alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Marketing direct

Marketingul Direct este o formă de publicitate care se adresează unui set de ținte bine definit cu scopul de a genera un rezultat măsurabil, folosind instrumente media adresabile, ca poșta sau e-mailul. Marketingul direct folosește intensiv baze de date.

Instrumente comune pentru marketingul direct sunt mailing-ul (denumit și direct mail, mailing direct sau direct mailing), telemarketing-ul, etc.

Canalele marketingului direct 

Orice canal media care poate fi folosit pentru a transmite un mesaj direct unui consumator este folosit în marketingul direct. Aceste canale de media sunt "adresabile", diferențiindu-se astfel de media "de masă", cum ar fi televiziunea, radioul sau panourile publicitare.

Direct mail 

Probabil că cel mai folosit canal de media din marketingul direct este direct mail-ul - trimiterea de materiale publicitare adresate folosind serviciile poștale. În multe țări dezvoltate direct mail-ul reprezintă o cantitate foarte mare din volumul total de expedieri poștale, astfel încât există tarife speciale, mai mici, pentru aceste expedieri. Pentru a se putea încadra în această categorie de expedieri, companiile de publicitate își formatează și sortează materialele expediate în anumite feluri definite de companiile poștale, care reduc timpul de manipulare al acestora, scăzând astfel costurile.

Avantajele și dezavantajele direct mail-ului 

Printre avantaje se numără:
  
 Targetarea - Cel mai important aspect al acestui tip de acțiuni este abilitatea sa de a ținti precis clienți deja existenți. Dacă există o listă, poate fi folosit eficient și pentru a prospecta piața. Însă odată cu apariția e-mailului, a site-urilor web și a cookie-urilor, organizațiile pot avea un dialog cu clienții lor prin internet, într-un mod mult mai ieftin și facil.
  
 Personalizarea - Acțiunile de Direct mail se pot adresa personal clientului și pot fi adaptate necesităților acestuia pe baza unor tranzacții anterioare și a datelor adunate.
  
 Optimizarea - Datorită măsurabilității sale, direct mail poate fi testat pentru a obține lista optimă; oferta optimă; periodicitatea optimă (și mulți alți factori). Apoi rezultatele cele mai bune pot fi aplicate asupra unei audiențe mai largi pentru a se obține rezultatele cât mai bune.
  
 Acumularea de date - Răspunsul, ca și lipsa acestuia pot fi adăugate unei baze de date, permițând ca viitoarele expedieri să fie și mai bine targetate.
  
Între dezavantaje se află:
 
 Costul - Costul la mie este mai mare decât orice altă formă de promovare "de masă" (deși rata pierderilor (risipei) este mult mai mică).

 Risipa - Cantități mari de hârtie sunt aruncate.

 Alienarea - Unii destinatari percep marketingul direct ca fiindu-le forțat și pot boicota companiile care procedează astfel.

Tipuri de marketing
Nebeligeranță

Nebeligeranța este actul unei țări de a nu lua parte la o agresiune. Nebeligerant poate fi, de asemenea, o persoană care nu este implicată într-o agresiune sau luptă, mai ales într-o situație în care agresiunile sunt foarte probabile. Astfel, într-o situație de tulburare civilă, civilii pot fi împărțiți în beligeranți (cei care se bat sau intenționează să o facă) și nebeligeranți (cei care privesc fără a se implica).

Termenul este cel mai adesea folosit pentru a descrie o țară care nu participă la un război. O țară nebeligerantă este diferită de o țară neutră prin faptul că o țară nebeligerantă poate să susțină una dintre părțile participante la un război, dar fără să intervină cu adevărat în luptă. Un exemplu clasic este cel al Statelor Unite în cel de-al Doilea Război Mondial înaintea atacului japonez asupra Pearl Harbor. În contractul de împrumut din 1941, Statele Unite promiteau Marii Britanii "întreaga asistență tehnică posibilă", citat de Winston Churchill, dar Statele Unite au rămas o țară nebeligerantă a războiului, până la finalul anului respectiv. Acest lucru descrie, de asemenea, atitudinea Suediei în timpul atacului sovietic asupra Finlandei în 1939, pe perioada așa-numitului „Război de Iarnă”. Un exemplu mult mai recent este poziția Olandei în timpul invaziei din Irak în 2003. Acestă atitudine a fost descrisă de către politicieni drept un suport politic, iar nu militar.

Drept internațional
Politică
Fuziune nucleară

Fuziunea nucleară este procesul prin care două nuclee atomice reacționează pentru a forma un nou nucleu, mai greu (cu masă mai ridicată) decât nucleele inițiale. Ca urmare a fuziunii se produc și alte particule subatomice, ca de exemplu neutroni sau particule alfa (nuclee de heliu) sau beta (electroni sau pozitroni).

Din cauză că nucleele participante în fuziune sunt încărcate electric, reacția de fuziune nucleară poate avea loc numai atunci când cele două nuclee au energie cinetică suficientă pentru a învinge potențialul electric (forțele de respingere electrică) și prin urmare se apropie suficient pentru ca forțele nucleare (care au rază de acțiune limitată) să poată rearanja nucleonii. Această condiție presupune temperaturi extrem de ridicate dacă reacția are loc într-o plasmă, sau accelerarea nucleelor în acceleratoare de particule.

Fuziunea nucleară este sursa principală de energie în stelele active.

Fuziunea nucleară se poate clasifica după condițiile de desfășurare în fuziune termonucleară și fuziune la rece. Cea din urmă are un statut controversat. Investigarea fuziunii la rece este un domeniu activ. Sunt investigate în acest sens sistemele electrochimice cu electrozi de paladiu și apă grea pentru declanșarea fuziunii deuteronilor.

Fuziunea termonucleară ar putea deveni o sursă de energie practic nelimitată (și ecologică) atunci când reactorii de fuziune (care în prezent se află în fază experimentală și nu produc încă un surplus net de energie) vor deveni viabili din punct de vedere tehnologic și economic.

Vezi și 
 Reacție în lanț proton–proton
 Energy Catalyzer
 Fisiune nucleară

Legături externe 

 Fuziunea nucleară – provocarea energetică a viitorului, 6 aprilie 2012, Mihaela Stănescu, Descoperă
 Ziua Pamantului: masinaria care ar putea salva Terra, 22 aprilie 2009, Alexandru Safta, Descoperă
 Precum în stele, asa și în ITER, 26 octombrie 2007, Descoperă
 Primul reactor de fuziune - ITER, 26 mai 2006, Evenimentul zilei

Fuziune nucleară
Conversie de energie
Chimie nucleară
SIL International

SIL International este o organizație internațională, non-profit, al cărei obiect principal de activitate constă în a studia, dezvolta și documenta limbile mai puțin cunoscute de pe glob. Scopul organizației este de a extinde cunoașterea lingvistică, de a eradica analfabetismul și de a susține dezvoltarea limbilor minorităților. SIL pune la dispoziție baza sa de date prin intermediul site-ului Ethnologue.com. Deviza organizației este: "nici o limbă nu este neînsemnată".

Acronimul SIL provine de la numele inițial al organizației, Summer Institute of Lingvistics, pe care l-a purtat imediat după înființarea sa în 1934 în statul american Arkansas, și care reflectă activitatea de la început, anume aceea de a iniția, prin cursuri de vară, misionari creștini în domeniul lingvisticii, antropologiei și traducerii.

Organizația SIL este uneori criticată pentru activitatea sa de misionariat creștin evanghelic, prin afiliere cu Wycliffe Bible Translators și colaborare cu New Tribes Mission, și a fost acuzată de mutarea unor comunități indigene în interesul unor mari companii petroliere.

Vezi și 

 Listă de limbi

Legături externe 
  SIL International
  Ethnologue.com

!
Organizații internaționale
Maria Dąbrowska

Maria Dąbrowska ([dɔmˈbrɔfska]; ) a fost o scriitoare poloneză.

S-a făcut cunoscută prin romanul Nopți și zile (1932-1934), frescă realistă a societății poloneze din perioada de consolidare a relațiilor capitaliste. Dintre operele scrise în anii puterii populare se remarcă volumul de povestiri Steaua dimineții (1955), cu tematică inspirată din actualitate. Laureată a Premiului de stat.

Opere
 Dzieci ojczyzny, 1918
 Gałąź czereśni, 1922
 Uśmiech dzieciństwa, 1923
 Ludzie stamtąd, 1926
 Noce i dnie (Nopți și zile), 1932 - 1934
 Znaki życia, 1938
 Gwiazda zaranna, 1955

Note

Vezi și
 Przekrój, revistă la care a colaborat

Nașteri în 1889
Decese în 1965
Scriitori polonezi
Organizatori de cooperative
Daca

Daca este un paloș curb, armă caracteristică a dacilor, de la numele căruia pare să vină denumirea de daci.

Arma specifică a dacilor a fost sabia curbă, denumită sica. Pe columna lui Traian, dacii sunt înfățișați cu săbii scurte, unele având lama încovoiată. Vasile Pârvan spunea că era un fel de seceră. Ulterior, descoperirile arheologice au scos la iveală numeroase arme de acest tip, identice cu cele reprezentate pe columnă. Sica, arma specific dacică era un pumnal de fier cu un singur tăiș și cu lama curbată, măsurând circa 40 cm, cu mânerul îmbrăcat în os sau lemn având cam 13-14 cm.

Note

Biografie
 Ion Horațiu Crișan - „Spiritualitatea geto-dacilor”, Editura Albatros, 1986

Dacia
Arme
Dacca

Dhaka (cu vechea ortografiere Dacca''; în limba bangali, ঢাকা''') este capitala Republicii Populare Bangladesh, centrul administrativ, economic și cultural al acestui stat cunoscut cândva ca Pakistanul de Est.  Dacca este un oraș situat în aproprierea fluviului Gange.  Are circa 11.000.000 de locuitori, inclusiv suburbiile. Vechi centru meșteșugăresc textil, acum Dacca adăpostește diverse industrii: a hârtiei, a sticlei, alimentară, de postavuri (muselinuri). De asemenea este un important nod de comunicații.

Orașe din Bangladesh
Capitale din Asia
Rusia Sovietică (dezambiguizare)

Rusia Sovietică se poate referi la unul dintre următoarele lucruri: 
 Rusia Sovietică este uneori folosit ca un sinonim pentru Uniunea Sovietică.
 Alte ori, Rusia Sovietică este uneori folosit ca un sinonim pentru Rusia bolșevică, care la rândul lui este o denumire neoficială a taberei bolșevice din războiul civil rus. 
 Rusia Sovietică se referă mai corect la Republica Sovietică Federală Socialistă Rusă (RSFSR). RSFS Rusă a fost fondată în mod oficial în 1918, la câtăva vreme după victoria Revoluției din Octombrie 1917. Această republică ar fi trebuit să cuprindă toate teritoriile locuite de ruși dar, în cursul războiului civil, numeroase pământuri rusești s-au aflat în afara jurisdicției ei, așa cum la rândul ei controla numeroase teritorii nerusești. Acest fapt a fost remediat la sfârșitul războiului civil, când granițele RSFSR au fost redesenate astfel încât să cuprindă în interiorul lor cea mai mare parte a populației vorbitoare de limbă rusă. RSFS Rusă a fost una dintre republicile fondatoare ale Uniunii Republicilor Sovietice Socialiste.
 Rusia Sovietică a fost un ziar din URSS. 
 Rusia Sovietică a fost numele unei edituri din URSS. 
 "În Rusia Sovietică... " poate fi o aluzie la un tip de glumă care a fost făcută celebră de Iakov Smirnoff.

Vezi și 
 Istoria Rusiei

Uniunea Sovietică
Istoria Uniunii Sovietice
Cosmism

Cosmismul rusesc este o mișcare filozofică și culturală care a apărut în Rusia la începutul secolului al XX-lea. Aceasta a determinat o teorie largă a filozofiei naturale care combină elemente de religie și etică cu o istorie și o filozofie a originii, evoluției și existenței viitoare a cosmosului și a omenirii. Combină elemente din tradițiile filosofice orientale și occidentale precum și cele ale Bisericii Ortodoxe Ruse.

Cosmismul a fost una dintre influențele asupra proletcultului, iar după Revoluția din Octombrie termenul a ajuns să fie aplicat „poeziei unor autori precum Mihail Gerasimov și Vladimir Kirillov...: imnuri emoționale de mulțumire închinate muncii fizice, mașinilor și colectivului de lucrători industriali... toate organizate în jurul imaginii universale a „proletarului“ , cel care pășește mai departe de pământ pentru a cuceri planete și stele.“ Această formă de cosmism, împreună cu scrierile lui Nicolai Fiodorovici Fiodorov au avut o puternică influență asupra lui Andrei Platonov.

Numeroase dintre ideile cosmismului au fost dezvoltate mai târziu în teoria transumanistă. Victor Skumin susține că o cultură a sănătății va juca un rol important în crearea unei societăți spirituale umane în Sistemul Solar.

Reprezentanți de frunte ai cosmismului

 Nicolai Fiodorovici Fiodorov
 Constantin Țiolkovski
 Vladimir Vernadski.

Referințe și note

Cosmism
Transumanism
Cultura Rusiei
Filozofia secolului al XX-lea
Filozofia Rusiei
Compozitor

Un compozitor este o persoană care compune muzică. Tradițional, acest termen se referea la cineva care „scria“ muzică sub formă de partituri muzicale, permițând altora să o interpreteze. Compozitorul se diferenția de interpret, cel din urmă executând muzică. Totuși, o persoană este compozitor dacă a creat muzica, indiferent dacă a scris sau nu o partitură muzicală. De exemplu, un compozitor poate interpreta compoziția sa unei alte persoane care să-i scrie partitura muzicală. Genurile muzicale moderne (ex. dance) nu condiționează interpretarea artistică de existența unei partituri muzicale. Cu toate acestea compozitorul nu trebuie confundat cu orchestratorul piesei muzicale sau cu producătorul executiv al înregistrării audio. În toate genurile muzicale, compozitorul este creatorul compoziției muzicale (linie melodică, ritm și armonie) și, de cele mai multe ori, primul interpret al acesteia. 

Diferențierea dintre compozitor și alți profesioniști din muzică este importantă pentru a se putea stabili cine deține și exercită drepturile de autor, respectiv drepturile conexe dreptului de autor.
De-a lungul evoluției muzicii clasice în Europa, crearea pieselor muzicale nu a avut inițial o importanță mai mare decât interpretarea acestora. Protecția compozițiilor muzicale nu avea decât o importanță mică, iar compozitorii nu aveau nimic împotriva modificării propriilor creații de către alții, în scopul interpretării acestora. În timp însă, partitura muzicală a compozitorului a ajuns să fie considerată ca instrucțiune strictă, astfel încât interpretarea sa nu devieze, fără un motiv convingător. 
Astăzi, Legea română a drepturilor de autor recunoaște Compozitorului o serie de drepturi morale și o serie de drepturi patrimoniale asupra compoziției muzicale.

Liste de compozitori 
 Listă de compozitori
 Listă de compozitori de operă
 Listă de compozitori necategorizați
 Listă de compozitori de coloane sonore

După stil, perioadă temporală sau tehnică 
 Listă de compozitori de muzică cultă
 Listă de compozitori de muzică cultă ai secolului XX
 Listă de compozitori de muzică cultă ai secolului XXI
 Listă de compozitori moderniști

După naționalitate, cultură sau identitate 

 Listă de compozitori români
 Listă de compozitori germani
 Listă de compozitori francezi
 Listă de compozitori olandezi sau flamanzi
 Listă de compozitori indonezieni
 Listă de compozitori italieni
 Listă de compozitori ruși
 Listă de compozitori polonezi
 Listă de compozitori indieni
 Listă de compozitoare
 Listă de compozitori gay sau bisexuali
 Listă de compozitori de origine africană

După cronologie 
 Grafic de compozitori clasici

Note

Bibliografie
"Composer" on Merriam-Webster dictionary website, accessed 17 November 2010]

Legături externe
Chicago (dezambiguizare)

Numele propriu Chicago s-ar putea referi la

Localități 

 Chicago, oraș în statul Illinois, USA 
 Chicago, Western Cape, suburbie a orașului Paarl, Western Cape, Africa de Sud

Persoane 

 Judy Chicago, (născută Judy Cohen la 20 iulie1939), autoare, educatoare, feministă.

Râuri 

  Chicago River, un râu în lungime totală de 251 km, care trece prin orașul Chicago, Illinois

Institute de învățământ 

 Loyola University Chicago 
 Loyola University Chicago Rome Center 
 Loyola University Chicago School of Law 
 Universitatea Chicago

Titluri 

 Chicago (piesă), o piesă de Maurine Dallas Watkins, reprezentată pentru prima dată  în 1926, care a fost baza filmului Roxie Hart 
 Chicago (film 1927), film, difuzat în 1927, bazat pe piesă 
 Chicago (musical), musical, reprezentat pentru prima dată în 1975, bazat pe piesa originală 
 Chicago (film 2002), film, difuzat începând cu 2002, bazat pe musicalul omonim 
 Chicago (album), al doilea album al formației de muzică rock Chicago (formație rock) 
 Chicago (manga), manga de Yumi Tamura 
 Chicago (poem), poem de Carl Sandburg

Alte variate de utilizări 

 Chicago Transit Authorithy, formație de muzică rock americană
 Chicago house, varietate de muzică de dans electronică 
 Chicago (joc de poker), un joc de poker suedez 
 Chicago (tip de literă), tip de literă clasică promovată de computerele Apple 
 Microsoft Chicago, numele de cod dat de compania Microsoft sistemului său de operare Windows 95 
 Chicagoan (tren de pasageri),  a fost un tren de pasageri elegant, de factură deosebită, fiind rulat de Atchison, Topeka and Santa Fe Railway între Kansas City, Missouri, USA și Chicago, Illinois, USA, începând cu aprilie 1938.  Versiunea vestică a acestui tren s-a numit Kansas Cityan. 
 The Chicago Manual of Style, îndrumar ortografic, ortoepic și de stil 
 334 Chicago, asteroid 
  "Chicago", "Big Chicago", și "Little Chicago" sunt nume de variante în stud poker.

Nave de luptă ale United States Navy 

 Chicago (CA-14), vas de suprafață (în engleză protected cruiser)  (crucișător) lansat în 1885 
 Chicago (CA-29), vas de suprafață, crucișător greu, (în engleză heavy cruiser), activ din 1931 
 Chicago (CA-136), vas de suprafață, de asemenea un crucișător greu, activ din 1945 
 Chicago (SSN-721) este un submarin nuclear de atac din clasa Los Angeles (în engleză Los Angeles class submarine), activ din 1986

Dezambiguizare
Nume proprii
Sfinx

Sfinxul este o figură mitologică zoomorfă înfățișată ca un leu culcat cu cap uman. Își are originile în sculpturile din Vechiul Regat Egiptean pe care l-au preluat și grecii. Creaturi similare se găsesc și în Asia de Sud și de Sud-Est. În epoca decorativă europeană sfinxul a reînviat în Renaștere.

Sfinxul înaripat din Teba s-a sinucis din cauză că Oedip a răspuns om la întrebarea Cine merge dimineața în patru picioare, la amiază în două și seara în trei?

Răspunsul a fost corect deoarece omul în copilărie merge folosindu-se de toate cele patru membre ale sale, în două picioare la maturitate și la bătrânețe se deplasează cu ajutorul  toiagului.

Vezi și 
 Marele Sfinx de la Giza
 Egipt
 Giza
 Abtin

Legături externe 

 Sfinx al Maramureșului, descoperit de un ecologist, 8 august 2011, Evenimentul zilei

Creaturi egiptene legendare
Creaturi grecești legendare
Tipuri de artifacte egiptene
Creaturi fantastice
Eponime ale asteroizilor
Energie cinetică

Energia cinetică a unui corp aflat în mișcare este acea energie datorată mișcării (de translație) cu viteza v. Ea este egală cu lucrul mecanic necesar pentru a modifica (accelera) viteza corpului din repaus la viteza curentă v.

Etimologie 
Lordului Kelvin i se atribuie crearea expresiei energie cinetică. Adjectivul „cinetică” provine din  (kinesis), cuvântul grecesc pentru „mișcare”.

Definiție 

Energia cinetică este o mărime scalară egală cu semiprodusul dintre masa punctului material și pătratul vitezei lui.

Energia cinetică sau energia de mișcare a unui corp de masă m, aflat în mișcare de translație cu viteza  în raport cu un sistem de referință inerțial, notată cu , este definită de relația:

Energia cinetică este o mărime fizică de stare, spre deosebire de lucrul mecanic care este o mărime fizică de proces.

Conceptul de energie cinetică a fost definit la mijlocul secolului XIX.

Unități de măsură și dimensiune 
Unitatea de măsură în SI este joule:

Demonstrație 
Pentru un corp oarecare (punct material) din legea fundamentală a dinamicii prin înmulțirea scalară cu dr a ambilor membri se obține .
 
Mai departe se obține în membrul stâng al egalității anterioare  care se integrează de la 0 la viteza curentă v obținându-se formula de mai sus . Se presupune implicit energie cinetică zero în repaus.

Teorema de variație a energiei cinetice 
Variația energiei cinetice a punctului material este egală cu lucrul mecanic al rezultantei forțelor care acționează asupra acestuia, în mișcarea respectivă.
 
Variația energiei cinetice a unui punct material care se deplasează în raport cu un sistem de referință inerțial este egală cu lucrul mecanic efectuat de forța rezultantă care acționează asupra punctului material în timpul acestei variații.

Bibliografie 
 Eugeniu Potolea Legile și principiile fizicii Editura Adevărul Bucuresti 2001

Vezi și 

 Masă
 Viteză
 Joule
 Putere motrice
 Sistem termodinamic 
 Sistem de recuperare a energiei cinetice
Energie
Forme de energie
Mărimi fizice
Muniție
Mecanică clasică
Concepte fizice fundamentale
Concurență imperfectă

În teoria economică, concurența imperfectă, este situața de pe piață în care condițiile necesare pentru existența concurenței perfecte nu sunt satisfăcute.

Forme de concurență imperfectă:

 Monopol, situație în care există un singur vânzător al unui bun economic.
 Oligopol, situație în care există un număr redus de vânzători ai unui bun economic.
 Concurență monopolistică, situație în care există mulți vânzători de bunuri total diferite.
 Monopson, situație în care există un singur cumpărător al unui bun economic.
 Oligopson, situație în care există un număr restrâns de cumpărători ai unui bun economic.

Concurența imperfectă poate apărea pe anumite piețe din cauza lipsei de informare a cumpărătorilor și vânzătorilor despre prețuri și despre bunurile de pe piață.

Vezi și 
 Concurență perfectă
 Concurență neloială

Concurență
Formele pieței
Microeconomie
Concurență de tip Bertrand

Concurența de tip Bertrand sau duopolul este un model al concurenței în economie, purtând numele matematicianului francez Joseph Louis François Bertrand (1822-1900). Acest model este un model al competiției firmelor aflate în duopol. 

Supozițiile modelului:

 Există două firme care produc produse omogene;
 Firmele nu cooperează;
 Firmele au același cost marginal;
 Costul marginal este constant;
 Cererea este lineară;
 Firmele concurează prin prețuri și își stabilesc prețurile simultan;
 Amândouă firmele au comportament strategic;
 Amândouă firmele concurează doar prin prețuri și oferă cantitatea cerută;
 Consumatorii cumpără de la firma cu prețurile cele mai mici sau de la fiecare firmă cantități egale, dacă prețurile stabilite de fiecare dintre cele două firme sunt egale.

Concurența prin prețuri înseamnă că firmele pot să își modifice cu ușurință cantitățile oferite, însă odată ce au ales un anumit preț, este foarte greu, dacă nu imposibil ca acestea să-l modifice, de exemplu barurile, magazinele sau alte companii care practică prețuri ne-negociabile.

Concurență
Formele pieței
Princeps senatus

Princeps senatus (plural principes senatus) era liderul Senatului roman. Deși oficial aflat în afara cursus honorum și fără a deține un imperium, acest oficiu aducea prestigiu enorm senatorului care-l deținea.

Princeps senatus nu reprezenta un mandat pe viață. Era ales de fiecare nouă pereche de cenzori (respectiv la un interval de cinci ani). Cenzorii puteau, însă, confirma un princeps senatus pentru o altă perioadă de cinci ani. A fost selectat dintre senatorii patricieni cu rang consular, de obicei foști cenzori. Candidatul care câștiga trebuia de obicei să fie un patrician cu un dosar politic impecabil, respectat de ceilalți senatori

Îndatoririle acestui oficiu includ:
 Declararea începerii și încheierii sesiunilor Senatului
 Deciderea agendei
 Deciderea locului sesiunii
 Impunerea ordinii și a altor reguli ale sesiunii
 Întâlnirea, în numele Senatului, cu ambasade ale altor țări
 Redactarea, în numele Senatului, a scrisorilor și mesajelor

După căderea Republicii Romane, oficiul de princeps senatus era inclus în cel de împărat (vezi și: princeps). Însă în timpul Crizei secolului al III-lea, alte persoane au deținut acest oficiu; viitorul împărat Valerian l-a deținut în 238, în timpul domniilor lui Maximinus Thrax și Gordian I.

Listă incompletă de principes senatus

 …
 214 î.Hr. – Marcus Fabius Buteo
 209 î.Hr. – Quintus Fabius Maximus Verrucosus
 199 î.Hr. – Scipio Africanus
 184 î.Hr. – Lucius Valerius Flaccus
 179 î.Hr. – Mamercus Aemilius Lepidus
 147 î.Hr. – Publius Cornelius Scipio Nasica
 136 î.Hr. – Appius Claudius Pulcher
 131 î.Hr. – Lucius Cornelius Lentulus Lupus
 125 î.Hr. – Publius Cornelius Lentulus
 115 î.Hr. – Marcus Aemilius Scaurus
 86 î.Hr. - Lucius Valerius Flaccus
 …
Titluri în Roma antică
Romani în Roma antică după ocupație
Edil

Edilul (latină: Aedilis) era un oficiu în Republica Romană. Având centrul în Roma, edilii erau responsabili de menținerea clădirilor publice și administrarea festivalurilor publice. De asemenea, ei dețineau puteri de a impune ordinea publică. Jumătate dintre edili erau din rândul plebeilor, iar cealaltă dintre patricieni. Cei din urmă erau numiți edili curule (aediles curules) și erau considerați magistrați curule.

Oficiul era în general deținut de către oameni tineri care intenționau să urmeze cursus honorum spre un oficiu politic înalt. Însă nu era o parte legală de cursus, ci doar un punct avantajos de a începe, ceea ce demonstra dedicația politicienilor aspiranți la serviciul public.

Titluri în Roma antică
Canterbury (dezambiguizare)

Canterbury se poate referi la:

 Canterbury, Kent, vechi oraș în sud-estul Angliei
 Povestirile din Canterbury, colecția de povestiri medievale ale lui Geoffrey Chaucer
 Canterbury, Sydney, suburbie a orașului australian Sydney

Vezi și 
 Catedrala Canterbury , una dintre cele mai faimoase construcții religioase creștine din Anglia
Canterbury

Canterbury (, ) este un oraș în comitatul Kent, Anglia, Regatul Unit. Orașul se află în districtul omonim a cărui reședință este.

Istorie 
Situat pe râul Stour, Canterbury a fost locuit încă din perioada preromană; orașul roman Duroverum Cantiacorum a fost întemeiat după invazia lui Claudius în anul 43. A fost o metropolă ecleziastică a Angliei din 602, când Sf. Augustin de Canterbury a fondat o mănăstire și ulterior o catedrală. Arhiepiscolul Sf. Thomas Becket a fost asasinat în 1170 în această catedrală. După canonizarea  acestuia în 1172, a devenit loc de pelerinaj.
În al doilea război mondial, orașul a fost intens bombardat, dar catedrala nu a fost avariată.

Atracții turistice 

Catedrala din Canterbury datează din secolul al XII-lea și este reședința Arhiepiscopului de Canterbury, cel mai înalt ierarh al Bisericii Anglicane, în funcțiune Justin Welby.

Catedrala, fosta Abație Sf.Augustin și Biserica Sf.Martin din Canterbury au fost înscrise în anul 1988 pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO.

Vezi și 

 Locuri din patrimoniul mondial

Orașe din Anglia
 
Patrimoniul mondial în Regatul Unit
Chestor

Chestorul ( , () "investigator") a fost un oficial public în Roma Antică. Poziția a îndeplinit funcții diferite în funcție de perioadă. În Regatul Roman, quaestores parricidii (chestori cu puteri judiciare) au fost numiți de rege pentru a cerceta și a investiga crime. În Republica Romană, chestorii (Lat. quaestores) au fost aleși funcționari care au supravegheat tezaurul de stat și au efectuat audituri. A fost cea mai mică poziție în clasamentul cursus honorum (scara onorurilor). Totuși, acest lucru înseamnă că în mediul politic al Romei, era destul de comun ca mulți politicieni aspiranți să ia poziția de chestor ca trecere timpurie pe scara politică. În Imperiul Roman, poziția, care a fost inițial înlocuită de praefectus (prefect), a reapărut în timpul imperiului târziu ca quaestor intra Palatium, poziție desemnată de împărat să conducă consiliul imperial și să răspundă petiționarilor.

Articole corelate 
 Cursus honorum
 Republica Romană

Uniunea Europeană 

În Parlamentul european, cinci chestori supraveghează interesele Membrilor Parlamentului European.

Actualii chestori, aleși la 21 iulie 2004, sunt:

România

Parlamentul României 

Funcția de chestor al Camerei Deputaților. 

Chestorii sunt aleși la începutul fiecărei sesiuni ordinare, la propunerea grupurilor parlamentare cărora le-au fost repartizate locurile respective.
 
Principalele atribuții ale unui chestor:
 verificarea modului de gestionare a patrimoniului, 
 funcționarea și calitatea serviciilor Camerei Deputaților,
 Controlul financiar asupra cheltuielilor efectuate,
 Prezintă Biroului permanent proiectul de buget al Camerei Deputaților și contul de încheiere a exercițiului bugetar anual,
 asigură menținerea ordinii în sediul Camerei Deputaților.

Ministerul Internelor din România 

În Ministerul Administrației și Internelor din România, chestorul este un grad profesional în cadrul corpului ofițerilor de poliție.

Note 

Titluri în Roma antică
Florentina Mocanu

Florentina Mocanu (n. Tifești, Vrancea) este o actriță română.

Biografie
Este absolventă a Universității de Artă Teatrală Târgu Mureș (promoția 1990, clasa prof. Adriana Piteșteanu, Vlad Rădescu, interpretând singurul rol feminin din piesa "Balada Îndrăgostiților" de Dimitrie Roman, regia Vlad Rădescu. Și-a continuat studiile de MA la San Francisco State University și studiile de doctorat la Stanford University.

A debutat pe scena Teatrului Național din Târgu Mureș în rolul Miranda din "Furtuna" de William Shakespeare, regia Kincses Elemer, continuând apoi cu rolul Hedvig din "Rața sălbatică" de Henrik Ibsen, regia Dan Alecsandrescu.

A jucat pe scena Teatrului de Comedie din București în rolul Cecile din "Legături primejdioase", adaptare după Ch. de Laclos de Christopher Hampton, în regia lui Alexandru Darie, alături de Iarina Demian, Adina Popescu, Sanda Toma, Gabriela Popescu, Mihai Bisericanu, Florin Anton, Marian Râlea etc.; Hermia din "Visul unei nopți de vară" de William Shakespeare, regia Alexandru Darie, alături de Magda Catone, Marian Ralea, Florin Anton, Șerban Ionescu, Etienne în "Papagalul verde" de Arthur Snitzler, regia Lucian Giurchescu.

Note

Actrițe române
Români expatriați în Statele Unite ale Americii
Theodore Dreiser

Theodore Herman Albert Dreiser (27 august 1871 – 28 decembrie 1945) a fost un scriitor naturalist american, cunoscut pentru modul în care trata realitatea vieții în operele sale. 

S-a născut la Terre Haute, Indiana, într-o familie germano-americană strictă. Cunoscutul compozitor de melodii Paul Dresser (1859-1906) a fost fratele său mai mare. Din 1889-1890, Theodore a studiat la Universitatea Indiana din Bloomington înainte de a fi exmatriculat. În câțiva ani, a început să scrie la ziarul Chicago Globe și la St. Louis Globe-Democrat. În 1892 s-a căsătorit cu Sara White. Deși s-au separat în 1909, nu au divorțat niciodată formal.

Primul său volum, Sister Carrie (1900), povestește despre o femeie care pleacă de la țară în marele oraș (Chicago, Illinois) și cade voluntară într-o viață de păcate. Editorul a făcut puține pentru a promova cartea, iar aceasta s-a vândut foarte puțin. Dreiser a acceptat o slujbă ca editor al unei reviste de femei până când a fost forțat să demisioneze în 1910 datorită unei aventuri în cadrul serviciului. Al doilea său volum, Jennie Gerhardt, a fost publicat în anul următor. Multe dintre volumele subsecvente ale lui Dreiser priveau inegalitatea socială.

Primul său succes comercial a fost O tragedie americană (An American Tragedy) (1925), care a fost ecranizat în 1931 și, din nou, în 1951. 

Alte lucrări includ: Trilogy of Desire despre Frank Cowperwood, o versiune romanțată a lui Charles Yerkes: The Financier (1912), The Titan (1914), și The Stoic (apărut postum - 1947).

În 1935 îngrijitorii librăriei din Warsaw, Indiana au ordonat arderea tuturor lucrărilor semnate de Dreiser din posesia librăriei.

Stilul lui Dreiser este marcat de lungi fraze și atenție intensă în detalii. Cum lucrările sale privesc statutul social și urmărirea bunurilor și plăcerilor materiale, acest nivel de realism și descriere îi servesc acestui subiect; pe partea cealaltă, acest stil poate face lucrările sale, în special Sister Carrie, greu de înțeles pentru unii. Ar trebui știut că Dreiser nu este apreciat pentru stilul său, ci pentru realismul lucrărilor sale, dezvoltarea caracterelor și punctele sale de vedere privind viața americană.

Note

Legături externe 

Societatea Internațională Theodore Dreiser 
Esseuri și revizii: Dreiser pe Internet
Sursa web Dreiser. Librăria Universității din Pennsylvania, Philadelphia, PA. 
 Theodore Dreiser, 8 iunie 2012, Artline

Vezi și
 The Delineator

Nașteri în 1871
Decese în 1945
Nuveliști americani
Chicagoani
Germano-americani
Persoane din Indiana
Romano-catolici
George Everest

Sir George Everest () a fost un militar și geodez britanic. A fost conducător din 1823 al Serviciului geodezic al Indiei. Numele lui a fost dat celui mai înalt vârf de pe Terra (din Munții Himalaya).

Cu un an înainte de moartea sa, numele său a fost dat de către Societatea Geografică Regală Vârfului XV, cel mai înalt vârf al lumii, deși Everest însuși era împotriva acestei practici, favorizând utilizarea denumirilor date de localnici.

Biografie
Everest s-a născut la 4 iulie 1790, dar datele despre locul său de naștere sunt incerte. El a fost botezat la Biserica St Alfege, Greenwich, Londra, la 27 ianuarie 1791. El s-a născut fie la Greenwich, fie la Gwernvale Manor, familia lui lângă Crickhowell, Brecknockshire, Țara Galilor. Everest a fost cel mai mare fiu și al treilea din cei șase copii născuți de Lucetta Mary (née Smith) și William Tristram Everest. Bunicul său, John Everest, fiul unui măcelar, a fost primul din familie care a intrat în profesia de avocat. Familia Everest din Greenwich poate fi urmărită cel puțin până la sfârșitul anilor 1600, când Tristram Everest - străbunicul lui Ioan - era un măcelar pe strada Church.

Omul de știință remarcabil a murit la 1 decembrie 1866 și a fost îngropat în Greenwich (Anglia).

Note 

Nașteri în 1790
Nașteri pe 4 iulie
Decese în 1866
Decese pe 1 decembrie
Exploratori galezi
Geografi galezi
Fellows of the Royal Society
Fellows of the Royal Geographical Society
Militari englezi
Oameni din Crickhowell
Topografi englezi
Magistratus

Magistratus ordinarii (magistrați obișnuiți) și magistratus extraordinarii (magistrați extraordinari) erau două categorii de oficiali care dețineau putere politică, militară și, în unele cazuri, religioasă în Republica Romană. 

Magistrații obișnuiți erau aleși anual (exceptând cenzorul) și serveau pe un mandat de un an. De obicei cel puțin doi dintre magistrații obișnuiți erau aleși pentru a împiedica preluarea unei prea mari puteri de către o singură persoană. Prin contrast, magistrații extraordinari erau aleși doar în circumstanțe speciale și nu totdeauna aveau un coleg. Ei erau superiorii magistraților obișnuiți.

Magistrați obișnuiți 
 Tribun
 Chestor
 Edil
 Pretor
 Consul
 Cenzor

Magistrați extraordinari 
 Dictator
 Maestrul cailor
 Decemviri
 Tribun consular

Vezi și 
 Cursus honorum
 Dictator roman

Legea romană
Titluri în Roma antică
Cenzor

Pentru omisiune și taină, vezi cenzură.
Un dispozitiv detectare este numit senzor.

Un cenzor era un înalt magistrat (ales ofițer politic) al Republicii Romane și Principatului. Din prisma faptului că sarcina lor originară era de a păzi moralitatea vieții publice, în principal de standardele religiei statale pagâne (până la transformarea imperială către Creștinism) și pedepsirea celor care încălcau legea, ei au fost numiți și castigator(e)s.

Doi cenzori erau de obicei aleși de către Adunarea centuriată la fiecare cinci ani pe un mandat de 18 luni. Acest oficiu nu a urmat cusurul roman obișnuit de mandate pe un termen de un an, deși urma principiul colegialității fiind doi cenzori care serveau împreună. Acest oficiu nu deținea imperium și, din această cauză, cenzorii nu erau escortați de lictori. Însă a fi ales cenzor reprezenta o mare onoare. Dacă unul dintre ei murea, celălalt era obligat să demisioneze din funcția sa..

Oficiul de cenzor a fost primul creat în 443 î.Hr. și, precum majoritatea celorlalte, era doar deschis patricienilor. Influența progresivă a plebeilor în societatea romană a permis primului non-patrician să fie ales în 351 î.Hr.. În timpul dictaturii șui Lucius Cornelius Sulla oficiul a fost abolit, dar reinstaurat în 70 î.Hr..

Cenzorii făceau un census în mod regulat a poporului roman, iar apoi repartiza cetățenii în clasele de vot pe baza venitului și afiliației tribale. 'Triburile' din statul roman nu erau etnice, ci desemnate de către cenzori—numai descendenții familiilor vechi se considerau legați de tribul lor prin sânge. De asemenea, cenzorii înrolau noii cetățeni în triburi și clase votante—sclavii ce erau eliberați de la ultimul recensământ primeau automat cetățenie.

Cenzorii erau, de asemenea, în fruntea administrării membrilor Senatului, adăugând la fiecare cinci ani noi senatori aleși în oficiile în care era necesar. Cenzorii puteau și înlătura membrii nevrednici din Senat. După reformele lui Sulla din 81 î.Hr., noii senatori au fost înrolați automat, reducând cu mult influența cenzorilor asupra participării în Senat. Cenzorii erau responsabili și pentru construirea clăridilor publice.

Articole corelate 
 Cursus honorum
 Listă de articole legate de Roma antică
 Listă de cenzori
 Instituții politice ale Romei
 Republica Romană

Titluri în Roma antică
Bildungsroman

Un bildungsroman este o scriere în proză, care prezintă procesul de formare a personalității eroului principal sub influența experienței directe. Cuvântul a fost preluat din germană, în care Bildungsroman înseamnă, literal, „roman de formare”.

Tema maturizării, a formării unei personalități este o temă comună în literatura universală. Bildungsromanul este axat exclusiv pe acumulări de experiențe de către un personaj care, inițial, se prezintă ca o foaie imaculată pe care viața urmează să își pună amprentele decisive. 

Exemple de bildungsromane sunt „Anii de ucenicie ai lui Wilhelm Meister” de Goethe, „Amintiri din copilărie” și „Povestea lui Harap Alb” de Ion Creangă,  „A portrait of the artist as a young man” (în română, „Portretul artistului în tinerețe”) de James Joyce, „Romanul adolescentului miop” de Mircea Eliade, „Hronicul și cântecul vârstelor” de Lucian Blaga, „Baltagul” de Mihail Sadoveanu și „Enigma Otiliei” de George Călinescu.

Note 

 
Cuvinte germane
Ballade des Proverbes

Ballade des Proverbes este o poezie scrisă de François Villon în 1458.

Legături externe
 Ballade des Proverbes la Wikisursă

Poezii de François Villon
Ilie Bădescu

Ilie Bădescu (n. 9 mai 1948, Luncavița, județul Caraș Severin) este un sociolog și geopolitician român, membru corespondent al Academiei Române în cadrul Secției de Științe Economice, Juridice și Sociologie, doctor în sociologie, profesor universitar și fost șef al catedrei de sociologie al Universității din București.

Biografie

Lucrări 

Autorul mai multor studii și monografii, printre care se pot menționa Tratat de geopolitică, 2004, precum și coautor al cărților Geopolitica integrării europene, 2002, și Sociologia și geopolitica frontierei (în două volume, 1995).

În 2002 a fondat Revista de sociologie, geopolitică și geoistorie. Autor al cărții "Noologia" și unul dintre fondatorii domeniului cu același nume.

Listă de lucrări științifice  

 De la comunitatea rurală la comunitatea urbană (coautor), 1978;
 Satul contemporan și evoluția sa istorică, 1981;
 Civilizația industrială și perspectiva socială (coautor), 1983;
 Sincronism european și cultura critică românească, 1984;
 Timp și cultură, 1988;
 Sociologia eminesciană, 1994;
 Istoria sociologiei. Perioada marilor sisteme, 1994;
 Sociologia și geopolitica fronterei, 2 volume, (coordonator și coautor), 1995;
 Interethnic relations in Romania (în colaborare), 1995;
 Teoria latențelor. Contribuții la studiul popoarelor, 1997;
 Istoria sociologiei. Teorii contemporane, 1997;
 Reforma oligarhică versus calea corporativă, 1997;
 Idei politice și sisteme sociologice românești, 1998;
 Cu fața spre Bizanț, 1999;
 Mari sisteme sociologice europene, 1999;
 Enciclopedia valorilor reprimate, (1944 - 1999), 2 volume, (coordonator), 2000;
 Starea societății românești după zece ani de tranziție (coordonator în colaborare cu E. Zamfir și C. Zamfir), 2000
 Noologia, Editura Valahia, 2001;
 Țăranii și Noua Europă (coautor), 2003;
 Dicționar de sociologie rurală, Editura Mica Valahie, 2004;
 Cu fața spre Bizanț, 2004;
 Tratatul de geopolitică, 2004;
 Noopolitica. Teoria fenomenelor asincrone, Editura Ziua, 2005

 Distincții 

 Premiul „Dimitrie Gusti” al Academiei Române pentru lucrarea „Sociologia și geopolitica frontierei”;
 Premiul revistei „Luceafărul” (Uniunea Scriitorilor), pentru lucrarea „Sincronism european și cultură critică românească”;
 Premiul „Dimitrie Gusti” al Fundației Internaționale a Religiilor, pentru lucrarea „Teoria latențelor”.

 Note 

 Legături externe 
Medicul – „un preot al Creației” – interviu cu acad. Ilie Bădescu
Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – B
 Profil  al profesorului Ilie Bădescu pe web site-ul Inter Culturel
 Articolul Legea lui Eminescu a profesorului universitar Ilie Bădescu
 Profesorul Ilie Bădescu la conferința Dictatură și martiraj'' - un segment audio-video de pe [YouTube]

Nașteri în 1948
Nașteri pe 9 mai
Autori români
Cadre didactice universitare ale Facultății de Filosofie din București
Geopoliticieni români
Pedagogi români
Profesori universitari români
Oameni de știință români în viață
Sociologi români
Profesori români în viață
Oameni din județul Caraș-Severin
Membri corespondenți ai Academiei Române
Geopolitică și geoistorie

Geopolitică și geoistorie a fost o revistă românească de geopolitică, geoistorie, geografie politică și geografie istorică.
A apărut la București în anii 1940-1944.
Printre animatorii revistei s-au numărat Simion Mehedinți, Ion Conea, Anton Golopenția și alți geopoliticieni și geografi români.
Tot aici au fost publicate și traduceri din autori străini, în special germani.

http://dspace.bcucluj.ro/handle/123456789/68502 Revista de Geopolitică și geoistorie.

geopolitică

Reviste desființate din România
Reviste de istorie din România
Geografie politică

Geografia politică este o ramură a geografiei ce studiază harta politică. Precursor al geografiei politice a fost geograful german Karl Ritter, dar dezvoltarea ei ca știință geografică separată se datorează elevului său, geograful Friedrich Ratzel, prin lucrarea de referință Politische Geographie (Geografia politică), publicată de el în 1897. 

Geografia politică a fost una din sursele geopoliticii, o știință politică cu care este frecvent confundată.

Legături externe 
 Geografie politică 

Geopolitică
Geografie istorică

Geografia istorică este confundată până în anii '60 cu istoria geografiei. Spre deosebire de această din urmă, care studiază istoria disciplinei, geografia istoriei încearcă să stabilească rolul factorilor geografici în evoluția istorică a societăților (încearcă să reconstituie geografiile trecutului). În cadrul analizelor sale diacronice și sincronice, geografia istorică utilizează atât metodele cantitative, cât și demersurile umaniste.

La începutul anului 1975, primul număr a "Journal of Historical Geography" a lărgit aria de acoperire a subiectului în cauza la: "scrierile oricăror savanți, indiferent de provienenta disciplinară, ce au ceva de spus în privința interesului geografic a trecutului."
Geoistorie

Geoistoria este disciplina istorică ce studiază realitățile geopolitice din trecut.

Vezi și
 Geografie istorică

Științe auxiliare ale istoriei
Karl Ritter

Carl Ritter (1779-1859) a fost un geograf german, fost profesor la Universitatea din Berlin. Printre elevii săi s-au numărat Karl Marx, Friedrich Ratzel ș.a. Este considerat părintele geografiei moderne. A pus bazele geografiei politice, dezvoltate ulterior de Friedrich Ratzel. Cea mai importantă lucrare a sa este Geografia în 19 volume apărute între 1822 și 1859. O altă lucrare cunoscută a lui Ritter este Geografia comparată, publicată la Berlin în 1852. 

Geografi germani
Nașteri în 1779
Decese în 1859
Geografi din secolul al XIX-lea
Membri ai Academiei Regale Neerlandeze de Arte și Științe
Eponime ale craterelor de pe Lună
Armășești, Vâlcea

Armășești este satul de reședință al comunei Cernișoara din județul Vâlcea, Oltenia, România.

Vezi și
Biserica de lemn din Armășești

Armășești, Cernișoara
Zeitschrift für Geopolitik

Zeitschrift für Geopolitik a fost o publicație mensuală de geopolitică din Germania și totodată, prima revistă de geopolitică din lume. A fost fondată în 1923 de Institutul de Geopolitică din München. Printre colaboratorii revistei s-au numărat fruntașii școlii germane de geopolitică - Karl Haushofer, Otto Maull, Erich Obst ș.a. În 1945 revista și-a încetat activitatea.

Legături externe 
 

Geopolitică
Reviste din Germania
Antonio di Benedetto

Antonio di Benedetto () a fost un scriitor argentinian.

Biografie
El s-a născut la Mendoza, pe 2 noiembrie 1922, din părinți de origine italiană. Pasiunea pentru literatură îl cuprinde de timpuriu, fiind încurajat de către mama sa. O influență puternică este exercitată în adolescență de lecturile din Pirandello, a cărui operă, spunea chiar el, l-a inspirat pentru mare parte a creației sale.

De la 18 ani își descoperă vocația pentru jurnalism, iar în 1949 este redactor la ziarul "Los Andes" și corespondent la "La Prensa", publicație din Buenos Aires. În anii următori devine director adjunct al ziarelor "Los Andes" si "El Andino" din Mendoza, cărora le imprimă propriile sale orientări politice.

Debutează in 1953 cu volumul de povestiri Mundo animal (Lume animala), recunoscut de către critica specializată ca fiind deosebit de original. Urmează romanele El Pentagono - 1955 (Pentagonul, în edițiile ulterioare apare sub titlul de Annabella), El Silenciero - 1964 (în ediția din 1985 titlul e schimbat în El hacedor de silencio, Cel care făurește liniștea), Diego de Zama - 1956, și volumele de povestiri Grot - 1957, El carino de los tontos -1961 (Dragostea nătângilor) și El juicio del Dios - 1963 (Judecata Domnului).

Pe 24 martie 1976, după lovitura militară din Argentina, este arestat și întemnițat de către autoritățile din Mendoza, fără o acuzație concretă. În urma numeroaselor proteste ale unor personalități precum Heinrich Boll, Jean-Paul Sartre, Ernesto Sabato, Victoria Ocampo, Jorge Luis Borges, și alții, este eliberat în septembrie 1977, dar e obligat să plece în exil. În această perioadă publică volumele de povestiri Caballo en el salitral (Calul în deșertul de salpetru) și Cuentos del exilio (Povești din exil).

În mai 1984, Antonio di Benedetto s-a întors în țară, iar în anul următor publica ultimul său roman, Sombras nada mas (Doar umbre, nimic mai mult). Moare la 10 octombrie 1986, la Spitalul Italian din Buenos Aires, unde fusese internat în urma unei congestii cerebrale.

Nașteri în 1922
Decese în 1986

Scriitori argentinieni
Romancieri argentinieni
Funcție (dezambiguizare)

"Funcție" se poate referi la:
 Funcție, un termen din matematică;
 Funcție Bessel 
 Funcție Cobb-Douglas, 
 Funcție continuă, 
 Funcție de acumulare, 
 Funcție eliptică 
 Funcție de producție, 
 Funcție de producție CES, 
 Funcție de undă, 
 Funcție de utilitate, 
 Funcție elementară.
 Funcție trigonometrică

Legături externe 
 Funcție (DEX)
Teorema celor patru culori

Teorema celor patru culori a fost prima teoremă demonstrată cu ajutorul calculatorului.

Teorema spune că pentru a colora o hartă conținând granițe de țări sau state ("hartă politică") în așa fel încât să nu existe două țări cu granițe comune și de aceeași culoare, 4 culori diferite sunt întotdeauna suficiente.

Condițiile în care teorema e adevărată sunt următoarele:
 Harta trebuie să se afle pe o suprafață euclidiană;
 „Țările” să fie conexe (dintr-o singură bucată, fără exclave);
 Vârfurile (punctele) unde se întâlnesc mai multe țări nu sunt considerate graniță.

Topologie