alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Modest Gené Roig

Modest Gené Roig (Reus, 5 de novembre de 1914 - Bata, Guinea Equatorial, 29 d'octubre de 1983) fou un escultor català.

Als 17 anys, amb motiu d'una exposició de la seva obra, demana i se li concedeix per part de l'ajuntament la beca Jacint Barrau per fer estudis de belles arts a Barcelona. Va viatjar per França, Itàlia, Bèlgica i Guinea Equatorial, aleshores colònia espanyola, on fixà més tard la seva residència, que alternava amb viatges a Reus i Andalusia. Va esculpir l'escut de la ciutat de Reus per l'ajuntament. Va fer un bust del president Macià i va fer una exposició a Reus el 1932. A Andalusia, el 1937, va esculpir una gran imatge del Sant Crist. Després va fer més exposicions a Barcelona, Sevilla i Reus

Les seves escultures principals van ser motius religiosos, igual que van fer en la postguerra diversos artistes reusencs de la seva època, com ara Joan Rebull i Teresa Vidal. Moltes de les seves obres van ser encàrrecs dels pobles de la comarca del Baix Camp i comarques veïnes. Destaca el Crist de la Sang (de la parròquia de la Puríssima Sang de Reus), finançat per Josep Sabater, la Verge de la Solitud, imatge titular de la Venerable Congregació de la Puríssima Sang de Nostre Senyor Jesucrist de Lleida, una Santa Teresa de Jesús per a la Sección Femenina de la Falange, entre d'altres, i el conjunt de la seva obra al monestir de Poblet, amb diverses escultures. També va fer la comparsa dels Nanos de Reus el 1947.

Va fer diverses exposicions a Ceuta, Tànger i Tetuan. El 1957 es va traslladar a la Guinea Espanyola i va plasmar la vida colonial i on va deixar gran nombre d'obres, entre elles un retaule a la catedral de Bata, i una verge moreneta en versió fang coneguda com a Nostra senyora de l'Illa i que el 1987 va ser declarada patrona de Malabo pel Papa Joan Pau II. Va fer també busts de Franco, (que va presidir durant molts anys el saló de sessions de l'Ajuntament de Reus), Elisabet II, Hassan II, Joan Carles I, i d'alguns presidents (Guinea-Conakry, França, Camerun i Gabon).

Al llarg de la seva carrera va obtenir nombrosos premis i medalles.

Va morir a Bata el 29 d'octubre de 1983 i està enterrat allà, però damunt de la seva tomba hi ha terra de Reus portada expressament. L'Institut Politècnic de Bata porta el seu nom i també té, des 1985, un carrer dedicat a la seva ciutat natal, prop de la Riera de Miró.

Referències

Enllaços externs 

 Modest Gené i Roig. Tinet
 Modest Gené i Roig. Enciclopèdia Catalana

Escultors catalans del sud contemporanis
Escultors reusencs
Morts a Guinea Equatorial
Naixements del 1914
Plasma

Plasma (estat de la matèria).
 Plasma sanguini, fase líquida de la sang on hi ha en suspensió o dissolts els elements que la componen.
 Pantalla de plasma, tipus de pantalla plana.
Tròpic de Càncer

El Tròpic de Càncer és el paral·lel més al nord en què el Sol es pot situar directament a sobre. En ell, això passa al solstici de juny, quan l'Hemisferi Nord s'inclina cap al Sol fins al màxim. La seva latitud és 23°27'.

El seu equivalent de l'Hemisferi Sud és el Tròpic de Capricorn. Aquests tròpics són dos dels cinc grans paral·lels de la Terra; els altres són els cercles polars àrtic i antàrtic, i l'equador.

Nom 
Aquesta línia de latitud rebé el nom fa uns dos mil anys, atès que al solstici de juny, cada vegada que el Sol arriba al seu zenit a aquesta latitud el Sol es trobava a la Constel·lació del Cranc, que s'anomena Cancer en llatí, i la mateixa paraula "tròpic" prové del grec "trope (τροπή)", que significa gir (canvi de direcció, o circumstàncies), inclinació, referida al fet que el Sol sembla "tornar enrere" als solsticis. A causa de la precessió dels equinoccis, avui el Sol és a Taure al solstici de juny. (Taurus).

Geografia 
La posició del Tròpic del Càncer no és fixa, sinó que canvia constantment a causa d'un lleuger balanceig en l'alineació longitudinal de la Terra en relació amb la seva òrbita al voltant del Sol. La inclinació axial de la Terra varia en un període de 41.000 anys de 22,1 a 24,5 graus i actualment és de 23,4 graus. Aquest balanceig significa que actualment el Tròpic del Càncer està a la deriva cap al sud a una velocitat de gairebé la meitat d'un arc de segon (0,468″) de latitud, o 15 metres, per any (era exactament a 23° 27' N el 1917 i se situarà a 23° 26' N el 2045). Vegeu Obliqüitat de l'eclíptica i Paral·lel per obtenir més informació.

Al nord del tròpic es troben els subtròpics i la zona temperada nord. El paral·lel equivalent al sud de l'equador es diu Tròpic de Capricorn, i la regió entre els dos, centrada en l'equador, és la Zona tropical.

Clima 

A banda de les regions més altes de la Xina, el clima al Tròpic de Càncer és generalment calent i sec tret de les zones costaneres de llevant on les precipitacions orogràfiques poden ser molt abundants, en alguns llocs arribant als 4 m anuals. La majoria de les regions en el Tròpic de Càncer experimenten dues estacions diferents: un estiu extremadament calorós i amb temperatures que solen assolir els 45 °C i un hivern càlid amb màximes al voltant dels 22 °C. Molta terra al Tròpic de Càncer o a prop d'ell forma part del desert del Sahara, mentre que a l'est el clima és monsonal tòrrid amb una curta temporada humida de juny a setembre i poques precipitacions durant la resta de l'any.

La muntanya més alta en o contigua al Tròpic de Càncer és Yushan a Taiwan; tot i que les glaceres baixaven fins a 2.800 metres durant l'últim màxim glacial, no en sobreviu cap i actualment no hi ha glaceres a menys de 470 quilòmetres del Tròpic de Càncer; les més properes actualment són Minyong i Baishui a l'Himàlaia al nord i a Iztaccíhuatl al sud.

Referències

Vegeu també 

 Tròpic de Capricorn
 Paral·lel

Línies de latitud
め

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o amb més propietat, moràïcs) め (hiragana) i メ (katakana) ocupen la 34a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre む i も; i la 40a en el poema iroha, entre ゆ i み. En la taula de la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), め es troba a la setena columna (ま行, "columna MA") i la quarta fila (え段, "fila E").

Tant め com メ provenen del kanji 女.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, め, メ es romanitzen com a "me".

Escriptura 

El caràcter め s'escriu amb dos traços:
Traç que comença sent quasi vertical, però es corba cap a la dreta.
Traç corb que comença en la part superior del caràcter, baixa i a partir d'aquí descriu un arc de circumferència molt ample. S'assembla molt al caràcter の, però comença un poc més amunt.

El caràcter メ s'escriu amb dos traços:
Traç diagonal avall a l'esquerra, i lleugerament corb, semblant al caràcter ノ.
Traç curt, aproximadament diagonal avall a la dreta, i un poc corb. El caràcter sencer s'assembla a una aspa, encara que un dels traços és més llarg que l'altre.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「明治のメ」 ("el me de Meiji", que fa referència tant a l'emperador Meiji, Mutsuhito, com al període en què va regnar al Japó)
 Codi Morse: －・・・－

Me
Arcàngel Gabriel

Larcàngel Gabriel és un dels set arcàngels, el rang superior en l'escala dels àngels, que apareix esmentat al Llibre de Daniel (capítols 8 i 9), a l'Evangeli segons Lluc (capítol 1, versets 9 i 26) i a l'Alcorà, on se l'anomena Jibril. Gabriel fa les funcions de missatger de Déu, que en la mitologia clàssica corresponien a Hermes. És l'àngel de l'anunciació a Maria. És l'àngel de la vida i la mort i també de la venjança. Té relació amb la lluna, el color blau i el dilluns. És el patró dels enginyers de telecomunicacions (pel seu paper a l'Anunciació). Porta un lliri a la mà i una trompeta per anunciar la fi del Món.

Accions de Gabriel 

Segons la tradició, va ser ell qui va anunciar l'embaràs a Maria, mare de Jesús, en l'episodi de l'anunciació, recollit en l'evangeli segons Lluc i molt representat en les arts plàstiques (Lc, 1, 26-38).

També va anunciar al sacerdot Zacaries que la seva muller, Elisabet (alhora parenta de Maria) quedaria embarassada i que seria la mare de Sant Joan Baptista (Lc 1, 5-25)

Vigila l'entrada al paradís perquè no hi tornin a entrar els fills d'Adam i Eva (tot i que alguns textos diuen que és Miquel qui ho fa) i segons algunes fonts, va ser ell qui va enterrar Moisès.

Per a la religió musulmana, va dictar l'Alcorà a Mahoma en nom de Déu i va acompanyar el profeta en la seva ascensió als cels (Làylat al-Miraj).

Iconografia 
Apareix representat, com a actor imprescindible, en totes les escenes de l'anunciació, tant en l'art cristià occidental com en l'art romà d'Orient.

Com que es tracta d'un àngel és una figura alada, jove i andrògina. Sovint porta una diadema cenyint-li el cap

El seu atribut més característic és una flor de lliri blanc, interpretat com un símbol de la puresa de la Mare de Déu per Sant Bernat a partir d'uns fragments del llibre bíblic del Càntic dels Càntics on es diu "Jo soc un narcís de la plana de Saron, un lliri de les valls" o "Com un lliri entre els cards és la meva estimada entre les donzelles".

Normalment el porta a la mà i l'ofereix a la Mare de Déu, però a vegades, en les escenes de l'anunciació, es troba en un gerro al centre de l'escena, enmig dels dos protagonistes.

Un altre complement habitual de Gabriel en les escenes de l'anunciació és un filacteri amb un fragment del text de la salutació que segons l'evangeli de Lluc (capítol 1,verset 28) l'àngel va adreçar a Maria en produir-se l'anunciacióː "Ave, gratia plena, Dominus tecum." (que en llatí vol dir "Déu te guard, plena de la gràcia del Senyor. Ell és amb tu").

També és bastant característic el gest que acostuma a fer amb una mà. És un gest d'eloqüència o de salutació, tot i que el dit alçat assenyalant cap al cel que a vegades es veu s'interpreta com una indicació de que Gabriel acompleix els designis de Déu. Unes altres vegades Gabriel té les dues mans creuades sobre el pit.

Referències

Bibliografia 
 Juan FERRANDO ROIG: Iconografía de los santos. Barcelona: Omega, 1950

Arcàngels
Alcorà
Miquel

Miquel és un nom d'origen hebreu que vol dir qui és com Déu o Déu és inigualable, en hebreu Mikha-el.

Miquel en diferents llengües 
 Àrab: ميخائيل (Mikhàïl)
 Basc: Mikel
 Francès: Michel
 Anglès, Alemany: Michael
 Castellà: Miguel
 Gallec: Miguel
 Finlandès: Mikael
 Italià: Michele
 Polonès: Michał
 Portuguès: Miguel
 Rus: Михаил (Mikhaïl, Mihail)
 Letó: Mihails

Emperadors romans d'Orient 
 Miquel I Rangabé
 Miquel el Tartamut
 Miquel III l'Embriac
 Miquel IV el Paflagoni
 Miquel V Califates
 Miquel VI Estratiòtic
 Miquel VII Ducas Parapinaces
 Miquel VIII Paleòleg
 Miquel IX Paleòleg

Altres personatges 
 Miquel Alexandrí, patriarca d'Alexandria al .
 Miquel Apostoli, eclesiàstic grec del .
 Miquel Ataliata, jutge i procònsol en temps de Miquel VII Ducas 
 Miquel Balsamó, eclesiàstic grec del .
 Miquel Cerulari, Patriarca de Constantinoble del 1043 al 1058.
 Miquel Curcues, patriarca de Constantinoble (1143-1146)
 Miquel d'Efes o Miquel Efesi, arquebisbe d'Efes al .
 Miquel Gramàtic, escriptor romà d'Orient, probablement del .
 Miquel Monjo, eclesiàstic grec del .
 Miquel Pròquir, escriptor grec.
 Miquel Prevere, eclesiàstic grec del .
 Miquel de Sinnada o Miquel Sinnadense, bisbe de Sinnada (Synnada).
 Miquel de Tessalònica, eclesiàstic grec del .

Celebritats 
 Mikhaïl Bakunin: pensador i activista anarquista rus
 Miquel Carreras i Costajussà: advocat, historiador, arxiver i filòsof sabadellenc
 Miquel Costa i Llobera, poeta mallorquí
 Miguel de Cervantes: escriptor espanyol
 Miquel Crusafont i Pairó, paleontòleg català
 Miguel Delibes, escriptor espanyol
 Miquel Iceta, polític català
 Miguel Indurain: ciclista
 Michael Jackson: cantant
 Michael Jordan: jugador de basquetbol
 Miquel Martí i Pol: poeta català
 Miki Núñez, artista català, participant a Eurovisió
 Miguel Ríos: cantant
 Miquel Roca i Junyent, advocat i polític, un dels "pares de la Constitució espanyola"
 Miquel Servet, un humanista, teòleg i científic aragonès
 Michael Schumacher: pilot de Fórmula 1

Abreviatures 
 Mike
 Quel
 Miqui
 Mic

Arcàngel 
L'arcàngel Miquel és un dels set arcàngels, el rang superior en l'escala dels àngels, que apareix citat al Llibre de Daniel i al Llibre de l'Apocalipsi, i que va manar la host d'àngels fidels que van derrotar Llucifer i els àngels rebels.

Prenoms masculins
Rafael (arcàngel)

Larcàngel Rafael és un dels set arcàngels, el rang superior en l'escala dels àngels, que apareix citat al Llibre de Tobies, i juntament amb Gabriel i Miquel, un dels tres comuns a les tres religions monoteistes.

El nom prové de l'hebreu רפאל: Rafa-El, que significa ‘el déu El ha sanat' o ‘¡sana, El!' o ‘medicina de El' (referint-se al déu d'ugarític El).
Actualment la paraula hebrea equivalent a metge és rofe, connectada amb l'arrel de Rafa-El. En àrab és anomenat اسرافيل Israfil.

Descripció bíblica 
Segons el Llibre de Tobies 7, 15 (Bíblia), Rafael fou enviat per Jehovà per acompanyar Tobit i el seu fill en un llarg viatge perillós per aconseguir-li una esposa pietosa al jove.
Aquesta, anomenada Sara, qui havia enviudat diverses vegades degut al fet que un dimoni estava enamorat de la dona, i provocava que ella matés l'espòs la nit de noces.

En un principi Rafael es presenta com «Azaries, fill del gran Ananies», però en finalitzar el viatge cura la ceguesa de Tobies i es manifesta com «l'àngel Rafael, un dels set en la presència del Senyor».

Durant el viatge, dona instruccions a Tobies per pescar un peix, del qual trauria les vísceres que necessitaria més tard per espantar el dimoni enamorat de Sara. A causa d'aquest fet, a Rafael se'l considera protector dels nuvis.

En el capítol 21 del Llibre d'Henoc () s'esmenten els altres quatre arcàngels: 
 Mig El
 Gabri El.
 Uri El
 Ragu El
 Sari El i
 Yerajmi El.

El Llibre d'Henoc esmenta Rafael com el sant àngel dels esperits dels humans, i l'encarregat de les malalties i de totes les ferides dels fills dels homes.

Sant Rafael és invocat per allunyar les malalties i aconseguir acabar feliçment els viatges. És considerat a l'islam l'àngel responsable d'anunciar la data del Judici Final amb el so d'un corn. De vegades se'l representa vestit de peregrí i portant un gran peix en la seva mà.

Iconografia 
Obresː
 Tobies i l'arcàngel Rafael, pintura d'escola espanyola del  (Monestir de Pedralbes)

Enllaços externs 

 Iconografia de Sant Rafael al bloc del MNAC

Arcàngels
も

En l'escriptura japonesa, els caràcters sil·làbics (o amb més propietat, moràïcs) も (hiragana) i モ (katakana) ocupen la 35a posició en el sistema modern d'ordenació alfabètica gojūon (五十音), entre め i や; i la 45a en el poema iroha, entre ひ i せ. En la taula de la dreta, que segueix l'ordre gojūon (per columnes, i de dreta a esquerra), も es troba a la setena columna (ま行, "columna MA") i la cinquena fila (お段, "fila O").

Tant も com モ provenen del kanji 毛.

Romanització 
Segons els sistemes de romanització Hepburn, Kunrei-shiki i Nihon-shiki, も, モ es romanitzen com a "mo".

Escriptura 

El caràcter も s'escriu amb tres traços:
Traç vertical de dalt a baix que acaba en una corba en forma d'U. El traç s'assembla al caràcter し.
Traç horitzontal que talla al primer traç.
Traç horitzontal per sota del segon, i que també talla al primer.

El caràcter モ s'escriu amb tres traços:
Traç horitzontal.
Traç horitzontal per sota del primer.
Traç en forma de L que comença en la part central del primer traç i talla al segon.

Altres representacions 
 Sistema Braille:

 Alfabet fonètic: 「もみじのモ」 ("el mo de momiji", on momiji és un auró japonés)
 Codi Morse: －・・－・

Mo
Cubièra

Cubièra (en francès Cubières-sur-Cinoble) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, amb uns 70 habitants a 450 metres d'altitud. El terme té 1.500 hectàrees.

L'atracció de la vila és Minexpo, un petit museu de minerals (amb 2.000 exemplars de tot el món) i fòssils. A tres kilòmetres es troben les Gorges de Galamús amb l'ermita de Sant Antoni.

Cubièra fou una abadia (Cuperia) dedicada a Sant Pere que el 1073 va quedar unida a l'Abadia de Moissac.

A prop es troba el lloc de Balhesats?? o Bailessats (grafia a verificar) amb una església dedicada a la Verge Maria i un càmping.

Nascut a Cubièra fou el darrer perfecte dels càtars, Guillem de Belibasta.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Gorges de Galamús

Les gorges de Galamús o Galamors (segons Joan Coromines) són un congost i pas de muntanya natural d'uns 2 quilòmetres que permetia l'accés cap a Catalunya des de la zona de l'Aude. Obert a la roca i en llocs difícils i sovint amb el riu Aglí que ve del puig de Bugarag (de 1.240 metres) a la vora, té com a lloc principal del recorregut l'ermita de Sant Antoni de Galamús, que és almenys del ; la capella de la gran cova fou construïda el 1782 després d'un suposat miracle; és dedicada a sant Antoni el Gran, nascut a Egipte el 251 i eremita a Tebes (Luxor).

És un lloc natural classificat de notable interès turístic -disposa d'autobusos i aparcament i a l'estiu l'accés hi és a peu- que es troba als termes de Cubièra a l'Aude i de Sant Pau de Fenolhet, a la comarca homònima (l'ermita és en aquest darrer terme).

Geografia de l'Aude
Geografia de la Fenolleda
Sant Pau de Fenollet
Forton

Forton (en francès Fourtou) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan. Té uns 60 habitants i es troba a 670 metres d'altitud. El terme té més de dos mil hectàrees, i hi neix el riu Orbieu. L'església parroquial està dedicada a Sant Miquel.

La vila s'esmenta com a Fortovum el  i Forto el . El nom occità de Forton o Forthon va ser afrancesat amb la revolució i es diu Fourtou des del 1781.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Luc d'Aude

Luc d'Aude o Luc és una vila a la regió d'Occitània i al departament de l'Aude, districte (o arrondissement) de Limós, i cantó de Coisan, a la vora del riu Aude. Té uns 200 habitants. Està a 235 metres d'altitud. El terme té unes 750 hectàrees. L'església parroquial és dedicada a Santa Leocàdia. Queden les restes d'una antiga via romana i una torre anomenada de Castilló, del , que fou la residència dels bisbes-comtes d'Alet. Prop del riu Aude hi ha les grutes de Cascabel.

La vila s'esmenta com a Luco el , i més tard Lucho, Lhaco o encara Luco. El nom occità Luc d'Aude va durar fins al 1781 en què va prendre la forma francesa de Luc sur Aude.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Missegre

Missegre és una vila a la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte (o arrondissement) de Limós, i cantó de Coisan. Està situat en una vall al peu de les muntanyes de les Corberes. Té uns 70 habitants i està a 610 metres d'altitud. El terme té unes 700 hectàrees. L'església parroquial d'estil gòtic està dedicada a Sant Vicenç. Queden les restes d'un castell (conegut com el Castelhas de Missegre) que se situat més amunt del poble a 832 metres, anomenades al seu temps Castell de Montcurni (Chateau de Montcournnie) que controlava el pas des del coll de Sant Lluís a Carcassona sense passar per Limós.
	
La vila està documentada el segle IX amb el nom de Milsiricum o Melisiricum. Més tard el nom apareix com Messigra, Miselgre. Mileric i altres variants. Missègre és el nom des del 1781.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Montasèls

Montasèls (en occità; en francès es diu Montazels) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, situada a la riba esquerra de l'Aude, a 235 metres d'altura sobre el nivell del mar, que té uns 500 habitants. El terme té més de 400 hectàrees. L'església està dedicada a Santa Cecília. El domini de Cairac és la principal explotació vinícola del terme. L'antiga fàbrica creada al  i que va arribar al màxim al començament del , roman encara activa. Al centre de la vila la font monumental de Griffoul i un castell.

El poble s'esmenta abans del  com Montazellis, Mortazellis, i algun altra variant. El 1781 pren la forma francesa Montazels.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Peiròlas

Peiròlas (en occità; en francès es diu Peyrolles) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, situada a 358 metres d'altura sobre el nivell del mar, que té uns 60 habitants. El terme té unes 1500 hectàrees. Com a llocs destacats cal esmentar la Pedra Dreta (una pedra que és gairebé un monument fàl·lic) i el sender de les terres roges.

El poble s'esmenta el segle IX com Petrolas, i més tard com Peyrolis, Peirola, Peirols, Pairolles, i altres variants. El 1781 pren la forma francesa Peyroles o Peyrolles.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Steve Vai

Steven Siro "Steve" Vai (nascut el 6 de juny de 1960 a Carle Place, Nova York, EUA). És un guitarrista i compositor nord-americà.

Ja des de petit el jove Vai es va interessar per les bandes de Rock com Jimi Hendrix, Alice Cooper i Led Zeppelin, de les quals ell va decidir aprendre a tocar la guitarra. Mentre cursava batxillerat va començar a rebre lliçons d'un estudiant més gran (Joe Satriani), i tocava en nombroses bandes locals. Als 18 anys se'n va anar a estudiar al Berklee College of Music, on va quedar fascinat per la música de Frank Zappa, qui després de trobar-se amb Vai per primera vegada va quedar molt impressionat de les habilitats del jove músic. Després de la seva graduació va entrar a formar part de la banda d'en Zappa.

Quan va deixar Zappa el 1980 es va traslladar a Califòrnia on va gravar el seu primer àlbum Flex-Able i va tocar amb altres grups. El 1985 va substituir Yngwie Malmsteen com a guitarrista solista a la banda Alcatrazz, amb els quals va gravar l'àlbum Disturbing the Peace. Més tard, l'any 1985, va entrar a la formació de l'ex-cantant de Van Halen Dave Lee Roth per gravar els àlbums Eat 'em and Smile i Skyscraper. Després, el 1990 Vai va substituir al guitarrista Adrian Vandenberg a la banda britànica Whitesnake, després que Vandenberg hagués de ser operat per una malaltia als nervis del canell just abans de la gravació del disc Slip of the Tongue.

Steve Vai continua fent gires regularment avui en dia, bé sigui amb la seva pròpia banda o amb el que una vegada va ser el seu professor Joe Satriani dins de la formació anomenada G3.

És un guitarrista que ha aportat la seva música en bona quantitat de pel·lícules; Dudes, Bill & Ted's Bogus Journey i Ghosts of Mars. També va aparèixer a Crossroads, en un duel amb l'actor Ralph Macchio, la guitarra del qual va ser doblada pel mateix Vai.

Grava les seves creacions en dos estudis; The mother ship i The harmony hut. Hi combina la seva signatura particular de guitarra amb una quantitat considerable d'efectes.

Vai està casat i té 2 nens, Julian Angel i Fire, amb Pia Maiocco, la baixista que va formar el grup Vixen.

Com a passatemps es coneix que té una gran afició a les abelles, tanta que els seus insectes produeixen una mel que Vai ven per a la fundació makeanoise.com.

Vai té la seva pròpia línia de guitarres, la sèrie JEM d'Ibanez.

Va rebre un Grammy l'any 1991.

Discografia 
 Flex-Able (1984)
 Flex-Able Leftovers (1984)
 Passion and Warfare (1990)
 Sex and Religion (1993)
 Alien Love Secrets (1995)
 Fire Garden (1996)
 The Ultra Zone (1999)
 The Seventh Song (2000)
 Alive In An Ultra World (2001)
 The Elusive Light and Sound, volume 1 (2002)
 The Infinite Steve Vai: An Anthology (2003)
 Real Illusions: Reflections (2005)
 Sound Theories (2007)
 The Story of Light (2012)
 Modern Primitive (2016)
 Inviolate (2022)

Enllaços externs 

 Steve Vai's homepage
 Steve Vai Photos backstage live & more
 Ibanez JEM series 

Vai
Guitarristes estatunidencs
Alumnes del Berklee College of Music
Alumnes del Musicians Institute
Guanyadors del premi Grammy
Los Banhs de Rènnas

Los Banhs de Rènnas (nom occità; en occità més local: Les Banhs de Rènnas; en francès: Rennes-les-Bains) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, situada a 312 metres d'altura sobre el nivell del mar, que té prop de 200 habitants i està creuada pel riu Sals. El terme té gairebé 2.000 hectàrees. L'església està dedicada a Sant Cels i Sant Nazari. Balneari termal d'origen romà, les termes actuals es diuen Villégia Therm.

A la rodalia es troben el llogaret del Cercle, la Cadira del Diable (Fauteuil du Diable) i prop seu la casa dita Casa Gala o casa dels Gals, la Muntanya dels corns, el llac de Bareng, les Mines del Capità Boyer, i el naixement del Madeleine. Una pedra amb escrits estranys també pot ser observada al terme.

La vila s'esmenta com Arquis Calidis el  i Balneis Montisferrandis el segle següent; el  apareix com Regnes les Bains i més tard solament Les Bains (o Les Bans) i Les Bains de Montferrand. Al  se l'anomenava Los/Les banhs de Rènnas en occità (escrit Les Bans de Rènnos a la francesa) que va ser adaptat en francès oficial per Rennes-les-Bains. Montferrand és un llogaret prop de la vila que encara tenia certa importància el . El 1992 unes inundacions van fer molt de mal a la vila.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Balnearis de França
Thomas Malthus

Thomas Robert Malthus (Dorking, 14 de febrer de 1766 - Bath, 23 de desembre de 1834), més conegut com a Thomas Malthus tot i que ell preferia que se l'anomenés Robert Malthus, va ser un economista i demògraf anglès conegut principalment per les seves teories pessimistes, com la Catàstrofe malthusiana però altament influents, pel que fa a l'evolució de la població mundial.

Nascut al si d'una família benestant, el seu pare era amic personal del filòsof David Hume i conegut del també filòsof i polític Jean-Jacques Rousseau.

Robert Malthus ingressà al Jesus College de Cambridge l'any 1784, on estudià diverses disciplines, si bé excel·lí en matemàtiques. Malthus desenvolupà la seva teoria en contraposició a les teories optimistes del seu pare.

Un assaig sobre el principi de població 
Així, l'any 1798 va publicar el seu famós llibre Un assaig sobre el principi de població (An Essay on the Principle of Population) on va exposar el principi segons el qual la població humana estava abocada a la pobresa i l'extinció. Les seves prediccions es basaven en la idea que la població creix en progressió geomètrica (això és a un ritme d'1, 2, 4, 8, 16, 32, 64, 128, 256, etc.) mentre que els recursos alimentaris ho fan en progressió aritmètica (és a dir, a un ritme d'1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, etc.). D'acord amb això, Malthus considerava que arribaria un moment en què la població no trobaria recursos suficients per a subsistir, ja que aquests, a més a més, són limitats raó per la qual, quan s'haguessin esgotat, la vida humana desapareixeria (catàstrofe malthusiana).

Segons Malthus aquesta tendència només es podia evitar si confluïen dues circumstàncies:
 D'una banda que les taxes de mortalitat, que històricament i per aquell temps eren molt altes, no invertissin la tendència i continuessin sent altes. A això hi podien contribuir molts factors com ara la perpetuació de la misèria entre les classes populars, les elevades taxes de mortalitat infantil, les guerres, les epidèmies que periòdicament assotaven la població...
 De l'altra, que les taxes de natalitat experimentessin un sobtat descens fruit de la contracepció i de la contenció moral amb la consegüent abstinència.

Val la pena observar que Malthus considerava que aquestes mesures correctores havien de recaure exclusivament en la població pobra per dues raons: perquè aplegava la immensa majoria de la població total i perquè era la responsable de l'excés demogràfic en ser la que engendrava més fills. El resultat de tot plegat fou que la legislació inspirada per les teories malthusianes degradà, encara més, les ja migrades condicions de vida dels pobres d'Anglaterra.

Referències

Vegeu també 
 Malthusianisme

Economistes anglesos
Persones de Surrey
Sociòlegs britànics
Assagistes anglesos
Alumnes de la Universitat de Cambridge
Alumnes del Jesus College
Membres de la Royal Society
Morts a Anglaterra
Naixements del 1766
Morts el 1834
Andreu de Bofarull i Brocà

Andreu de Bofarull i Brocà (Reus, 26 de març de 1810 - Reus, 13 d'octubre de 1882) va ser un historiador, publicista i arxiver català.

Biografia 
Fill de Francesc de Bofarull, nebot de Pròsper de Bofarull i Mascaró i germà d'Antoni de Bofarull i Brocà va estudiar a les Escoles Pies de Reus i al Seminari Conciliar de Tarragona, i feu la carrera d'advocat a la Universitat de Cervera. Va exercir d'advocat a Reus, però molt poc temps. Diu Joaquim Santasusagna, historiador literari reusenc, que l'atreia més la investigació històrica i la literatura, i a això es va dedicar. El 1845 accedí com a soci de mèrit a la Societat Arqueològica Tarraconense. El 2 d'octubre de 1863 va ser nomenat per l'ajuntament arxiver municipal de Reus a instància seva i sense demanar sou ni gratificacions i el 1867 va tenir a més el càrrec de bibliotecari municipal i oficial segon de secretaria. Per als tres càrrecs cobrava de l'ajuntament un sou de vint-i-quatre escuts, i no voler mai que l'augmentessin perquè no fes goig a algú i el volgués suplantar per influència política. Quan Bofarull va morir el va succeir en el càrrec d'arxiver i bibliotecari l'advocat Josep Montaner. Va ser soci del Centre de Lectura de Reus i representant local a l'Associació Catalanista d'Excursions Científiques.

Va promoure diverses publicacions periòdiques. El 1843 va fundar juntament amb Pere Gras i Marià Fonts el diari El Juglar, primer diari de teatre de Catalunya. El 1844 va fundar el Diario de Reus de Avisos y Noticias que durà fins al 1845, i que el 1859 tornà a sortir amb el nom de Diario de Reus.

Les seves obres principals són Anales Históricos de Reus (Reus: Pere Sabater, 1845-1846, amb una 2a edició ampliada el 1866, on va incorporar informació de la documentació consultada a l'Arxiu Municipal per la seva feina d'arxiver), Memorias históricas de Salou (Reus: Pere Sabater, 1846); Poblet, su origen belleza, curiosidades, recuerdos históricos y destrucción (Tarragona: A. Boix Hermano y Comp., 1848, amb diverses reimpressions); Reus en el bolsillo (Reus: Imprenta y librería de Angel Camí y José Arnavat, 1851); Guía de Reus (Reus: Imprenta y librería de Juan Bautista Vidal, 1856); Don Jaime el Conquistador (Tarragona: Imprenta de Francisco Arís, 1856); i Tarragona Monumental (Tarragona: Imprenta de Arís y Jurnet, 1849), conjuntament amb Joan Francesc Albinyana i Borràs.

La ciutat de Reus té un quadre que el representa a la Galeria de fills il·lustres pintat per Ramon Vinyes, i el va nomenar fill il·lustre. També li ha dedicat un carrer.

Notes

Referències

Enllaços externs 
 Digitalització de Poblet, su origen, fundación, bellezas, curiosidades, recuerdos históricos y destrucción  d'Andreu de Bofarull i Brocà (1848)
 Digitalització de Anales históricos de Reus (1845-1846)
 Digitalització de Reus en el bolsillo (1851)
 Digitalització de Tarragona monumental (1849)

Historiadors reusencs
Historiadors catalans del sud contemporanis
Morts a Reus
Arxivers catalans del sud contemporanis
Naixements del 1810
Casimir de Bofarull i Miquel

Casimir de Bofarull i Miquel (Reus, 5 de març de 1749 - Maó, 1 de novembre de 1804) fou un militar català,  fill de Josep de Bofarull i Gavaldà.

Va estudiar al Reial Seminari de Nobles de Cordelles a Barcelona. Els seus pares li van aconseguir l'any 1766 una capitania del Regiment de Voluntaris estrangers, després d'haver pagat 3.000 lliures a Juan Escofín, coronel del regiment. Com a militar es trobava present a Florida quan es va rendir Pensacola. El 1784 va ser nomenat sergent major del cos franc conegut com a Segon Lleuger de Catalunya, amb el que va resistir a la intervenció francesa. El 1793, per la Guerra Gran, es va crear a Reus una junta de sometent on estaven representats tots els estaments, i el mes de novembre el municipi va finançar homes per a la guerra, que sortí el juliol de 1794 sota les ordres de Casimir de Bofarull. El 1802 fou nomenat mariscal de camp. Va morir a Maó l'1 de novembre de 1804. Un germà seu, Francesc de Bofarull i Miquel, va ser síndic personer a Reus i va col·locar la primera pedra del Teatre de les Comèdies. Un altre germà, Josep de Bofarull i Miquel, va continuar l'activitat econòmica familiar.

S'ha de destacar el seu interès per l'ensenyament popular que es traduí en un projecte d'escola primària i en l'organització d'unes classes d'arts i oficis a El Puerto de Santa María, d'on era originària la seva dona Luisa de la Garda y la Saleta.

El 1763 va publicar a Barcelona El Mar de cristal delante el throno de Dios, un llibre de poesia religiosa.

Referències

Enllaços externs 

Militars reusencs
Morts a Maó
Militars catalans del sud contemporanis
Naixements del 1749
Ròcatalhada

Ròcatalhada (en francès Roquetaillade) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, de 192 habitants, situada a uns 350 metres d'altitud a la vall del riu Corneilla. El terme té 1200 hectàrees de les quals unes 150 es dediquen a la producció del vi Blanquet de Limós. L'església parroquial està dedicada a Sant Esteve i és de 1635. Té un castell que va pertànyer a la família dels Montfalcó (Monfaucon) que es va construir el . A la rodalia hi ha el puig de Ròcatalhada (Pic de Roquetaillade) o Pic de Brau, de 635 metres.

El seu nom originari fou Petra Talada i el  apareix com Rocatalaida, Ruppetalliata o semblants. El seu nom francès és de 1781.

Referències

Vegeu també 
 Bernard de Montfaucon

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
La Serpent

La Serpent és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, de menys de 100 habitants a uns 350 metres d'altitud. El terme té unes 1000 hectàrees de les que unes 50 es dediquen a la producció del vi escumós Blanquet de Limós. Té un castell del  reproducció de l'arquitectura del de Versalles, i una església parroquial dedicada a Sant Esteve.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Sèrras (Aude)

Sèrras (nom occità, i en francès Serres) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, de menys de 60 habitants i a uns 270 metres d'altitud. Té un castell del , un pont de pedra del  i una església parroquial dedicada a Sant Pere.

Anomenada antigament Serris fou domini de l'abat i després bisbe d'Alet.

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Sogranha

Sogranha (en francès Sougraigne) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, de menys de 60 habitants a uns 400 metres d'altitud. El seu terme té prop de 2.000 hectàrees. Són famoses la Font de la plaça i l'església dedicada a Sant Esteve; a la rodalia i ha antigues mines especialment al lloc de Serbaïrou, un parell de fonts (la font salada, i la de l'amor) i el lloc conegut com a Forat de la Reille (Trou de la Reille).

Anomenada antigament Sogrania, Sogragna, Sougranes i altres variants. Fou domini de l'abat i després bisbe d'Alet.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Terròlas

Terròlas (en francès Terroles) és un municipi francès, situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània. L'any 1999 tenia 15 habitants.

L'església està parroquial dedicada a Sant Miquel. Hi ha explotacions de boscos.

Anomenada antigament Tarronis, Terrobis, Terolhas i Terolles. El seu nom francès de Terroles (o també Terrolles) és del 1781.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Valmigièira

Valmigièira (en francès Valmigère) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, d'uns 25 habitants a uns 600 metres d'altitud, prop del Coll de Valmigièira. Església parroquial dedicada a Sant Lluís. A la rodalia els Avencs de Valmigièira, formats per les aigües soterrànies.

Antigament anomenada Vallis Migieira, va evolucionar cap a Valmigeyra o noms similars. El seu nom francès, Valmigère, és de 1781.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Verasan

Verasan (en francès Véraza) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Limós, d'uns 45 habitants a uns 450 metres d'altitud. Hi ha una església parroquial dedicada a la Verge Maria.

Antigament anomenada Varadanum, Verazanum i Castrum de Verazano, el  s'esmenta com Beraza i el 1807 com llogarret de Véraza. Amb el nom de Véraza fou elevada d'aldea a comuna l'11 de juny de 1878.

Vegeu també 

 Cultura de Verasan

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Joc de pilota mesoamericà

El joc de pilota mesoamericà era un esport amb rituals associats jugat durant més de 3.000 anys per les poblacions de Mesoamèrica en temps precolombins, i que en uns quants llocs continua sent jugat pels habitants amerindis locals.

Tal com es pot esperar en un joc jugat en un període històric tan llarg i en unes quantes nacions diferents, detalls de les regles usades hi varien gradualment segons el temps i el lloc, així el joc de pilota es podria veure més acuradament com una família de jocs relacionats. Algunes versions es jugaven entre dos jugadors, d'altres entre 2 equips.

Els jocs compartien les característiques de ser jugats amb una pilota de goma dura dins una pista allargada enfonsada o amb parets al voltant lineal.

Arreu de Mesoamèrica es construïen pistes de pilota i s'utilitzaven durant moltes generacions, i les formes i les mides en variaven. Alguns llocs tenien pistes de pilota múltiples, però d'altres en tenien només una. En algunes parts de Mesoamèrica se'n troben en gairebé totes les ruïnes, mentre que en unes altres parts són menys comuns.

El joc s'anomenava tlachtli en nàhuatl i tlaxtli per a poblacions mexicanes centrals veïnes, ulama a Sinaloa (on es continua jugant), i poc-ta-tok n'era un nom maia del Yucatán.

Les ciutats antigues amb camps de pilota especialment bons en bon estat de conservació inclouen Copán, Iximche, Monte Albán, Uxmal i Zaculeu; la pista antiga més gran de totes és a Chichén Itzá, i mesura 166 per 68 metres.

Tot i que es jugava informalment per a passar l'estona, inclosos els infants, el joc també tenia aspectes rituals importants, i els jocs de pilota formals es consideraven essencialment com a esdeveniments rituals. Els partits entre equips podrien simbolitzar les batalles entre els déus al cel i els senyors de l'inframón. La pilota podria simbolitzar el sol. En alguns d'aquests partits rituals, el líder de l'equip perdedor seria decapitat com a sacrifici humà. El seu crani s'utilitzaria llavors com el cor al voltant del qual es faria una pilota de goma nova. Una segona interpretació és donada per guies a Chichen Itza, que afirmen que el premi per a l'equip que vencia era ser deïficats perdent els seus caps, suposadament a les mans de l'equip perdedor. El Popol Vuh, anomenat sovint la Bíblia dels maies, té seccions llargues que expliquen històries dels partits rituals entre els herois bessons maies i els senyors demoníacs del Xibalba.

Els jugadors de pilota i el joc en si són un tema comú en l'art mesoamericà.

Malgrat els esforços dels colonitzadors i missioners per a erradicar-lo, els jocs de pilota es mantenen encara en alguns llocs, amb el nom d'ulama.

Vegeu també 
 Joc de pilota.

Cultura maia
Joc de pilota
Esports d'equip
Francesc Bartrina i d'Aixemús

Francesc Bartrina i d'Aixemús fou un poeta català nascut a Reus el 1846, germà de Joaquim Maria Bartrina. Als tretze anys publicà els seus primers versos i cada any, durant cinc de seguits, anà produint i publicant. Quan el seu germà, que li era quatre anys més jove, començà a escriure, Francesc, que creia que no tenia el seu nivell, deixà de fer-ho. Quan morí el seu germà va tornar a escriure. Entre les seues poesies destaca "Toma de Tetuán", amb poemes en català i castellà, que va dedicar al seu conciutadà Joan Prim, poemes escrits en el moment de l'entusiasme popular que generalment va despertar la campanya africana on van destacar els voluntaris catalans. El 1860 va publicar La tardor, Lays del juglar, Sospirs de l'arpa i Los cants del Laietà; i més tard Las roselletas, Set poncelletas, i Lo ramet de ginesta. El 1864 va obtindre el premi de poesia de Lleida per una poesia dedicada a la mare de Déu de Montserrat; el 1865 va obtindre el premi extraordinari de poesia amb "Oda a la Virgen de Atocha". Va tenir un bon reconeixement fora de Reus, i així, quan Francesc Pelagi Briz va publicar el seu Calendari Català, li va obrir les portes des del primer número. Va re-emprendre l'escriptura al morir el seu germà Joaquim Maria Bartrina. El 1886 li va ser concedida la Flor Natural dels Jocs Florals de Barcelona pel poema Aniversari. Va escriure també Intimas i quadrets (1885). La seva obra, reposada i tranquil·la, destaca per la seva tendresa i simpatia.

Membre de diverses societats ateneístiques reusenques, va ser secretari de La Joven Literaria el 1862. Fundà la Revista del Ateneo (1863), portaveu de l'entitat Ateneo Artístico y Literario, i també fundà i dirigí El Imparcial Reusense (1883), de tendència independent. Col·laborà al Diari de Reus, on a part de poemes i petits articles, creà una secció de crítica literària el 1866. Va escriure a lÁlbum de Euterpe i a lEco del Centro de Lectura. Fou mantenidor dels Jocs Florals el 1885, 1894 i 1910. Al final del  va col·laborar continuadament a La Ilustració Catalana, i a inicis del XX a la revista reusenca Pàtria Nova, però no va publicar més llibres de poemes, encara que en va continuar escrivint; va traduir el poema Nerto de Frederic Mistral i va morir a Barcelona, quan traduïa el poeta nord-americà Henry Wadsworth Longfellow, el 20 de gener de 1917.

A les revistes La Renaixença i La Il·lustració Catalana hi publicà la traducció de diversos poemes de l'escriptor grec Aristotelis Valaoritis.

Referències

Bibliografia complementària 
 M. Corretger. "Francesc Bartrina: renaixença i modernitat" A: Pensament i literatura a Reus al segle XIX. Reus: Centre de Lectura, 2006. Pàg. 251-286.

Enllaços externs 
 

Poetes reusencs en català
Escriptors del Baix Camp contemporanis en català
Traductors al català
Traductors de l'occità al català
Morts a Barcelona
Traductors reusencs
Traductors catalans del sud contemporanis
Poetes catalans del sud contemporanis en català
Naixements del 1846
Morts el 1917
Diana Taurasi

Diana Lorena Taurasi (11 de juny de 1982, Chino, Califòrnia) és una jugadora de bàsquet nord-americana que pertany a la plantilla de les Phoenix Mercury de la WNBA, sent la màxima anotadora de la historia WNBA i la primera en aconseguir anotar 1.000 triples en la WNBA. Casada en 2017 amb la també campiona de la WNBA Penny Taylor, el seu pare va ser un futbolista italià i la seva mare era de nacionalitat argentina. La seva vida va transcórrer entre Argentina i Estats Units, sent aquesta última la seva nacionalitat.

Trajectòria esportiva 
Va ser escollida en la primera posició del draft de la WNBA de 2004 per Phoenix Mercury, on fou Rookie de l'any Aprofitant que la lliga nord-americana es juga en els mesos d'estiu, també ha jugat en lligues europees a Turquia i Rússia, esdevenint campiona de la WNBA en tres ocasions, i sis en de l'Eurolliga de bàsquet femenina, del 2007 al 2010 amb l'Spartak Regió de Moscou i el 2013 i 2016 amb l'UMMC Iekaterinburg. En 2017 va superar Tina Thompson com a màxima anotadora de la WNBA. Amb la selecció dels Estats Units ha guanyat la medalla d'or en les olimpíades de 2004, 2008, 2012 i 2016, sent un dels cinc únics jugadors de bàsquet de la història en aconseguir-ho.

Referències

Enllaços externs 

 Perfil de la WNBA de la Diana Taurasi — inclou estadístiques 
 Pàgina oficial de la Diana 
 Pàgina personal a "MySpace" (linkable des de l'oficial) 

Jugadores de bàsquet estatunidenques
Medallistes estatunidencs als Jocs Olímpics d'estiu de 2004
Medallistes estatunidencs als Jocs Olímpics d'estiu de 2008
Medallistes estatunidencs als Jocs Olímpics d'estiu de 2012
Medallistes estatunidencs als Jocs Olímpics d'estiu de 2016
Medallistes estatunidencs als Jocs Olímpics d'estiu de 2020
Jugadors de bàsquet californians
Persones de Glendale (Califòrnia)
Jugadores del Fenerbahçe (bàsquet femení)
Jugadores del Galatasaray (bàsquet femení)
Jugadores de la WNBA
Alumnes de la Universitat de Connecticut
Hyderabad

Índia:
 Estat de Hyderabad, principat del Dècan a l'Índia que va existir entre 1724 i 1948.
 Hyderabad (Índia), ciutat de l'Índia a l'estat d'Andhra Pradesh.
 Districte d'Hyderabad (Índia), divisió administrativa de l'estat d'Andhra Pradesh (Índia) 
 Haiderabad (zamindari), pargana administrada en part com a zamindari al districte de Kheri, Índia Britànica.
 Haiderabad (Oudh), poble i nagar panchayat de l'Índia, al districte d'Unao, estat d'Uttar Pradesh (Índia).
 Districtes Assignats d'Hyderabad fou una província britànica de l'Índia central, coneguda generalment com a Berar 
 Pakistan: 
 Hyderabad (Pakistan), ciutat i antiga capital del Sind.
 Districte d'Hyderabad (Pakistan), divisió administrativa del Pakistan a la província de Sind.
 Història: Tractat d'Hyderabad
Miquel Mas Gayà

Miquel Mas Gayà (Manacor, 13 de juliol de 1943) va ser un ciclista en pista balear. El seu triomf més important fou el campionat del món darrere moto stayer l'any 1965 a Sant Sebastià.

L'any 1967 es va haver retirar per culpa d'una malaltia relacionada amb el fetge, a causa d'una apendicitis mal curada.

Va participar en la fundació de la Societat Esportiva Ciclista de Manacor, actualment Penya Ciclista.

Palmarès 
 1962
 Campió d'Espanya de fons en pista
 1963
 Campió d'Espanya darrere moto comercial
 1964
  Campió d'Espanya de persecució
 Campió d'Espanya darrere moto comercial
 1965
  Campió del món amateur darrere moto stayer a Sant Sebastià

Referències

Enllaços externs 
 Fitxa a sitiodeciclismo.net
 Fitxa a museociclismo.it

Mas Gayà, Miquel
Mas Gayà, Miquel
Mas Gayà, Miquel
Vuit

El vuit o huit és el nombre natural que segueix el set i que precedeix el nou. S'escriu 8 en xifres àrabs, VIII en les romanes i 八 en les xineses. L'ordinal corresponent és vuitè/vuitena (al País Valencià, octau/octava i huité/huitena). El quantitatiu és vuit (En tinc vuit). L'agrupament és octet. El múltiple és òctuple. El divisor és un vuitè/vuitena part.

El prefix que el designa és octo-.

Ocurrències del vuit:
 És el nombre atòmic de l'oxigen.
 Inclinat és el símbol de l'infinit.
 És el nombre de la sort per al poble xinès.
 Són vuit els pasos que cal seguir en el budisme per assolir el nirvana.
 Designa el signe del zodíac de l'escorpí.
 És la xifra inscrita a la bola negra del billar.
 Representa el mes d'agost.
 Els anys de l'EGB.
 Hi ha vuit bits en un byte.
 Indica poder a la numerologia occidental.
 Designa l'any 8 i el 8 aC.

Referències 

8
Nombres cúbics
Nou

Nou (fruit) és el fruit de la noguera.
 núcula és un tipus de fruit.
 Nou (fruit del noguer), fruit del noguer
 nombre nou nou del coll
 9, novè any després de Crist
 És el segon nombre nombre de Cullen.