leneșă, sortită pieirii, din cauza absenței idealului. Burgul sau cetatea se definește, astfel, ca un spațiu închis, unde toate evenimentele sunt prestabilite, într-o monotonie de neînvins. Tendința de evaziune din acest spațiu limitat se manifestă prin prezența singulară a unui turn, ce deschide parcă spațiul, îl lărgește, orientându-l către misterele unui orizont fantomatic. Fantomele se înscriu într-o altă temă simbolistă, putând deschide calea către spațiile onirice, către visare. De aici, vor apărea „voievozi cu plete” și „străbuni în pâlcuri violete”, posibilă sugestie a unei Judecăți de Apoi, a unei apocalipse inevitabile.

Se observă că poezia are două versuri cu valoare simbol: „Orașul tot e violet.// Amurg de toamnă violet...”, creând o imagine suprareală, onirică, învăluită de un fundal monocromatic, simbolizând un moment final, apocaliptic, sens amplificat de al doilea vers: „Amurg de toamnă violet”, reluat cu insistență în toată poezia.

Bacovia stabilește analogii profunde între elementele naturii și stările afective create de spațiul poetic. Corespondențe se creează între simboluri și natură. În „Amurg violet”, corespondențe sunt violetul obsedant și sfârșitul apropiat al lumii, generat de această „lume leneșă”, decadentă, cât și ideea de moarte și anotimpul simbolic al stingerii naturii, „toamna violetă”.

Prima strofă ca și celelalte este încadrată de cele două versuri cu rol de lait motiv,creând impresia unui spațiu închis în care ființa umană agonizează .Plopii sunt ipostaze ale eului liric prin care se evidențiază solitudinea acestuia.Metafora "apostoli în odăjdii violete",delimitată prin liniile de pauză,sugerează prezența obsesiei sfârșitului.În interiorul spațiului surprins de Bacovia impresia de viață este aproape anulată.

Poezii de George Bacovia
Auguste Comte

Isidore Marie Auguste François Xavier Comte () a fost un sociolog și filosof francez, fondatorul teoriei pozitivismului.

Biografie 
Comte s-a născut la Montpellier. A urmat cursurile universității din orașul natal, apoi a fost admis, în 1814, la École polytechnique din Paris. Deoarece instituția se închide, în 1816, pentru reorganizare, Comte își continuă studiile la o școală medicală din Montpellier. Când École Polytechnique s-a redeschis, Comte nu a mai solicitat reînscrierea la cursurile acesteia.

În perioada 1817 - 1824 a fost secretar al lui Henri de Saint-Simon și a fost profund influențat de acesta.

După întoarcerea în orașul natal, remarcă diferențele dintre ideile proprii și convingerile catolice și monarhiste ale familiei sale, astfel că se reîntoarce la Paris pentru a-și câștiga existența din diverse slujbe mărunte.

A murit la Paris și a fost înmormântat la Cimitirul Père-Lachaise.

Contribuții 
Auguste Comte a urmărit crearea unei filosofii pozitiviste, corespunzătoare ultimului stadiu la care omenirea trebuia să aspire în viziunea sa, după ce a trecut prin faza teologică și acea metafizică, care erau considerate drept faze necesare în dezvoltarea omenirii de la copilărie spre maturitatea din cea de a treia fază, a spiritului pozitiv. Pozitivismul, știința și filozofia pozitivă nu mai caută explicarea cauzelor obscure ale fenomenelor, ci se mulțumește cu studiul datelor experienței. 

Acest studiu nu este însă o simplă compilație de date, ci tinde să descopere legile care guvernează grupele de date și fapte care corespund diferitelor științe fundamentale.

Henri de Saint-Simon este cel care a întrebuințat pentru prima oară termenul de "filozofie pozitivistă". Totuși, lui Comte îi revine meritul de a fi elaborat un sistem coerent, cu o logică și o bază științifică superioare față de Saint-Simon. 

În ceea ce privește clasificarea științelor, la Comte, primul loc îl ocupă matematica, apoi urmează astronomia, fizica și celelalte științe ale naturii.

Filozofia lui Comte a fost criticată de Nikolai Cernîșevski.

Considerat unul dintre primii mari filozofi occidentali moderni, Comte a acordat o importanță deosebită interconexiunii elementelor sociale, reprezentând premisa creării funcționalismului modern. Cu toate acestea, anumite elemente ale lucrărilor sale au fost adesea considerate excentrice sau în afara științei, iar concepția sa, conform căreia sociologia reprezintă baza tuturor științelor, nu s-a bucurat de efectul scontat. Totuși, accentul acordat componentei cantitative, matematice, în luarea deciziilor este și astăzi acceptat, reprezentând fundamentul noțiunii moderne de pozitivism.

Scrieri 
 1825: Considérations sur les sciences, les savants et le pouvoir spirituel.
 1843: Traité élémentaire de géométrie analitique (Paris).
 1844: Traité philosophique d'astronomie populaire.

Note

Bibliografie 
 Auguste Comte, traducere Leonard Gavriliu, Discurs asupra spiritului pozitiv, București, Editura Științifică, 1999.

Auguste Comte
Nașteri în 1798
Decese în 1857
Filozofi din secolul al XIX-lea
Filozofi francezi
Sociologi francezi
Absolvenți ai École Polytechnique
Agnostici francezi
Filozofi ai istoriei
Limbi slave

Limbile slave (sau slavone) formează o familie de limbi înrudite, vorbite de popoarele slave (ruși, ucraineni, bieloruși, polonezi, bulgari, cehi, croați, slovaci, sârbi etc.), care trăiesc în special în Europa Centrală și de Est, în Balcani și în partea de nord a Asiei. Ele formează o ramură a limbilor indo-europene.

Termenul „limbi slavice” este în prezent considerat învechit, dar mai poate fi găsit încă în multe lucrări de specialitate. Termenul „limba slavonă” se referă strict la limba slavă bisericească și literară, care s-a dezvoltat în Rusia, Serbia și Bulgaria din slava veche bisericească, folosită mai cu seamă în traduceri slave din cărțile grecești de cult din secolele IX–XI.

Clasificare 
Limbile slave se împart în 3 mari grupe, atât din punct de vedere geografic, cât și privind evoluția acestor limbi după desprinderea din trunchiul comun.

Slave de vest:
 Sorabe:
 Sorabă de jos;
 Sorabă de sus.
 Lehitice:
 Polabă – dispărută;
 Poloneză;
 Sileziană;
 Pomeraniană;
 Cașubiană; 
 Slovinciană – dialect dispărut.
 Ceho-slovace:
 Cehă;
 Cnaanică sau Iudeo-slavică – dispărută;
 Slovacă. 

Limbile slave de sud:
 Vestice:
 Slovenă;
 Bosniacă;
 Croată;
 Muntenegreană;
 Sârbă; 
 Romano-sârbă.
 Estice:
 Slavonă (folosită în biserică);
 Bulgară;
 Macedoneană.

Limbi slave de est:
 Bielorusă (sau Belarusă)
 Ucraineană
 Ruteană
 Rusă

Există, de asemenea, o limbă artificială, numită interslavă, construită pentru a fi înțeleasă ușor de vorbitorii limbilor slave.

Istorie 

Teoriile despre istoria veche a limbii proto-slave, strămoșul comun al tuturor limbilor slave și descendent al limbii proto-indo-europene, sunt numeroase și contradictorii. În timp ce unii lingviști susțin că limba proto-slavă se înrudea cu limba proto-baltică, dovedind acest lucru prin anumite asemănări gramaticale și lexicale între acestea, alți lingviști afirmă că asemănările se datorează unei învecinări îndelungate. O a III-a teorie, mai puțin acceptată, este aceea potrivit căreia strămoșul limbilor slave ar fi apărut în Balcani de unde s-ar fi răspândit ulterior în celelalte zone.

Este, totuși, foarte probabil ca până în secolele X-XI toți slavii au vorbit o limbă unică, cu foarte puține deosebiri regionale. Ceea ce a determinat diferențierea limbilor slave a fost răspândirea lor pe o arie foarte largă, amestecul cu diferite popoare autohtone care a determinat diverse împrumuturi, urmată de așezarea unor alte popoare între teritoriile ocupate de slavi. Maghiarii sosiți în Câmpia Panoniei au întrerupt legăturile dintre slavii de sud și cei de vest.

Vezi și 
 limbi indo-europene

Legături externe 
 Catedra de limbi și literaturi slave a Universității din București
 Vechea slavă, slavona și graiurile slavilor (I), 19 iulie 2013, Dan Caragea, Adevărul
 Vechea slavă, slavona și graiurile slavilor (II), 26 iulie 2013, Dan Caragea, Adevărul
Eteria

Eteria (Philiki Hetairia - Societatea prietenilor, în ) a fost o organizație secretă creată la Odesa de Nikólaos Skúfas, Tănase Țakalov și Emanoil Xánthos la data de 14 septembrie 1814 după ideile lui Rigas Velestinlis din Velestino, și care avea ca scop eliberarea creștinilor, cu precădere a grecilor, de sub stăpânirea otomană, și întemeierea unor state creștine libere, îndeosebi a unei Elade libere (frontierele acesteia nefiind specificate, dar se spera tot înconjurul mării Egee și capitala Constantinopol, conform "Marii Idei").

Context
Întemeierea Eteriei este concomitentă cu cea a societăților Frăția și Junimea în țările române, și se încadrează în marea mișcare socială revoluționară a anilor 1820-1830, care a condus la independența țărilor din America latină, la revoluția franceză din 1831, la Revoluția Română de la 1821 și la revolta grecilor, care a dus la independența Greciei. Ideile și organizarea internă a Eteriei sunt inspirate din cele apărute cu patruzeci sau treizeci de ani mai devreme în America de nord și în Franța. Eteria avea filiale peste tot unde existau comunități grecești, desfășurând o activitate intensă și în Principatele Române (unde cel mai cunoscut dintre eteriști este Tudor Vladimirescu). Ea se sprijinea pe forța materială a burgheziei comerciale (îndeobște grecească în Imperiul Otoman), destul de numeroasă și avută.

Evenimente

În 1821, Eteria a decis declanșarea revoluției, dar erorile făcute încă de la început de Alexandru Ipsilanti, devenit epitrop general al Eteriei, aveau să-i creeze grave dificultăți și să-l ducă în conflict cu Tudor Vladimirescu, care a condus Revoluția de la 1821. În cele din urmă, eteriștii l-au asasinat pe Tudor Vladimirescu, care avea ca obiectiv nu numai înlăturarea dominației Porții, ci și a domnitorilor fanarioți greci. Ca urmare a acțiunilor nechibzuite ale conducătorilor, revoluția eteriștilor eșuează, fiind înăbușită de puterea otomană, și doar presiunea statelor occidentale îi silește pe turci, dupa nouă ani de lupte și de represiune, să recunoască independența Greciei centrale (Etolia, Beotia, Eubeea, Atica, Peloponezul și insulele Ciclade) în 1839.

Note

Bibliografie
 Florin Constantiniu, În numele acelorași idealuri. De la Simon Bolivar la Tudor Vladimirescu, în Magazin istoric, nr. 4/1981.

Vezi și
 Manto Mavrogenous

Legături externe 
 Începuturile românești ale mișcării pentru eliberarea Greciei, 26 februarie 2008, Ion Mitican, Ziarul Lumina
 Întâmplări din Principatele Române frământate de revoluția eteristă, 5 martie 2008, Ion Mitican, Ziarul Lumina
 Sfârșitul tragic al mișcării eteriste, 11 martie 2008, Ion Mitican, Ziarul Lumina
 Mișcarea secretă grecească “Eteria” și românii, Alexandru C. Ciobanu, 20 februarie 2011, Foaie Națională

Eteria
Istoria României
Istoria Greciei
Cuvinte și expresii în limba greacă
Republica Sovietică Federativă Socialistă Rusă

RSFS Rusă (Republica Sovietică Federativă Socialistă Rusă) (în limba rusă Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, РСФСР) a fost cea mai mare și cu populația cea mai numeroasă dintre fostele republici sovietice, după colapsul Uniunii Sovietice transformându-se în Federația Rusă.

Statul a fost proclamat pe 7 noiembrie 1917. Pe 10 iulie 1918 a fost adoptată Constituția sovietică. A devenit parte componentă a Uniunii Sovietice în 1922, actul politic fiind oficializat prin Constituția sovietică din 1924. Pentru perioada 1917 – 1922 se folosește de cele mai multe ori termenul de Rusia bolșevică. În documentele oficiale rusești ale vremii termenele folosite au fost Republica Rusă (Российская республика) sau Republica Sovietică (Советская республика).

Țara a fost condusă de Președintele Sovietului Suprem, (ultimul titlu dintr-o serie mai lungă). Capitala era la Moscova, care era și capitala Uniunii Sovietice.

RSFS Rusă a încetat să mai fie o parte a URSS-ului pe 12 decembrie 1991, la 14 zile de la începutul procesului de dezintegrare a Uniunii Sovietice. După această dată, Rusia a renunțat la sistemul socialist și a pășit pe drumul reformelor economice și politice. Țara a fost rebotezată Federația Rusă, primul președinte fiind Boris Elțîn. Comunitatea Statelor Independente (CSI), formată după prăbușirea URSS-ului, formată la început doar din Federația Rusă, Ucraina și Kazahstan, o entitate care încerca să fie o replică a UE, are azi între membrii săi pe fostele republici sovietice cu excepția țarilor baltice (Letonia, Estonia și Lituania), Georgia (retrasă în 2008) și Ucraina (retrasă în 2014).

Vezi și 
 Uniunea Sovietică
 Rusia
 Istoria Rusiei

Republici sovietice
Istoria Rusiei
Istoria Uniunii Sovietice
Fondări în 1917
Desființări în 1991
Steagul RSFS Rusă

Acest steag a fost adoptat de RSFS Rusă în 1954. Constituția stipula: 
„Steagul de stat al Republicii Sovietice Federale Ruse se prezintă ca o suprafață rectangulară roșie cu o fâșie albastră-deschis spre lance pe toată înălțimea steagului, fâșia fiind lată de o optime din lungimea totală a steagului.”

Între 1937 și 1954 steagul roșu avea scris cu caractere chirilice aurii „grotești”, în colțul din stânga sus, inițialele РСФСР (RSFSR).

Vezi și 
 Steagul Uniunii Sovietice
 Steagul Rusiei
 Lista steagurilor Rusiei

Rusă, RSFS
Steagurile Rusiei
Istoria Rusiei
Adjudeni, Neamț

Adjudeni () este un sat în comuna Tămășeni din județul Neamț, Moldova, România.

Localitate situată la 11 kilometri de localitatea Roman. Localitate cu populație predominantă catolică, renumită în special pentru arhitectura specială a bisericii romano-catolice, amplasată în centrul localității, ce măsoară 72 de metri înălțime.

Între anii 1775 și 1860, centrul parohial a fost stabilit alternativ la Adjudeni, Răchiteni și Tămășeni. În anul 1861, a fost redeschisă Parohia Adjudeni, ce a fost păstorită timp de trei decenii de pr. Alfons Manfredi, ctitor în perioada 1879-1880 al primei biserici de piatră în sat.

La sfârșitul secolului al XIX-lea populația era compusă din 249 capi de familie (885 locuitori) din care 175 capi de familie (563 Iocuitori) maghiari și două familii de evrei.

Biserica „Coborârea Duhului Sfânt” a fost lărgită și refăcută în 1928, iar între anii 1973 și 1984 a fost construită noua biserică. Aceasta a fost sfințită și consacrată la 3 iunie 1990 de către Petru Gherghel.

Note

Legături externe 

 Pagina satului Adjudeni 
 Fotoreportaj din Adjudeni. Povestea unui sat de pe malul Siretului 

Adjudeni, Tămășeni
Denumiri oficiale ale URSS

Denumirile oficiale ale Uniunii Sovietice în limbile republicilor sovietice și în alte limbi vorbite în URSS sunt după cum urmează, (prezentate în ordinea constituțională): 

Uniunea Sovietică
Toponimie
Fizică clasică

Fizica clasică cuprinde ramurile fizicii datând de dinainte de "revoluțiile" de la începutul secolului XX, datorate mecanicii cuantice și teoriei relativității. Fizica clasică, denumită și fizica newtoniană, se definește prin opoziție cu fizica modernă sau fizica secolului XX. Dezvoltări recente ale vechilor teorii din fizică se subsumează tot fizicii clasice, spre exemplu noi descoperiri în fizica fluidelor sau electromagnetism.

Un statut ambiguu îl au ramuri ale fizicii care derivă din discipline "clasice" dar prezintă aspecte calitativ noi. Un astfel de exemplu îl constituie teoria haosului ("chaos theory"), care reprezintă o extensie a mecanicii clasice, însă ale cărei idei sunt chintesențial moderne.

Fizică clasică
Eugène Dabit

Eugène Dabit (n. 1898 - d. 1936) a fost un scriitor francez.

Opera 

 Hotelul Nordului (1929)
 Suburbiile Parisului (1933)
 Moduri de viață (1936)
 Jurnalul Intim (1939, postum)

A folosit cu măiestrie limbajul vorbit, zugrăvind în mod vrednic și cu simpatie viața grea, de mizerie și șomaj, a muncitorimii și a muncii funcționărimi franceze.

Nașteri în 1898
Decese în 1936
Scriitori francezi din secolul al XX-lea
Chicinetă

O chicinetă este o bucătărie cu dimensiuni foarte mici, și dotată numai cu aparatură esențială (aragaz, frigider, chiuvetă, fără suficient spațiu pentru o masă și scaune). Uneori se subînțelege că spațiul într-o chicinetă este atât de restrâns încât nu permite deplasarea nici măcar a unei singure persoane. Bucătarul (bucătăreasa) poate doar să stea în picioare înconjurat(ă) de toate cele necesare gătitului. Chicinetele se găsesc în general în apartamente cu suprafață foarte mică (garsoniere) sau în clădiri care nu sunt destinate locuirii (clădiri de oficii/birouri).

Etimologie
Substantivul românesc chicinetă are o etimologie multiplă: 
 un împrumut din , „bucătărie” + sufixul -etă. Cuvântul englez kitchen provine din , variantă disimilată a substantivului latinesc coquina, coquinae,  „bucătărie”, care, la rândul său, este un derivat al verbului latin coquo, coquere, coxi, coctum, „a găti la foc (o mâncare)”, „a coace”, „a fierbe”, „a frige”.
 un împrumut din franceza americană, kitchenette (pronunțat: [kitʃe'nɛt]), „bucătărie mică”, care, la rândul său, este un derivat al cuvântului englez kitchen, cu etimologia acestuia expusă supra.

Note

Bibliografie
 G. Guțu, Dicționar latin - român, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1983.
 Albert Dauzat, Jean Dubois, Henri Mitterand, Nouveau dictionnaire étymologique et historique par..., quatrième édition revue et corrigée, Librairie Larousse, Paris, 1977. ISBN 2-03-020210-X
 Paul Robert, Le Petit Robert 1, par... , Dictionnaire alphabétique et analogique de la langue française, rédaction dirigée par A. Rey et J. Rey-Debove, Le Robert, Paris, 1992 ISBN 2-85036-186-O.
 Ioan Oprea, Carmen-Gabriela Pamfil, Rodica Radu, Victoria Zăstroiu, Noul dicționar universal al limbii române, Ediția a doua, Editura Litera Internațional, București-Chișinău, 2007. ISBN 978-973-675-307-7
 Webster's Seventh New Collegiate Dictionary, Based on Webster's Third New International Dictionary, G. & C. Merriam Company, Publishers Springfield, Massachusettts, U.S.A. 1970

Încăperi
Alimentație umană
Dacoromână

Numele are sensul de „româna vorbită în fosta Dacia”, prefixul daco- având sens geografic, și nu etnic. Numele de dacoromână este folosit uneori în lingvistica comparată pentru a distinge între limba română standard vorbită în principal la nord de Dunăre și idiomurile romanice din Balcani, derivate toate din româna veche (limba protoromână): este vorba de aromâna (macedoromâna) și meglenita (meglenoromâna), vorbite în teritorii din sudul peninsulei Balcanice, precum și istroromâna vorbită în peninsula Istria.

Denumirea de „dacoromână" nu are de-a face cu vechea populație mixtă dacoromană de pe teritoriul provinciei romane Dacia, pentru că prin definiție teoria dialectelor române de la sud de Dunăre presupune că dacii (tracii, in extenso) și romanii au conviețuit și în peninsula Balcanică unde astăzi se vorbește aromâna și meglenoromâna.

Nu toți lingviștii recunosc aceste idiomuri drept dialecte ale aceleiași limbi române, unii considerându-le 4 limbi înrudite, membre ale grupei limbilor romanice orientale, împărțire în care noțiunea de dialect dacoromân se suprapune peste cea de limbă română. Discuțiile pe acest subiect se lovesc adesea de interese politice, etnice și naționale.

Bibliografie
 Encyclopædia Britannica Romanian language

Dacoromână
Dialectologie română