alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Закуска за шампиони

За американския филм от 1999 вижте Закуска за шампиони (филм).

Закуска за шампиони е роман на Кърт Вонегът, издаден през 1973 г. Второто заглавие на романа (традиционно романите на Вонегът имат 2 заглавия) е Сбогом, черен понеделник (Goodbye, Blue Monday).

Дуейн Хувър, застаряващ продавач на понтиаци, бавно навлиза в нервна криза. Когато прочита един от романите на неизвестния писател фантаст Килгор Траут, Дуейн изпада в шизофреничен шок и напада пристигналите гости на откриването на новопостроения Център по изкуствата в Средноград.

Една от сюжетните линии на романа описва бавното побъркване на Дуейн, останало незабелязано от близките и колегите му. В същото време Траут се придвижва към Средноград. По пътя той наблюдава или се сблъсква с най-тъжните страни на американската действителност, пародирани в собствените му фантастични разкази, които намира в долнопробни павилиони за порнографски списания.

Центърът на изкуствата е закупил скъпата картина Изкушението на Свети Антоний на художника авангардист Рабо Карабекян. Когато в бара на Центъра избухва скандал, провокиран от завистта към Карабекян и подигравателното му отношение към Средноград, той защитава произведението си с блестяща реч, която е същинската кулминация на книгата и вероятно изразява естетически и морални възгледи на самия Вонегът.

Ето част от речта на Карабекян, обвинен, че картината му може да бъде нарисувана по-добре от всяко петгодишно дете:

... Картината не съществуваше, преди да я създам. И сега, когато тя вече съществува, за мен няма да има по-голямо щастие да гледам как всички петгодишни деца във вашия град я копират и рисуват все по-хубава и по-хубава. Ще се радвам много, ако вашите деца открият, докато си играят, онова, което търсих години наред ... Тя е нематериалната същност на всяко животно – онова „аз“, към което се отправят всички послания... А то си остава неизменно и чисто, каквито и нелепи премеждия да ни сполетяват. Затова образът на Свети Антоний в неговата свещена самота се предава с една вертикална нетрепкаща ивица светлина. Ако край него се навъртат хлебарка или келнерка от бар, в картината ще присъстват две такива светлинни ивици. Нашето съзнание е всичко онова, което е още живо и може би свято у всекиго от нас ...

Филм 
Романът е филмиран през 1999 г. Ролите се изпълняват от Брус Уилис, Алберт Фини, Ник Нолти и Омар Еп. Филмът не е точно представяне на романа.

Романи на Кърт Вонегът
Книги от 1973 година
Джингоизъм

Джингоизмът (, евфемизъм за Исус Христос) е националистически възглед, подкрепящ агресивната външна политика – използването на заплахи или сила за защита на националните интереси в чужбина.

Името „джингоизъм“ започва да се използва във Великобритания във връзка с антируските настроения по време на Руско-турската война от 1877 – 1878 година.

Източници 

Външна политика
Национализъм
Исус Христос
Адемир Кенович

Адемир Кенович (Ademir Kenović, р. 1950) е босненски режисьор, продуцент и сценарист.

Учи в университета в родния си град (1969), а по-късно следва кино, изкуство и английска литература в университета в Денсън, Охайо (1972-73).

През 1974 се дипломира по специалността английска филология в университета в Сараево като пише на тема „Шекспир и киното“. От 1976 г. работи като режисьор, а през 1989 става професор в Академията по кино и театър в Сараево.

Продуцент е на филмите от 2003 г. Лято в златната долина и Бушон.

Външни препратки 
 

Режисьори от Босна и Херцеговина
Бошняци
Родени в Сараево
Вашингтон (пояснение)

Ва̀шингтон (, произношение: /ˈwɑʃɪŋtən/) може да се отнася за:
 Джордж Вашингтон (1732 – 1799), както и много обекти, наречени на негово име, включително:
 Вашингтон, щат в САЩ;
 Градове в САЩ
 Уошингтън (Айова)
 Уошингтън (Илинойс)
 Уошингтън (Индиана)
 Уошингтън (Мисури)
 Вашингтон, окръг Колумбия, столицата на САЩ
 Уошингтън (Пенсилвания)
 Уошингтън (Юта)
 Вашингтон, езеро в щата Вашингтон, САЩ;
 „Георг Вашингтон“, улица в София;
 Университет „Джордж Вашингтон“, висше училище в САЩ;
 Вашингтонски договор – учредяващото НАТО съглашение от 4 април 1949 г.
 Уошингтън (BB-56), американски кораб
 Вашингтон Поуст
 Вашингтонски монумент
 Вашингтонска национална катедрала
 Вашингтон Уизърдс
 Уошингтън Редскинс
 Вашингтонска конференция
 Вашингтонски консенсус
 Вашингтон, окръг Колумбия – сериал
 Окръзи в САЩ
 Уошингтън (окръг, Айдахо)
 Вашингтон (окръг, Айова)
 Вашингтон (окръг, Алабама)
 Вашингтон (окръг, Арканзас)
 Вашингтон (окръг, Вирджиния)
 Вашингтон (окръг, Вермонт)
 Вашингтон (окръг, Джорджия)
 Вашингтон (окръг, Илинойс)
 Вашингтон (окръг, Индиана)
 Вашингтон (окръг, Канзас)
 Вашингтон (окръг, Кентъки)
 Уошингтън (окръг, Колорадо)
 Вашингтон (окръг, Луизиана)
 Вашингтон (окръг, Мейн)
 Вашингтон (окръг, Мериленд)
 Уошингтън (окръг, Минесота)
 Вашингтон (окръг, Мисисипи)
 Вашингтон (окръг, Мисури)
 Уошингтън (окръг, Небраска)
 Вашингтон (окръг, Ню Йорк)
 Вашингтон (окръг, Оклахома)
 Вашингтон (окръг, Орегон)
 Вашингтон (окръг, Охайо)
 Вашингтон (окръг, Пенсилвания)
 Вашингтон (окръг, Род Айлънд)
 Вашингтон (окръг, Северна Каролина)
 Вашингтон (окръг, Тексас)
 Вашингтон (окръг, Тенеси)
 Вашингтон (окръг, Уисконсин)
 Вашингтон (окръг, Флорида)
 Уошингтън (окръг) – окръг в щата Юта

Личности 
 Вашингтон Кепиталс, хокеен отбор от столицата на САЩ – Вашингтон;
 Марта Вашингтон, съпруга на първия президент на САЩ – Джордж Вашингтон;
 Уошингтън Ървинг, американски писател.
 Вашингтон Серкера, бразилски футболист
 Вашингтон Ортуньо – уругвайски футболист
 Уошингтън Ървинг
 Дензъл Уошингтън
Хранителна верига

Хранителната верига (или по-коректно хранителна мрежа) е поредица организми в дадена екосистема, която служи за пренос на хранителната енергия. Организмите, „по-ниско“ в хранителната верига са източник на енергия за други организми на „по-високо“ ниво. С други думи хранителната верига показва преноса на енергия от един организъм към друг.

 водорасли → протиста → сепии → тюлен → косатка
 ябълка → червей → кокошка → лисица

Хранителните вериги могат да бъдат прости
 листа → гъсеница
или сложни
 трева → овца → вълк.

Хранителната верига обикновено започва с растение. Това растение се нарича продуцент. То приема слънчева енергия (фотосинтезира) и по този начин дава енергия на животните (консументи). Първият консумент е растителноядно животно, което изяжда растението. Растителноядното животно и растението имат пряка връзка. Втори коснумент е месоядно животно (хищник). То изяжда растителноядното животно и има непряка връзка с растението. След втория консумент може да има и трети и четвърти. Те също са хищници и имат непряка връзка с растението и растителноядното животно. Редуцентите са бактерии, които разграждат органичните вещества в неорганични (хранителни вещества, вода). Те винаги са най-горе в хранителната верига и имат пряка връзка с всички организми.

Междувидови взаимоотношения
Лов на китове

Ловът на китове е улов на китоподобни, с търговска или научна цел. Основната цел на промишления лов е добивът на китова мас и месо от кит за консумация.

Лошото управление на лова на китове в миналото, довежда няколко вида морски бозайници на границата на измирането. През 1982 Международната комисия по лова на китове въвежда забрана на промишлен лов на китове, влязла в сила от сезона 1985/1986. След прекратяването на промишления улов някои видове, като сивият кит, възстановяват числеността си, докато други, като бискайският кит, остават силно застрашени.

През 2019 г., след 30-годишно прекъсване, Япония издава разрешение за промишлен улов на 52 малки ивичести кита, 150 ивичести кита на Брюде и 25 сейвала – общо 227 морски бозайника.

Източници 

 Период на китолова. В: Л. Иванов и Н. Иванова. Антарктика: Природа, история, усвояване, географски имена и българско участие. София: Фондация Манфред Вьорнер, 2014. с. 56 – 68. ISBN 978-619-90008-1-6 (Второ преработено и допълнено електронно издание 2014, ISBN 978-619-90008-2-3)

Външни препратки 
 Китолов в Антарктика 

Лов
Китоподобни
Белгийско Конго

Белгийско Конго е името, което приема Свободната държава Конго, след като на 15 ноември 1908 крал Леополд II официално се отказва от личния си контрол и страната преминава под управлението на белгийския парламент. Тази система функционира до независимостта на Конго през 1960.

Източници 

История на ДР Конго
Конго
Конфедерация

Конфедерацията е съюз на суверенни държави или друг вид организации с общи органи, които запазват много по-голяма самостоятелност, отколкото при федерацията. При конфедерацията местните органи имат много висока самостоятелност спрямо националните. Обикновено конфедералното правителство е натоварено с ограничен кръг дейности, като отбрана, външна политика, външна търговия и обща парична единица. Конфедерациите са краткотрайни и след изпълнението на целите им се разпадат или прерастват във федерации. Швейцария е федерална държава, единствена по своята същност, която е добила своето федерално управление, след като е била конфедерация. Това е и причината, поради която е запазила наименованието конфедерация. Други исторически примери за конфедерации са Обединена арабска република (Египет и Сирия, 1958 – 61), Сърбия и Черна гора (2003 – 06) и Република Съединени провинции (1581 – 1795). Днес конфедерация е Босна и Херцеговина, която след Дейтънското споразумение от 21 ноември 95 - та година е протекторат на международната общност, съставена от Федерация Босна и Херцеговина, Република Сръбска (която до 2006 - та е имала и своя войска, която днес се опитва да възстанови, а сега има жандармерия, отсъстваща в останалите конфедерални субекти) и Окръг Бръчко. Съвременните политолози определят като мека конфедерация днешният ЕС.

Вижте също 
 Държава
 Суверенитет
 Унитарна държава
 Лична уния
 Федерация
 Федерална република
 Федерален окръг
 Щат
 Автономия
 Конфедерация на независимите синдикати в България

Източници 

Политически режими
Форми на управление
Окланд

Окланд (; на маорски: Tāmaki Makau Rau или Ākarana) е най-големият град в Нова Зеландия. Разположен е на западния бряг на тихоокеанския залив Хаураки на Северния остров. Населението му е 404 658 жители, а на агломерацията Голям Окланд (Auckland metropolitan area или Greater Auckland) – около 1,33 млн. души (2007).

Наполовина типичен град, наполовина морски, Окланд е космополитен град, обграден от очарователен воден свят, осеян с повече от 50 острова. Само за половин час може да се достигне до почти всякакви места, да се плава към някой от островите, да се отиде на поход през тропическа джунгла или на пикник на върха на вулкан, да се дегустира вино в някоя от винарните или да се броди по пустия океански плаж, засипан с черен пясък. Мултикултурен характер – различните култури придават своя привкус на стила на живот в града и засилват интереса към него. В резултат кулинарното изкуство, наречено „Тихоокеански венец“ и съчетаващо азиатски и тихоокеански отличителни черти, е доведено до съвършенство.

На езика на маорите град Окланд се нарича „Тамаки-Макау-Рау“ – „девицата със стоте обожатели“. Градът си е спечелил това име, тъй като районът, в който е разположен, е бил желан от много племена. От градски развлечения към слънцето на островите – съвременна градска среда, където всеки живее на не повече от половин час път до прекрасни плажове, пътеки за туристически поход и до дузина пленителни острови за отдих. Представата за града се допълва от слънчевия климат, ритъма на полинезийската култура за фон, както и страстта за превъзходна храна, вино и пазаруване. Това характерно за града съчетание е допринесло за начин на живот, който е един от най-добрите в света. Природните дадености на Окланд го правят мечтана дестинация за всякакви хора, от гледащите да минат по-евтино туристи с раници на гърба до собствениците на яхти, за които парите не са проблем.

Известни личности 
 Родени в Окланд
 Барбара Рей-Вентър (р. 1948), биоложка
 Рей Сефо (р. 1971), кикбоксьор

Източници

Външни препратки 
 Уебсайт на града

 
Градове на Тихия океан
Хамилтън (Нова Зеландия)

Хамилтън () е град в северната част на Нова Зеландия, на река Уаикато. Населението му е около 140 700 души (2009) г.

Външни препратки 
 Уебсайт на града

Градове в Нова Зеландия
Тауранга

Тауранга () е град на източния бряг на новозеландския остров Норт Айланд, Нова Зеландия. Населението му е около 118 200 души от преброяването през (2009 г.).

Личности 
Починали
 Силвия Аштън-Уорнър (1908-1984), писателка

Външни препратки 
 Уебсайт на града

Градове в Нова Зеландия
Градове на Тихия океан
Уелингтън

Уелингтън (; на маорски Te Whanganui a Tara или Poneke) е столицата на Нова Зеландия, най-голямата урбанизирана зона, най-гъсто населената столица в Океания и най-южната столица в света.

Намира се в областта Уелингтън в южната част на Северния остров близо до географския център на страната.

Разположен в близост до пристанище сред китни и зелени хълмове. Градът е жертва на едни от най-силните ветрове на света и също така на сравнително честите земетресения, от които е бил почти изцяло разрушен през 1848 и 1855 г. Населението на града е около 393 600 души (2010).

История 
Първата европейска колония тук е основана през 1839 с пристигането на кораба Тори. На следващата година с кораба Аурора пристигат още 150 заселници. Първоначално те се установяват северно от днешните граници на града. Пълноводните разливи на река Хът обаче ги кара да преместят селището по на юг. Името на града е в чест на лорд Артър Уелсли, първия Херцог на Уелингтън – победителя в Битката при Ватерло (1815).

Днес градът е център на политическия и културен живот на Нова Зеландия. Тук заседава Парламентът, тук са министерствата и седалищата на всички дипломатически мисии в страната. Градът приютява и Националния музей на Нова Зеландия, Кралския новозеландски балет и Новозеландския симфоничен оркестър.

Климат 
Климатът в Уелингтън е умерен морски. Температурата рядко е над 25 °C или под 4 °C. Най-високата измерена температура е 31.1 °C, а най-ниската е −1.9 °C. Столицата обаче е известна с бурни южни ветрове през зимата, които са причина температурата да се усеща като много по-ниска. Като цяло времето в града е много ветровито целогодишно и се наблюдава високо количесто на валежите. Често срещано е образуването на слана в хълмистите предградия на града. Снеговалежите са рядко срещани. Количеството на валежите е най-високо през юни и юли.

Личности 
Родени
 Ръсел Кроу (р. 1964), новозеландски актьор
 Катрин Мансфийлд (1888 – 1923), новозеландска и британска писателка
 Карл Ърбан (р. 1972), новозеландски актьор
 Ричард Къртис (р. 1956), новозеландски актьор и режисьор
 Фран Уолш (р. 1959), новозеландска сценаристка и продуцент, трикратна носителка на Оскар

Източници 

 
Градове на Тихия океан
Астрономическа единица

Астрономическа единица (международен символ au, среща се и a.u. и AU) е мерна единица за дължина, представляваща средното аритметично на минималното и максималното разстояние на Земята до Слънцето (афелий и перихелий) или приблизително средното разстояние между тях. Понякога се означава на кирилица с АЕ. През 2006 г. BIMP определя

 1 au = 149 597 870 700 m,

или приблизително 150 млн. km.

История 
Астрономическата единица е претърпяла много редефиниции, както в стойността, така и в означението. Възприетата първоначално (1976 г.) от IAU стойност на астрономическата единица в системата на астрономическите константи е 149 597 870 691 ± 30 m, а означението – AU.

През 2009 г., потвърдено през 2012 г. IAU решава да свърже астрономическата единица със SI, определяйки за символ au и стойност от 149 597 870 700 m.

Употреба 
За SI астрономическата единица au е извънсистемна единица, но се допуска употребата ѝ в астрономията основно за определяне на разстояния или описване на орбити на обекти от нашата Слънчева система, тъй като дава добра представа за отдалечеността на тези обекти, съпоставени със средното разстояние на Земята от Слънцето.

За по-големите разстояния до други звезди или галактики се използва парсек (около 206 264,8 au) и светлинна година (приблизително равна на 63 241 au).

Вижте също 
 Парсек
 Светлинна година

Източници 

Единици за измерване
Астрономия
Паралакс

Паралакс е термин, който характеризира видимото изместване на положението на един наблюдаван обект, дължащо се на неговото наблюдение от две различни точки.

Звезден паралакс 
Звездният паралакс се вижда, когато гледаме дадена звезда от двете противоположни страни на орбитата на Земята при обикалянето ѝ около Слънцето. Или казано по друг начин: ако се намираме на тази звезда и измерим ъгъла между лъчите, които водят от нея до двете противоположни страни на орбитата на Земята, то този ъгъл се нарича паралакс.

Ако се наблюдава позицията на една и съща близка звезда в продължение на няколко месеца, ще се установи, че тя е променила положението си спрямо останалите звезди. Всъщност не звездата, а Земята се е изместила по своята орбита около Слънцето. В резултат на това ъгълът, под който наблюдаваме звездата, е различен през различни моменти в годината. Измервайки този ъгъл, наречен паралакс, може да се определи на какво разстояние се намира звездата от нас. Паралаксът има малка стойност – от порядъка на части от 1'' (една ъглова секунда) за близките звезди и намалява много за звездите, които са на по-големи разстояния. Знаейки паралакса P (в ъглови секунди) на дадена звезда, може да се определи на какво разстояние се намира от Земята по следната формула:

d = 1 / P,
където d е разстоянието в парсека. За пример: паралаксът на Проксима от Кентавър e P=0.76, и за разстоянието до нея се получава d=1.3 пс или 4.2 св.г.

Определянето на разстояния с използването на паралакса е възможно за звезди, отдалечени до 300 св.г. от Земята. По-големи разстояния по този метод е трудно да се определят, заради малките промени в паралакса на наблюдаемия обект.

Паралакс в оптиката 
Паралакс е наличен при фотоапаратите с отделен визьор. Образът, наблюдаван през визьора, който е встрани от обектива, е малко по-различен от заснетия от обектива, т.е. разликата в кадъра при снимки с преден план, се получава поради разликата в разположението на обектива и визьора.

Паралакс при стрелкови измерителни уреди 
Наблюдаването на показание на стрелкови измервателен прибор под определен ъгъл, води до грешка в отчитането на действителната стойност на измерваната величина. За елиминиране на тази грешка се правят огледални скали. Огледалната скала позволява да се извършва измерването при съвпадение на двата образа – този на стрелката и на нейния огледален образ, което означава че винаги наблюдението при измерване се прави под един и същи ъгъл.

Източници 

Оптика
Астрометрия
Геометрия в компютърното зрение
Кохинор

„Кохинор“ ( – „планина от светлина“) е известен брилянт с над двехилядигодишна история.

Никога не е бил продаван за пари. Открит е от роб в Индия още през 56 г. пр.н.е. В многовековната му история се преплитат човешки съдби, войни, приятелство и любов. В древността индийците смятали, че срещу Кохинор може да се купи толкова ориз, че да се нахрани до насита цялото човечество за ден и половина.

През 1304 г. султан Аладин Хили отнема диаманта от цар Малви и го занася в Делхи. През 1526 г. кабулският цар Бабур нахлува в Индия. Синът му Хумаюз подарява диаманта на персийския шах и така скъпоценният камък сменя родината си и се озовава в Персия.

По-късно обаче диамантът е върнат като подарък в Индия, но отново се озовава в Персия. През лятото на 1738 г. персийският шах Надер напада Индия и разбива войските на Великия могол Мохамед шах, а диамантът, както и прословутият Паунов трон на шах Джахан, стават негови трофеи. Когато го вижда, Надер възкликва: „Кох-и-нур!“ („Планина от светлина!“) Така елмазът получил названието си. През 1747 г. шах Надер е убит от собствената си стража. Генерал Абдали, получавайки скъпоценния камък, го отнася със себе си при бягството си в Афганистан.

През 1813 г. лахорският цар Ранжит Сингх връща диаманта обратно в Индия със силата на оръжието. По негова заповед „Кохинор“ е поставен в гривна, която царят носи на всички приеми. Когато през 1848 г. избухва Въстанието на синкхите, всички скъпоценности в двора на индийския цар са обявени за военни трофеи и отнесени в Англия. Диамантът е обработен отново и масата му става 21,2 грама.

През 1911 г. „Кохинор“ е поставен в Малката кралска корона на Великобритания, изработена за кралица Мария.

Имало е опит за разрязването на диаманта. Искали да го срежат на 3 части. Но щом докоснали диаманта, той сменил цвета си и станал черен. Бижутерът от страх се самоубил, а на сутринта намерили диаманта, който възвърнал отново цвета си.

Редица индийски правителства са изисквали връщането на диаманта в Индия. Такава претенция са изявили също Пакистан и в последно време Иран.

Кралица Виктория била силно впечатлена от необработения диамант във формата на яйце и решила да украси короната си с него. През 1852 година в тържествена обстановка в присъствието на принц Алберт и Виктория върху „Кохинор“ била изпробвана първата машина за шлифоване. Били похарчени 8000 лири стерлинги, обаче резултатът не удовлетворил краля – камъкът само придобил плоска форма и завинаги загубил теглото си, намалявайки до 109 карата. Обработката на Кохинор продължила 38 дни, но въпреки това предизвикала голямо разочарование в британската кралска фамилия. От диаманта, който в необработено състояние бил 186 карата, останали 106. Тогава било решено да се сложи във втората корона, която по традиция принадлежи на съпруга или съпругата на краля/кралицата на Великобритания. През 1911 г. бил поставен в короната и вече повече от 100 години краси британския символ на властта.

Известни скъпоценни камъни
История на Великобритания
История на Афганистан
История на Индия
Персия
Регент (диамант)

Диамантът „Регент“, наричан още „Пит Регент“, тежи 410 карата (82 грама) и е намерен през 1700 или 1701 г. в Индия.

Легендата разказва, че робът, който открил елмаза, решил да го скрие и да го продаде. Затова разрязал крака си и скрил елмаза в раната. На брега на река Ганг обаче се наложило да сподели тайната с лодкаря, защото нямал с какво да му плати. Робът обещал да се издължи, след като продаде елмаза. Така и не изпълнил уговорката, защото лодкарят го убил с веслото в средата на реката. В пристанището убиецът продал за 1000 фунта елмаза и пропил парите, но съвестта му проговорила и той се обесил.

По-късно скъпоценният камък станал собственост на английския губернатор на град Мадрас, бившия пират Томас Пит, а според други легенди—Уилям Пит. Той купил елмаз „като чиста вода“, с размери 30 х 29 х 19 мм, за 20 000 фунта стерлинги от местния ювелир и го дал за обработка.

Брилянтът придобил форма на костилка от праскова и бил отнесен в Лондон, където Пит го продал през 1717 г. на регента на Франция—Орлеанския херцог—за 125 000 фунта стерлинги. От този момент бил наречен „Регент“.

Украсявал е ефеса на шпагата на Наполеон. През 1799 г. той заложил брилянта, за да извърши преврат и да стане първия консул на Франция. По-късно, като император, Наполеон откупил брилянта.

След заточаването на Наполеон „Регент“ отново влиза в кралската съкровищница и не излиза оттам до 1940 г. въпреки многобройните икономически кризи, заради които много ценности от хазната на Франция я напуснали или били ту залагани, ту откупувани. През 1940 г. брилянтът „Регент“ бил скрит от нацистите, като бил зазидан в полицата над камина на замъка Шабор.

Сега „Регент“ се пази във френския музей Лувър. След последната обработка теглото на брилянта е 27,35 грама, а стойността му възлиза на 3 милиона щатски долара.

Известни диаманти
История на Индия
История на Франция
Колекции на Лувъра
Луи XV
Санси

„Санси“ е бледо жълт, прозрачен диамант, с тежест 55,23 карата (11,046 грама), вероятно от индийски произход.

Известната история на Санси започва около 1570 г. в Константинопол, когато бил закупен от Николас Харле, синьор Де Санси – популярна фигура от френския кралски двор и по-късно френски посланик в Османската империя.

Френският крал Анри III страдал от преждевременна плешивина и се опитвал да скрие този факт, като носел шапка. Тъй като по това време идвала модата на диамантите, Анри направил постъпки пред Санси да вземе под наем диаманта му, за да краси шапката си. За това имало и друга, по-практична причина – да обезпечи финансовото положение на армията си. Легендата разказва, че преносителите на диаманта никога не достигали местоназначението си, но Де Санси (тогава суперинтендант на финансите) бил убеден в лоялността на пратеника си. Затова когато до него дошла новината, че диамантът не бил пристигнал при краля, поръчал разследване и разбрал, че довереникът му е убит и ограбен. При аутопсията на тялото обаче камъкът бил открит в стомаха на верния пратеник.

По-късно, около 1605 г., Де Санси продал диаманта на Джеймс I Стюарт (наследника на кралица Елизабет) и се счита, че камъкът получил името на дотогавашния си собственик при записването му в английската кралска съкровищница. Санси остава в Англия до 1669 г., когато за кратко бил притежание на Чарлс I, крал на Англия, Шотландия и Ирландия, и после на третия му син Джеймс II. След опустошителна загуба, Джеймс потърсил закрила при френския крал Луи XIV, капризен домакин, който скоро се отегчил от госта си. При изгледите за пълна мизерия, Джеймс нямал избор, освен да продаде Санси на кардинал Мазарини за сумата от 25 000 лири. Кардиналът завещал диаманта на краля. Така Санси останал във Франция, но по време на Революцията разбойници нападнали кралската съкровищница и той изчезнал от там заедно с други скъпоценности, като диаманта Регент и диаманта Хоуп.

От този момент следите на Санси се губят до 1828 г., когато бил закупен от принц Демидов за 80 000 лири. Останал притежание на фамилията Демидов до 1865 г., когато бил продаден на индийския принц сър Джамсетджий Джийджийбхой (Jamsetjee Jeejeebhoy), за сумата от 100 000 лири. Той на свой ред го продал година по-късно. През 1867 г. Санси се появява на Парижкото изложение с етикет за цена от 1 млн. франка.

След изложението съдбата му е неизвестна 40 години. Следващата му поява е през 1906 г., когато бил закупен от Уилям Уолдорф Астор, първи виконт Астор. Бил притежание на известната фамилия Астор в продължение на 72 години, докато четвъртият виконт Астор го продава на парижкия музей Лувър за сумата от 1 млн. долара през 1978 г. Санси днес се намира в Аполоновата галерия в компанията на диамантите Регент и Хортензия.

Външни препратки 

 Сайт посветен на диаманта Санси 
 Историята на диаманта Санси

Известни диаманти
История на Великобритания
История на Франция
Колекции на Лувъра
Powerade

„Powerade“ или Пауърейд е спортна напитка, която се произвежда от Кока Кола Къмпани. Главният конкурент на Powerade в спортните напитки е „Gatorade“.

Вкусове 
Има различни вкусове, някои от които са:

 планинска буря (Mountain Blast)
 лимон (Lemon-Lime)
 плодов пунш (Fruit Punch)
 портокал (Orange)
 вишна (Black Cherry Lime)
 назъбен лед (Jagged Ice)
 полярно разбиване (Arctic Shatter)
 зелена буря (Green Squall)
 манго (Mango)
 ягода-пъпеш (Strawberry Melon)

Външни препратки 
 Официален сайт

Спортни напитки
Автономни области в Испания

Автономните области () са най-голямата единица в административното деление на Испания. Те са 17 на брой с различна площ и население (виж картата и таблицата). По територия най-големият регион е Кастилия и Леон, а най-малкият – Балеарските острови. С най-много население е Андалусия, а с най-малко е Ла Риоха. Освен това Сеута и Мелиля са автономни испански градове (ciudades autónomas) в Северна Африка. Някои от автономните области включват по-малки единици – провинции (provincias) – а седем се състоят от само една провинция – Астурия, Кантабрия, Навара, Ла Риоха, Мадрид, Мурсия и Балеарските острови.

Автономните области са с широка законодателна и изпълнителна независимост, обезпечена от автономно парламентарно и регионално управление. Правомощията на отделните области се определят от техния статут на автономност. Има известно разделяне на така наречените исторически области (Баския, Каталония, Галисия и Андалусия) от останалите. Историческите области имат по-широка автономност, включително контрол върху местните избори.

Всички автономни области имат парламентарна форма на управление. Държавните институции могат да носят различни имена, характерни за съответната общност, например (правителствата в Каталония и Валенсия са Generalitat, парламентът на Астурия е Junta General докато в Галисия Xunta се нарича изпълнителната власт (правителството).

Официалните имена на автономните области могат да са или само на испански (в мнозинството от тях), или само на втория официален език на автономната област (във Валенсия и Балеарските острови), или и на двата (в Страната на баските, Навара и Галисия). От 2006 в Каталония има и трети официален език – арански и така тя е единствената автономна област с три официални имена: , на каталунски Catalunya, на окситански Catalonha).

Списък на автономните области и градове

Вижте също 
 Провинции в Испания

Външни препратки 
 Информация за управлението на областите (на английски)
Девесил

Девесилът (Levisticum officinale, алтернативно изписване девисил или дивисил, известен още с наименованията леощян, лющян, селим, селем (погрешно – селен, но възприето така на македонски и сръбски), както и като северна гръкляноглътка) е многогодишно растение, чиито листа се използват за овкусяване на ястия особено в южноевропейската кухня.

На височина достига до 0,5  - 0,6 m. Външно и на вкус прилича донякъде на целината.

Плодът на девесила може да се използва също като подправка. Коренът на девесила се използва като пикочогонно средство.

Родината на девесила е спорна. Някои смятат, че той произхожда от Западна Азия, а други – от Южна Европа. Едно близко растение, Ligusticum scoticum (шотландски девесил, южна носоглътка), вирее в северна Великобритания и по атлантическото крайбрежие на Северна Америка. Девесилът е бил използван още от древните гърци и римляни за подпомагане на храносмилането.

Класификация 
Девесилът е от семейството на магданоза и моркова – Сенникови (Apiaceae).

Външни препратки

Бележки 

Защитени лечебни растения
Подправки
Сенникови
Втора испанска република

Втората испанска република () е вторият случай в историята на Испания, когато формата на държавно управление се променя след избори. Първият е през 1873 – 1874 г. — Първата испанска република.

История 
Втората испанска република започва своето съществуване на 14 април 1931 г., когато крал Алфонсо XIII напуска страната след победата на републиканците на местните и общинските избори. Заминаването на монарха води до сформирането на временно правителство начело с Нисето Алкала Самора и до свикването на Кортесите за изработване на нова конституция, приета на 9 декември същата година.

Първият президент (1931 – 1936 г.) на републиката е Нисето Алкала Самора. По време на неговото управление Баския и Каталония обявяват независимост, но не получават веднага дори желаната автономия. Скандалът Страперло срива доверието в центристките републикански партии и предизвиква политическа поляризация.

Десницата печели новите избори на 19 ноември 1933 г. Официално тя се ръководи от центристкия радикал Алехандро Лерукс, но разчита главно на парламентарната подкрепа на Испанската конфедерация на независимата десница (ИКНД) начело с Хосе Мария Хил Роблес, имаща разнообразен състав — от християндемократи до фашисти. Когато в кабинета влизат трима министри от ИКНД на 1 октомври 1934 г., в Астурия и Каталония избухват въстания на социалисти и анархисти.

Обединяването на левите партии в т.нар. Народен фронт им позволява да се върнат на власт след изборите от 16 февруари 1936 г., на които печелят 268 депутатски места срещу 205 десни. Така втори президент (1936 – 1939 г.) става социалистът Мануел Асаня.

Страната изпада в дълбока криза, след като същата година генерал Франсиско Франко заедно със свои съмишленици извършва военен преврат, поставяйки началото на Испанската гражданска война. Републиканците, които са по-слаби от Бунтовническата фракция във военно отношение и зависят от помощта на въоръжените сили на комунистите и анархистите, губят своята популярност сред правителствата на повечето чуждестранни държави, но получават помощ от други като СССР и Мексико. От своя страна националистите на Франко се ползват с подкрепата на Нацистка Германия, Фашистка Италия и съседна Португалия на Салазар.

Кабинетът на Асаня остава на власт до февруари 1939 г., като контролираната от него част от Испания постепенно намалява. Републиката пада окончателно на 1 април същата година, когато франкистите превземат Мадрид с помощта на т.нар. пета колона. Установява се диктатурата на Франко, просъществувала до неговата смърт през 1975 г.

Източници 

Испанска република, втора
История на Испания
Венера (пояснение)

Венера (чрез руски Венера, полски Wenera от латински Venus, Veneris) може да се отнася до:

 Венера – Древноиталийска богиня на пролетта и градините
 Венера — втора по отдалеченост планета до Слънцето след Меркурий
 Венера – поредица от космически апарати на СССР
 Венера – румънски курорт на Черно море
 (Преносно) Много красива жена
Баямон

Баямо̀н () е град в северната част на Пуерто Рико, вторият по големина в страната с население от 185 996 жители (по данни от преброяването от 2010 г.). Намира се в плодородна долина, където има подходящи условия за отглеждане на тютюн, грейпфрути, зеленчуци, кафе и захар.

Първата хидравлична захарна мелница на острова е построена в Баямон около 1548 г. Захарните мелници са едни от най-важните предприятия в Баямон, а другите са чугунолеярни заводи, тухларници, млекозаводи и нефтената рафинерия. Развито е машиностроенето. Произвеждат се авточасти, прецизни уреди, часовници, консерви, тенекиени кутии, тютюневи изделия, дрехи и ципове. Стоките се транспортират с камион до пристанището в Сан Хуан.

Хуан Рамирес де Арелано основава Баямон като град на 22 май 1772. Името идва от местния индиански вожд Бахамон. Според други обаче то произлиза от думата баямонго на езика тайно. Баямонго е една от реките, които пресичат града.

Спорт 
Представителните футболни отбори на града се казват Пуерто Рико ФК и Баямон ФК.

Дипломация 
 Посолство на

Източници

Външни препратки 
 Bayamón and its barrios, United States Census Bureau 
 City of Bayamón Official Website (in Spanish)
 Welcome to Puerto Rico – Bayamón

Градове в Пуерто Рико
Траянова колона

Траяновата колона (; ) е издигната през 113 година на Траяновия форум в Рим, в тесен двор зад Базилика Улпия, в чест на победите на император Траян над даките.

Висока е 35 м с пиедестала, с диаметър 2,5 м. Състои се от 23 цилиндрични кръга от бял карарски мрамор. В основите ѝ са били положени Траяновите останки. Украсена е със спирален барелеф в 24 кръга, който изобразява епизодите от войната на император Траян с даките (101 г. – 102 г. и 105 – 106 г.), който е много ценен за военната археология. На върха на колоната била поставена статуя на Траян, заменена през 1588 г. със статуя на св. Петър, която стои и до днес.

Релефите, чиято дължина е 200 метра, изобразяват военните действия на римската армия в Дакия. Изобразени са военни сцени и битки, потегляне на армиите в поход, укрепителни дейности, императорът, който държи речи на войниците, жертвоприношения, посланичества и подчинение на победените. Представляват изключително важно свидетелство за външния вид, бита, облеклото и въоръжението както на римската войска, така и на тракийското население на Балканския полуостров от тази епоха. Изобразени са общо 2662 фигури и 155 сцени. Траян е изобразен на 58 места.

Източници

Външни препратки 
  Изображенията по колоната с обяснителен текст

Римска архитектура
Монументални колони в Рим
Скулптури в Рим
Дакия
Императорски форуми (Рим)
Адриана Брънчева

Адриана Георгиева Брънчева е български политик, икономист. Родена е на 20 септември 1972 г. в София. Завършва финанси. Съучредител, член на Изпълнителното бюро на Националния съвет и секретар на Партия на българските жени 1997. Избрана за народен представител в XXXIX народно събрание от листата на Национално движение Симеон Втори (2001), тя става член на парламентарната група на НДСВ и на парламентарните Комисия по труда и социалната политика и Комисия по жалбите и петициите на гражданите.

Български политици след 1989
Софиянци
Томи Лий Джоунс

Томи Лий Джоунс () е американски актьор, режисьор и продуцент, носител на награди „Оскар“, „Златен глобус“ и „Еми“, номиниран е за четири награди „БАФТА“ и пет награди „Сателит“.  Известни филми с негово участие са „Любовна история“, „Беглецът“, „Батман завинаги“, „Вулкан“, трите части на поредицата „Мъже в черно“, „Няма място за старите кучета“, „Линкълн“ и други.

Биография 
Роден е на 15 септември 1946 в малкия тексаски град Сан Саба. Завършва гимназията „Сейнт Марк“ в Тексас и после следва в Харвард със стипендия, където съквартирант му е бъдещия вицепрезидент Ал Гор. Завършва с много добър успех през 1969 и получава бакалавърска степен по английска литература.

Отива в Ню Йорк, където става актьор. Започва да играе на Бродуей и дебютира в киното през 1970 с филма „Любовна история“. Играе ролята на д-р Марк Толанд в сапунения сериал Живее се само веднъж (One Life to Live). През 1983 получава наградата „Еми“ за най-добър актьор за изпълнението му в The Executioner's Song.

През 90-те печели десетки милиони долари от филми като Беглецът с Харисън Форд и Мъже в черно с Уил Смит. За ролята си в Беглецът печели Оскар за най-добра поддържаща мъжка роля.

Избрана филмография

Източници

Външни препратки 

 
 
 

Американски актьори и актриси
Американски режисьори
Тексасци
Носители на „Оскар“
Носители на Златен глобус за най-добър поддържащ актьор
Носители на награда Еми
Матю Макконъхи

Матю Дейвид Макконъхи () е американски актьор, сценарист и продуцент. Носител на награди „Оскар“, „Златен глобус“, „Сатурн“, „Сателит“, „Златна камера“, „Изборът на публиката“ и награда на „Гилдията на киноактьорите“. Известни филми с негово участие са „Време да убиваш“, „Контакт“, „Амистад“, „Сватбеният агент“, „Царството на огъня“, „Адвокатът с линкълна“, „Клубът на купувачите от Далас“, „Вълкът от Уолстрийт“, сериалът „Истински детектив“ и други.

Биография

Ранни години 
Матю Макконъхи е роден на 4 ноември 1969 г. в малкото американско градче Ювалди, Тексас. Майка му Mери „Кей“ Кетлийн, е преподавателка в детска градина и писател, а баща му, Джеймс Доналд Макконъхи, е бивш играч в отбора по американски футбол Грийн Бей Пакърс, който има петролен бизнес. Има двама по-големи братя, Майкъл (известен още като Руустър), който също е актьор, и Пат. Родителите на Матю се развеждат и събират няколко пъти, като той разбира за това едва след смъртта на баща си през 1992 г. Смятал е, че отсъствието на майка му се дължи на продължителни отпуски и командировки. Семейството му има английски, ирландски, шотландски, шведски и немски корени. Матю е далечен роднина на генерала от американската гражданска война Дандридж МакРей.

Макар че е роден в Ювалди, Макконъхи израства и учи в тексаския град Лонгвю. По време на ученическите си години той е избран за най-красив ученик в годишника на гимназията. През 1988 г. прекарва една година в градчето Уорнървал, Австралия, по програма за образователен обмен. През 1989 г. Матю продължава образованието си в Тексаския университет, където изучава филмово и телевизионно изкуство. Дипломира се през пролетта на 1993 г.

Кариера 

Започва кариерата си с няколко реклами и му е дадена малка роля в „Dazed and Confused“ (1993). След като получава малки роли в няколко филми („Angels in the Outfield“, „Return of the Texas Chainsaw Massacre“ и „Boys on the Side“), Макконъхи прави удар с ролята си на адвокат Джейк Бриганс във „Време да убиваш“ (1996) по романа на Джон Гришам.

След като печели много почитатели, Макконъхи участва в „Контакт“ (1997), „Амистад“, „Братята Нютън“, „Ед телевизията“ и „Подводница U-571“. В началото на 21 век участва в романтични комедии като „Сватбеният агент“ (2001) и „Как да разкараш гаджето за 10 дни“ (2003).

През 1997 г. печели Филмовата награда на MTV за най-добро пробивно изпълнение във „Време да убиваш“.

Личен живот 
През 2006 г. Макконъхи се запознава с бразилския модел, дизайнер и участник в телевизионни продукции Камила Алвес, с която започва да се среща. На 25 декември 2011 г. двамата се сгодяват, а шест месеца по-късно (на 9 юни 2012 г.) сключват брак в Остин, Тексас, където живеят. Матю и Камила имат три деца, от които две момчета и едно момиче. Първият им син – Леви Алвес Макконъхи, се ражда през 2008 г., дъщеря им – Вида Алвес Макконъхи, се ражда през 2010 г., а последното дете Ливингстън Алвес Макконъхи, се появява на бял свят през 2012 г.

Филмография

Източници

Външни препратки 
 
 

Американски актьори и актриси
Американски озвучаващи актьори
Тексасци
Носители на „Оскар“
Носители на Златен глобус
Носители на награда „Сатурн“
Лий Едингс

Лий Едингс е американска писателка, съпруга на автора на фентъзи и научна фантастика Дейвид Едингс.

Съавтор с Дейвид Едингс в книгите:
 Belgarath the Sorcerer (Белгариад-магьосникът)
 The Rivan Codex (Ривански сборник)
 The Redemption of Althalus (Изкуплението на Алтал)
 Polgara (Поулгара-магьосницата)

Източници 

  Биография и библиография във „Fantasticfiction“

Американски фентъзи писатели
Майордом

Майордом () е ранносредновековна титла и висша длъжност, използвана главно в държавата на франките. Майордомът първоначално отговаря за кралския дворец, като управлява и някаква територия от кралството с разрешението на краля. Впоследствие властта на майордомите постепенно се увеличава и на практика преминава в техни ръце, докато кралят управлява само фиктивно – короната е в него. Един от най-известните днес майордоми е Карл Мартел.

Титли
Бозайници в България

Списъкът включва бозайниците, местни и интродуцирани, срещащи се в диво състояние на територията на България. Те наброяват над 100 (по други сведения 95) вида, разделени в 7 разреда, 24 семейства и 52(56) рода. През историческо време от фауната на страната са изчезнали лъв, тур, зубър, бобър, рис, елен лопатар, безоаров козирог, сайга, европейска норка, хермелин и др. 

Забележка: Където не е отбелязано друго, източник за наименованието и наличието на съответните бозайници в България е „Фауна на България, т.27 Mammalia“.

Чифтокопитни

Хищници

Китоподобни

Прилепи

Насекомоядни

Зайцевидни

Гризачи

Бележки

Вижте също 
 Влечугите в България
 Земноводните в България
 Птиците в България
 Рибите в България

Фауна на България
Мраморно море

Мраморно море (; ) е вътрешно море, част от Атлантическия океан, разположено между Балканския полуостров на северозапад и север и Мала Азия на североизток, изток и юг. На североизток чрез протока Босфор се свързва с Черно море, а на югозапад чрез протока Дарданели – с Егейско море.. В тези си граници дължината му от запад на изток е 280 km, а максималната ширина до 80 km. Площ 11 472 km² и е най-малкото море на света. Среден обем 4 хил.km3, средна дълбочина 494 m, максимална 1389 m, разположена в централната му част.

Пропонтис (Προποντίς) е старогръцкото име на морето. То идва от про („преди“) и понт – („море“), тъй като древните гърци често плавали през Пропонтис, за да стигнат до Черно море. Думата има и новогръцки вариант Пропонтида (Προποντίδα).

Мраморно море се е образувало в резултат на дълбоки разломи на земната кора преди около 2,5 млн. години през късния плиоцен, разделили Европа, Азия и Африка. Движенията на земната кора все още не са затихнали, в резултат на които земетресенията са често явление.

Бреговете му са предимно планински, като на юг и изток са силно разчленени. Полуостров Ердек на юг, заливите Ердек и Перамо на юг, Инджир на югоизток, Измит на изток. Край северните брегове има множество подводни рифове. Има две големи островни групи – Принцовите острови на североизток и Мраморните острови на югозапад. Вторите са богати на гранит, шисти и бял мрамор и са дали името на морето. Принцовите острови се намират близо до Истанбул, и там е развит туризмът. От юг в него се вливат две по-големи реки Симав и Гьонен. През зимата температурата на повърхността на водата е 9 °C, а през лятото – до 29 °C. Хидроложкият режим на Мраморно море зависи от обмена на вода със съседните му морета Черно и Егейско. В него няма силни течения. Средната му соленост на повърхността е до 26‰ и тя е най-висока около Дарданелите.

Флората и фауната на морето са сходни с тези на Средиземно и Егейско море. Развит е уловът на скумрия и има няколко известни морски курорта. През Мраморно море преминават важни търговски пътища от Черно и Азовско море за Средиземно море и Световния океан. Най-големите градове и пристанища по крайбрежието му са Истанбул, Измит, Бандърма, Галиполи, Текирдаг.

Източници
Горски патици

Горските патици (Aix) са птици от разред Гъскоподобни, семейство Патицови. Названието на рода идва от начина им на живот и гнездене, които са тясно свързани с горите и дърветата. Те са сред най-дребните представители на разред Гъскоподобни. Тежат между 400 и 700 грама.

Разпространение 

Горските патици са повсевместно разпространена в Европа, Азия и Северна Америка, но са с много ниска плътност на популацията. Борят се две противоречиви тенденции, от една страна броят ѝ в традиционните ѝ местообитания се съкращава вследствие на лова и стопанската дейност на човека, но от друга голям брой птици се размножават и живеят в полудомашно състояние, попълвайки по този алтернативен начин числеността на вида. В България се среща и двата вида в диво състояние в близост до Черноморското крайбрежие и река Дунав. Те са редки за наблюдение видове.

Начин на живот и хранене 
За разлика от повечето представители на разреда, Горските патици се чувства добре в короните на дърветата и често почиват кацнали на някой висок клон, и като цяло предпочитат да се придържат към гористите участъци на реките. Полетът им притежава висока маневреност и характерното за него е, че в случай на уплаха излитат вертикално нагоре, което е непостижимо за повечето от останалите птици от разред Гъскоподобни. По отношение на храненето са всеядни, но като цяло предпочитат растителна храна.

Размножаване 

При горските патици е силно изразен половият диморфизъм. Мъжката е красиво оцветена за разлика от женската, която е почти незабележима с маскировъчното си кафеникаво оперение. Гнезди като правило в дупки на дърветата на височина от порядъка на 10 – 20 m. Женската снася от 5 до 12 яйца, които мъти в продължение на 28 – 30 дни. Още с излюпването си малките, насърчавани от майката, изскачат от гнездото, което често е на значителна височина, и използвайки недоразвитите си криле и ципи на краката, омекотяват падането. Малките са изключително издръжливи и подвижни, плуват отлично, при заплаха се гмуркат и задържат успешно под водата. Хранят се много и практически с всичко, което могат да открият във водата и много бързо се развиват.

Допълнителни сведения 
Горските патици са отглеждана над един век като декоративни птици в домашно или полудомашно състояние. При домашно отглеждане се чувстват и размножават добре, не са придирчива към храната, издържа на сравнително хладен климат.

Списък на видовете 
 род Aix -- Горски патици
 Aix galericulata (Linnaeus, 1758) -- Мандаринка
 Aix sponsa (Linnaeus, 1758) -- Каролинка

Същински патици
Aix

Aix може да се отнася за:
 Горски патици (Aix) – род водоплаващи птици;
 AIX – това е UNIX базирана операционна система на IBM предназначена предимно за сървъри.
Святослав Логинов

Святослав Владимирович Логинов е руски съветски писател на научна фантастика, чието истинско име е Святослав Владимирович Витман.

Биография и творчество 
Логинов е роден на 9 октомври 1951 г. в гр. Ворошилов (днешен Усурийск). Скоро след раждането му семейството му се премества в Ленинград (днешен Санкт Петербург), където той завършва факултета по химия в държавния университет.

През следващите години работи на много места. След 1974 г. участва в семинара на фантастите под ръководството на Борис Стругацки. С професионална писателска дейност се занимава след 1995 г. Първото му публикувано произведение е разказът „Грибники“, който излиза през 1974 г.

Библиография

Романи 
 Земные пути (1999)
 Колодезь (1997)
 Многоръкият бог на далайна (Многорукий бог далайна, 1994)
 Чёрная кровь (заедно с Ник Перумов, 1996)
 Чёрный смерч (1999)

Външни препратки 

 Страница на Святослав Логинов
 Произведения на Святослав Логинов  

Руски писатели фантасти
Личности (Усурийск)
Руски атеисти
Носители на награда „Аелита“