alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Joan Busquets Crusat

Joan Busquets Crusat (La Canonja, 1902 - Reus, 1997) empresari català, nascut a La Canonja però traslladat a Reus el 1905.

Va estudiar a Reus i a Tarragona i va treballar en diverses empreses, des de meritori fins a cap comercial d'una important empresa de fruits secs. Quan es va voler independitzar li va mancar capital i llavors el 1924 va fundar l'empresa després coneguda com a Jubus que es va dedicar a la fabricació de maquinària per a triar i trencar l'avellana (la producció més important de la zona) i per als fruits secs. Va ser president local de la Lliga Regionalista, conseller delegat de Gas Reusense, president suplent de la Cambra de Comerç, president del manicomi Institut Pere Mata i conseller del Banc d'Espanya a Reus i Tarragona. Del 1934 al 1942 va ser president del Reus Deportiu i va fundar el CF Reus Deportiu.

Va publicar un llibre de memòries: Breu història d'una vida: 1902-1982, que va ampliar el 1987 amb Records de la vida que passa.

Reconeixement 
El 1993 va rebre el guardó de Més Amic de Reus. El 1995 va ser declarat fill adoptiu de la ciutat de Reus, que també li va dedicar el «Carrer de Joan Busquets Crusat».

Referències 

Empresaris reusencs
Presidents de clubs de futbol catalans
Reus Deportiu
Club de Futbol Reus Deportiu
Banquers reusencs
Canongins
Morts a Reus
Polítics reusencs
Polítics del Tarragonès
Naixements del 1902
Mil

El nombre mil s'escriu 1000 en el sistema de numeració àrab i M en el romà. El quantitatiu corresponent és el miler (Un miler de ...). El divisor és una mil·lèsima part.

En el sistema binari és 1111101000, en l'octal és 1750 i en l'hexadecimal és 3E8. La seva factorització en nombres primers és 2³ × 5³. Els prefixos que el designen són kilo- o quilo- (al SI) xilia- i mil-.

Ocurrències del nombre mil:
 Designa l'any 1000 o el 1000 aC
 El mil serveix com a unitat de temps, el mil·lenni. Ha estat associat a profecies apocalíptiques de la fi del món.
 A l'occident les xifres s'agrupen en tresets (grups de tres) per llegir-les (separades a vegades per punts o comes) indicant milers, mentre que a les cultures orientals agrupen les xifres en quartets.
 És la base per a les estadístiques en ciències socials quan no es parla de percentatges

1000
Nombres cúbics
1000
Josep Guix Lladó

Josep Guix Lladó (Reus, 18 de novembre de 1877 - Barcelona, 30 de novembre de 1913) va ser un compositor català.

Va estudiar a Reus i Tarragona on fou deixeble del mestre organista de la catedral mossèn Ramon Bonet; el 1901 es va traslladar a Barcelona. Establí bona amistat amb Amadeu Vives, Granados, Albéniz i d'altres que l'introduïren en els cercles musicals de l'època. Les seves obres més conegudes són les sarsueles Nieves i El derribo del Paralelo, de 1901 i 1905. El 1910 va compondre en col·laboració La vie en rose. Fou a més a més compositor de sardanes, peces per a cor i algunes obres per a piano. El seu fill, Josep Maria Guix Sugranyes en va escriure una biografia

La ciutat de Reus li ha dedicat un carrer

Referències

Bibliografia 
 Josep M. Guix Sugranyes. Un Compositor reusenc del segle XIX: el Mtre. Guix: vida del meu pare 1877-1913. Reus: l'autor, 1950

Enllaços externs 

Compositors de sardanes reusencs
Compositors de sarsuela catalans
Compositors de sardanes d'abans de la Guerra Civil espanyola
Morts a Barcelona
Compositors reusencs
Compositors de sardanes del Baix Camp
Compositors de sarsuela espanyols
Compositors catalans del sud del segle XX
Compositors catalans del sud del Romanticisme
Naixements del 1877
Fourier

Jean Baptiste Joseph Fourier, matemàtic i físic francès 
 Charles Fourier, pensador socialista utòpic francès 
 Pierre Fourier, religiós francès
 Sèrie de Fourier
 transformada de Fourier, transformació matemàtica que permet convertir funcions del domini del temps al domini de les freqüències
 Transformada discreta de Fourier, tipus de transformada discreta usada en el processament del senyal digital
Macià Vila i Mateu

Macià Vila i Mateu (Igualada, 1811 - Reus, 1866) fou un empresari català, conegut popularment com "El Sisos".

El 1823 es va traslladar a Reus i més tard es va casar amb la filla d'un industrial de la ciutat. Íntim amic de Joan Prim va participar en l'aixecament de 1843. El 1846 va fundar una fàbrica tèxtil que el 1852 va esdevenir La Fabril Algodonera, coneguda també com "El Vapor Nou", una de les més importants del país, amb capital del banquer madrileny Jaime Ceriola, de l'oligarca conde de Retamoso i del polític Pascual Madoz, i, segons sembla, amb la mà mitjancera de Prim. L'incendi intencionat d'una fàbrica de la seva propietat a Igualada no el va desanimar. El mateix 1852 va ser un dels fundadors de la Societat El Círcol. El 1854 va fundar amb altres la societat del Gas Reusense i va ajudar a fundar el Banc de Reus i la Societat de Crèdit Mercantil de Barcelona. Va participar també a la fundació de la Sedera Reusense el 1864. Va participar activament en la vida social de Reus i va donar suport a l'Ateneu Igualadí de la Classe Obrera. Tenia diverses propietats rurals i es preocupà pels problemes teòrics de l'agricultura, tema sobre el que reuní una important biblioteca. Corria la llegenda, propagada per Eduard Toda, que la seva fortuna va tenir origen en la falsificació de moneda, que batia al castell d'Escornalbou. Va militar al Partit Progressista. Va morir a Reus el 1866.

El 1966, Pere Benavent de Barberà li va dedicar una monografia. El Carrer de Macià Vila a Reus li està dedicat.

Referències 

Empresaris igualadins
Empresaris reusencs
Morts a Reus
Empresaris catalans del sud contemporanis
Naixements del 1811
Deco

Art: l'Art déco és un moviment artístic desenvolupat durant els anys vint del .
 Esports: Anderson Luis de Souza, de sobrenom Deco és un jugador de futbol brasiler
Roosevelt

Toponímia:
 Roosevelt (Minnesota), població dels Estats Units a l'estat de Minnesota 
 Roosevelt (Nova Jersey), població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey 
 Roosevelt (Nova York), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York 
 Roosevelt (Oklahoma), poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma 
 Roosevelt (Utah), població dels Estats Units a l'estat de Utah 
 Roosevelt (Washington), concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Washington 
 Roosevelt Gardens, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida 
 Roosevelt Island, illa estreta a l'East River a New York, entre l'illa del Manhattan i el barri de Queens 
 Illa de Roosevelt, illa de l'Antàrtida coberta de gel 
 Biografies:
 Eleanor Roosevelt, esposa del president Franklin Delano Roosevelt
 Franklin Delano Roosevelt, 32è president dels Estats Units d'Amèrica
 Quentin Roosevelt (1897 - 1918), fill més jove del president
 Quentin Roosevelt II (1919 - 1948), quart fill de Theodore Roosevelt Jr.
 Theodore Roosevelt, 26è president dels Estats Units d'Amèrica
 Theodore Roosevelt Jr, Brigadier General de l'Exèrcit dels Estats Units i primer General Aliat en desembarcar a les platges de Normandia
Joan Sol i Ortega

Joan Sol i Ortega (Reus, 2 de desembre 1849 - Barcelona, 21 d'agost 1913) fou un advocat i polític català.

Biografia 
El seu pare, Josep Sol Clariana, va ser també un conegut advocat de Reus, i el seu avi, Tomàs Sol Carbonell, un metge molt respectat que havia estat regidor a la ciutat el 1810. Va estudiar a Reus i Barcelona on va obtenir el títol d'advocat. Exercí d'advocat a Reus i també de secretari de l'Ajuntament, càrrec que ocupava després de la Revolució de Setembre de 1868. Més endavant, es va establir a la capital catalana (1874).

El 1876 fou designat president de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació i el 1878 president de l'Ateneu Barcelonès. Es va afiliar al Partit Republicà Progressista i va ser regidor de Barcelona del 1885 al 1889 amb Rius i Taulet. El 1893 fou elegit diputat i va destacar per la seva oratòria al Congrés dels Diputats.

El 1895, a la mort de Manuel Ruiz Zorrilla, es va separar del Partit Republicà Progressista i va fundar el Partit Republicà Nacional, més a la dreta, que no va obtenir suport. El 1896 va tornar a ser regidor de Barcelona, i a les eleccions generals espanyoles de 1898 i 1899 fou elegit diputat. Des de les Corts exigí responsabilitats per la guerra colonial i defensà el Tancament de Caixes. Fou derrotat el 1901 quan la Lliga Regionalista s'emportà el seu escó, derrota que es va repetir el 1903. Hostil a la Solidaritat Catalana, va obtenir el suport d'Alejandro Lerroux i va ser elegit a les eleccions de 1907 i 1910 i va ser nomenat senador per Guadalajara pel comte de Romanones el 1908. El 28 de març de 1909 va convocar una gran manifestació a Madrid contra el projecte de Llei d'Antoni Maura sobre administració local. El 1912 va defensar als processats pels fets de Cullera

Va morir a Barcelona el 1913. La ciutat de Reus el va declarar fill il·lustre i li va dedicar un carrer

Referències

Bibliografia complementària 
 M. Tato. Sol y Ortega y la política contemporánea: apuntes biográficos, su actuación en la política y en el foro, discursos, anécdotas. Madrid: Imprenta Artística Española, 1914.

Enllaços externs 

 Fitxa del Congrés dels Diputats 
 Biografia (En castellà)
 ''Els senadors republicans catalans durant la monarquia d'Alfons XIII (1903-1923), Isidre Molas, Universitat Autònoma de Barcelona. Institut de Ciències Polítiques i Socials, núm. 29. Barcelona, 2006. ISSN 1133-8962.
 Fitxa del Senat 
 

Presidents de l'Ateneu Barcelonès
Polítics reusencs
Diputats catalans al Congrés dels Diputats
Regidors de l'Ajuntament de Barcelona
Morts a Barcelona
Morts el 1913
Naixements del 1849
Edmond Hervé

Edmond Hervé, nascut el 3 de desembre de 1942 a La Bouillie (Costes del Nord) és un polític francès. Membre del partit socialista francès, ocupà diversos càrrecs als governs de Pierre Mauroy i de Laurent Fabius. Del 1977 al 2008 fou alcalde de Rennes, succeint Henri Fréville.

Senadors francesos
Polítics bretons
Diputats a l'Assemblea Nacional francesa
Ministres francesos
Persones de Rennes
Alumnes de la Universitat de París
Persones de Costes del Nord
Alcaldes bretons
Alcaldes del Partit Socialista (França)
Albert Vilalta i González

Albert Vilalta i González (Reus, el Baix Camp, 1933 - Barcelona, 15 de novembre de 2013), fou un enginyer de Camins, Canals i Ports, que va ser el primer conseller de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya, entre 1991 i 1996.

Biografia 
Vilalta va començar la seva trajectòria pública com a redactor del Pla de Sanejament de Barcelona el 1969. Amb el restabliment de la Generalitat el 1977, fou director general de Transports del govern provisional encapçalat pel president Josep Tarradellas al seu retorn de l'exili. En aquells primers anys també va ser membre de la part catalana de la Comissió Mixta de Traspassos i Valoracions, on va actuar en defensa de l'interès de Catalunya.

Entre 1983 i 1991 fou president de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, etapa en què les línies que havien estat a punt de clausurar-se es modernitzen fins a ser un dels serveis de Rodalies millors valorats d'Europa. El 5 de juliol de 1985, en l'Assemblea General constituent del Consorci d'Aigües de Tarragona (CAT), va prendre possessió com a president, càrrec que va exercir durant tot el procés de construcció la planta de l'Ampolla i del sistema de distribució d'aigua, fins a l'abril de 1991 quan va ser nomenat com a primer conseller de Medi Ambient de la Generalitat (departament creat el 22 de març de 1991) en el govern de Jordi Pujol i Soley. Durant la seva etapa de conseller s'aprova el Pla d'Espais d'Interès Natural de Catalunya.

El 1996, és nomenat secretari d'estat d'infraestructures i transport i Gestor d'infraestructures Ferroviàries, ens que va constituir l'AVE (govern d'Aznar 1996-2000). Vilalta va defensar l'arribada de l'alta velocitat al centre de les ciutats però el seu predecessor va impedir l'arribada de l'AVE al centre de Tarragona i de Reus.

Vilalta també ha participat en la reintroducció del tramvia com a mitjà de transport modern a l'àrea de Barcelona. Com a reconegut tècnic urbanístic va ocupar els llocs de vicepresident de l'Asociación Española de Técnicos urbanistas, i va ser president de Tramvia Metropolità S.A. i president del Parc Tecnològic WTC Cornellà.

Entre els anys 2010 i 2011 va ser jutjat amb per la creació d'un pla de pensions mentre era president dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya l'any 1991, que segons el tribunal enriquia irregularment alguns directius. Acusat de prevaricació, va ser absolt en considerar-se que el delicte de prevaricació havia prescrit, mentre que els també ex-presidents de FGC Enric Roig i Antonio Herce van ser condemnats per malversació de cabals públics i per prevaricació en el mateix judici. El seu advocat fou Juan Córdoba Roda.

L'any 2012 el Col·legi d'Economistes de Catalunya el va distingir com a col·legiat d'honor.

Vilalta, va morir el dia 15 de novembre del 2013 a Barcelona, degut a un infart.

Referències 

Consellers dels governs de Jordi Pujol
Polítics reusencs
Enginyers de camins, canals i ports catalans
Enginyers reusencs
Morts a Barcelona
Premis Gaudí Gresol
Naixements del 1933
Morts el 2013
Felip Font Trullàs

Felip Font Trullàs (Reus, 4 de març de 1819 - 1 de gener de 1889) era un polític català que arribà a alcalde de Reus entre el 1871 i el 1874. Va ser el pare del bibliòfil Pau Font de Rubinat i del militar Josep Font de Rubinat.

Va cursar la carrera de dret a Reus i a Barcelona, i més tard la de ciències a Madrid doctorant-se el 1846. Va treballar amb el químic Roura Estrada qui li va encomanar entre altres fets, l'encesa del primer llum de gas de l'estat (a la Llotja de Barcelona).

Es va dedicar a l'advocacia exercint a Reus. El 1871 fou elegit alcalde, càrrec que va mantenir fins al 1875. Quan el general carlí Joan Francesch i Serret va entrar a Reus el 1872, va aconseguir que la ciutat no fos saquejada, negociant el pagament d'una quantitat i retardant la negociació fins que les forces lliberals es van reorganitzar i van expulsar els carlins, morint en aquella acció el general Francesch.

El febrer de 1873 va proclamar la República des del balcó principal de l'ajuntament, i va salvar la Prioral de Sant Pere de Reus dels revolucionaris que volien cremar-la. Va ser destituït com a alcalde després del cop d'estat del general Pavía per part de l'autoritat militar de la província al negar-se a reconèixer el cop de Pavía i el desallotjament de les Corts per la guàrdia civil, i substituït a mitjans de febrer de 1874 per Marià Pons, que, tot i prendre possessió del càrrec, va haver de dimitir per la pressió ciutadana, que li feia el buit. Segons La Redención del Pueblo, Marià Pons era una persona que queia antipàtica "en política" a quasi tots els reusencs i el seu nomenament havia revifat "odios y rencores". Va ser substituït al seu torn per Antoni Soler i Clariana fins que el 2 de gener de 1875 prenia possessió un nou ajuntament presidit, ara si, per Marià Pons. Amic de Güell i Mercader, i de Emilio Castelar y Ripoll, Felip Font va presidir el Comitè Democràtic Possibilista a la comarca el 1879, i va ser elegit diputat provincial el 1884. Preocupat pel tema de l'aigua, endèmic a Reus, va presidir una Comissió gestora del Projecte d'Aigües, i entre els vocals hi figuraven l'advocat federal Antoni Soler Clariana i Teodor Salvadó, com a director de Las Circunstancias. Aquesta comissió va fer gestions amb propietaris de mines i pous de la Selva i d'Alcover i amb el Banc de Mataró per a aconseguir crèdits. Els cabals recollits es reunirien en "grandes depósitos" a l'entrada de Reus. El projecte preveia també l'erradicació de pous morts i la canalització d'aigües residuals, que serien destinades al reg. La iniciativa no va tirar endavant, però va ser un projecte que interessà al sector agrari i industrial i va mobilitzar les energies dels republicans reusencs. Va ser President de la "Sociedad Hidrofórica", que portava aigua a la ciutat, sobretot a la indústria, i va ser membre de la Junta del Carrilet de Reus a Salou. Va ser també soci capitalista de la refineria de petrolis "La Pensilvània", fundada per Joan Vilella i Llauradó. Va morir a Reus el 1889.

Referències 

Alcaldes de Reus
Polítics reusencs
Polítics catalans del sud contemporanis
Diputats provincials de Tarragona
Morts a Reus
Morts el 1889
Naixements del 1819
Joan Francesch i Serret

Joan Francesch i Serret (Lleida, 1833 - Reus, 1872) fou un militar català, cap dels carlins en el curs de la Tercera guerra carlina.

Va estudiar a l'acadèmia d'enginyers i el 1856 va ascendir a capità per haver fet costat als moderats en els disturbis de Madrid. Es va distingir a l'Àfrica obtenint dues creus de San Fernando i l'ascens a comandant. Una ferida el va deixar inútil i va passar al cos d'invàlids i com a membre d'aquest va combatre els successos de Madrid de 1866, defensant l'ordre que representava Isabel II, essent ascendit a tinent coronel. El 1868 es va oposar a la revolució de Joan Prim i el 1869 es va posar al servei del pretendent carlí Carles VII, que el va nomenar coronel i capità general de la província de Tarragona, i pel seu càrrec, s'encarregà de reclutar tropes i comprar armes.

Va participar en diverses accions i va ascendir a general. El 29 de juny de 1872, amb 400 soldats, va entrar a Reus i va sorprendre la guarnició liberal. Mentre negociava a l'Ajuntament amb l'alcalde Felip Font, el pagament d'una quantitat per evitar el saqueig, la guarnició es va reorganitzar i va foragitar els carlins, morint el general Francesch en el combat al capdamunt del carrer de Llovera, davant de l'edifici del Campanaret.

La seva modesta tomba era prop de la del socialista Pere Casals Cort al cementiri de Reus, amb una dedicatòria que deia: "Al heroico general Francesch", però les seves despulles van ser tretes del nínxol i la placa fou eliminada als primers anys del segle XXI per l'Ajuntament.

Referències

Bibliografia 
 Josep Iglésies. L'entrada dels carlins a Reus el 1872. Barcelona: Rafael Dalmau, 1968

Enllaços externs 
 

Militars carlins catalans
Morts a Reus
Militars lleidatans
Morts en combat
Polítics carlins catalans
Polítics lleidatans contemporanis
Morts el 1872
Ille i Vilaine

Ille i Vilaine (antigament, Illa i Vilena o Illa i Güilena, en francès Ille-et-Vilaine, en gallo Ile e Vilene, en bretó Ill-ha-Gwilen) és un departament francès situat a la Bretanya. La capital és Resnn.

El departament rep el seu nom dels rius Vilaine, que desemboca a l'Atlàntic, i de l'Ille, afluent de l'anterior, que se li uneix a Rennes.

Història 
El departament d'Illa i Vilaine es creà durant la Revolució Francesa, el 4 de març de 1790, en aplicació de la llei de 22 de desembre de 1789. És un dels cinc departaments sorgits de la divisió de l'antiga província de Bretanya.

Geografia 
Limita amb els departaments de Manche, Mayenne, Maine i Loira, Loira Atlàntic, Ar Mor-Bihan i Costes del Nord, i està banyat pel canal de la Mànega.

Les ciutats més importants, a banda de la capital, són: Vitré (Gwitreg), Dinard (Dinarzh), Bruz, Cesson-Sévigné (Saozon-Sevigneg) i Betton (Lanvezhon).

Política 
Des de les eleccions cantonals de 2004, el president del Consell General és el socialista Jean-Louis Tourenne, que fou escollit amb el vot de tots els partits d'esquerra presents a l'assemblea departamental. Jean-Louis Tourenne és el primer president socialista que ha tingut mai aquest departament, que des de la Revolució Francesa sempre havia estat governat per la dreta.

Les principals atribucions del Consell General són votar el pressupost del departament i escollir d'entre els seus membres una comissió permanent, formada per un president i diversos vicepresidents, que serà l'executiu del departament. Actualment, la composició política d'aquesta assemblea és la següent:
 Partit Socialista (PS): 21 consellers
 No-adscrits de dreta: 11 consellers
 Unió per un Moviment Popular (UMP): 10 consellers
 No-adscrits d'esquerra: 5 consellers
 Partit Radical d'Esquerra (PRG): 3 consellers

L'any 2005, algunes personalitats del departament demanaren el canvi del nom pel d'Alta Bretanya a fi de ressaltar la pertinença a la Bretanya.

Llengua 

El gallo és la llengua pròpia d'Illa i Vilaine i anteriorment havia estat la llengua majoritària en aquest departament. El gallo va substituir des d'antic el bretó a tota la part oriental de Bretanya, coneguda també com l'Alta Bretanya. És més, el bretó no ha estat mai la llengua vernacla a l'est de la línia Mont-Saint-Michel/Pornic. Durant el curs escolar 2001-2002, 1.761 alumnes de primària i secundària van estudiar gallo a França.

Respecte al bretó, els efectius ponderats que aporta l'enquesta Etude de l'histoire familiale, duta a terme per l'INSEE (Institut Nacional d'Estadística i Estudis Econòmics) el 1999, són de 8.500 parlants majors de divuit anys. Així mateix, hom hi afegeix els alumnes de les escoles bilingües Diwan (718 a l'inici del curs escolar 2005-2006) i els alumnes que segueixen cursos de bretó en els establiments públics de primària i secundària (més de 200 al curs 2002-2003).

Referències

Vegeu també 
 Llista de municipis de l'Illa i Vilaine
 Llista dels Cantons d'Ille i Vilaine
Gállego

El Gállego és un afluent del marge esquerre de l'Ebre. Naix al Pirineu, a la zona del coll de Portalet (pròxim a Sallent de Gállego i a les pistes d'esquí de Formigal), i acaba el seu curs a l'Ebre a la ciutat de Saragossa. El seu nom ve del llatí Gallicum ('de les Gàl·lies'), ja que naix a la mateixa frontera entre els estats espanyol i francès.

Referències 

Rius aragonesos de la conca de l'Ebre
Gallego
Carles Martí Massagué

Carles Martí Massagué (Castellvell del Camp, Baix Camp, 23 d'octubre de 1907 - Reus, 7 d'abril de 1992) fou un polític català.

Biografia 
Va estudiar batxillerat a Reus i Dret a la Universitat de Barcelona amb breus estades a París (La Sorbona) i Londres, i el 1931 es va incorporar a l'ERC. Advocat, va exercir de jutge municipal a Reus, on el 1934 va ser detingut pels fets del sis d'octubre i confinat en un vaixell-presó al port de Tarragona.

El 1936 va participar en la Guerra Civil espanyola al costat dels republicans i al final de la guerra va passar a França, però va tornar i fou detingut i empresonat el 1942. Una vegada alliberat, va obrir despatx d'advocat a Reus el 1946, destacant en la defensa de presos polítics i on va exercir durant la dictadura. Durant els anys seixanta va mantenir contactes amb Josep Pallach i Carolà.

A la transició va participar en la delegació local de l'Assemblea de Catalunya, i les primeres reunions d'aquest grup es van fer al seu despatx. A les primeres eleccions generals espanyoles de 1977 va anar com a independent a les llistes socialistes i fou elegit senador per la província de Tarragona (els tres de l'Entesa dels Catalans, Baixeras, Martí i Subirats). Fou reelegit a les eleccions generals espanyoles de 1979 i va ocupar el càrrec de senador fins al 1982. Fou vicepresident primer de la Comissió de Competència Legislativa i vicepresident segon de la Comissió Especial d'Investigació sobre escoltes telefòniques.

Així mateix es va presentar a les municipals del 1979 pels socialistes, i la seva llista va ser la més votada, de manera que es va convertir en el primer alcalde de Reus de la democràcia. A les eleccions de 28 d'octubre de 1982, ja d'edat avançada, va deixar el primer lloc de la llista al tinent d'alcalde Anton Borrell Marcó, també socialista. L'any 1987 va ser candidat al Parlament Europeu representant Esquerra Republicana de Catalunya dins de la Coalició per l'Europa dels Pobles. Va morir el 1992 a Reus.

Referències 

Advocats reusencs contemporanis
Alcaldes de Reus
Senadors al Senat espanyol per l'Entesa dels Catalans
Castellvell del Camp
Morts a Reus
Activistes catalans del sud contemporanis
Naixements del 1907
Alcaldes del Partit dels Socialistes de Catalunya
Alcaldes d'Esquerra Republicana de Catalunya
Anton Borrell Marcó

Anton Borrell Marcó (Reus, Baix Camp, 21 de desembre de 1939 - 1985), fou un polític català.

D'una família influent en l'àmbit local, va estudiar Dret a Barcelona i es va instal·lar com a advocat a la Ciutat Comtal, però tornà a Reus. Tenia també la carrera de magisteri i va donar classes, junt amb la seva dona, a l'Escola Maria Cortina, de la qual la seva mare n'era directora. El 1978 va ser un dels impulsors del setmanari Mestral, que no va tenir llarga vida. No va participar en política durant la transició; procedent de Convergència Socialista de Catalunya, va continuar al Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC) i va ser nomenat el 1980 cap del Servei Territorial del Departament de Treball, i a les eleccions de 1982 va anar de primer a la seva ciutat. L'alcalde Carles Martí Massagué, de 76 anys, va deixar el lloc, que va ocupar Borrell el 1983 i llavors va deixar el seu càrrec a la Generalitat. Va redactar un projecte de creixement econòmic i urbanístic de Reus amb el nom de Pla de reactivació de la ciutat i va inaugurar el 1983 el nou Mercat del Carrilet, donant a la part sud de la ciutat un punt de venda a la menuda de productes de proximitat.

El 1985 va morir en un accident de trànsit a la carretera de Reus a Cambrils, la TV-3141. Els seus companys li van dedicar un monument al Parc de Sant Jordi.

Referències 

Alcaldes de Reus
Morts a Reus
Catalans morts per accident de trànsit
Naixements del 1939
Alcaldes del Partit dels Socialistes de Catalunya
Josep Abelló Padró

és un polític català.

Biografia 
Llicenciat en Ciències Empresarials a l'Escola Superior de Tècnica Empresarial Agrícola (ETEA) de la Universitat de Còrdova, especialitzat en economia agrària.

A les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou elegit regidor de l'ajuntament de Reus. El 1985 fou designat alcalde de Reus després de la moció de censura contra Joan Maria Roig. Va presentar-se a totes les següents eleccions essent sempre la seva llista la més votada i per tant sempre reelegit. Durant la seva gestió, es van posar els fonaments per la creació del holding municipal Innova. Fou president de diverses empreses municipals i de serveis mancomunats als municipis. També va ser elegit diputat al Parlament de Catalunya. El 1999 va deixar l'alcaldia sense deixar del tot la política, i va ser nomenat alcalde Lluís Miquel Pérez Segura. El 2003 fou reelegit diputat i el seu nom va sonar com a possible conseller de sanitat. ha estat President del Consorci municipal de Gestió Integral de l'Aigua de Catalunya (CONGIAC) entre 1995 i 1999, president del Consorci Hospitalari de Catalunya entre 1991 i 2011 i director de projectes de consultoria de salut a Llatinoamèrica.

Referències 

Alcaldes de Reus
Diputats al Parlament de Catalunya pel PSC
Naixements del 1949
Lluís Miquel Pérez Segura

Lluís Miquel Pérez Segura (Reus, 29 d'abril de 1956) és un polític català, alcalde de Reus de 1999 fins al 2011 i diputat al Congrés dels Diputats en la V i VI Legislatura i diputat al Parlament de Catalunya en la VII Legislatura.

Biografia 
Llicenciat en Filosofia i Lletres, especialitat en Història Contemporània, té una tesi doctoral sobre regionalisme econòmic i nacionalisme polític a Catalunya a la darreria del .

Ha treballat com a empleat de banca, es va afiliar al Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC) i va succeir a Josep Abelló Padró, del seu mateix partit, i va ser reelegit a les següents eleccions. Fou nomenat regidor de serveis culturals de Reus, a les eleccions municipals espanyoles de 1987, 1991 i 1995. També fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1993. Ha estat Secretari Primer de la Comissió d'Economia, Comerç i Hisenda del Congrés dels Diputats, portaveu de Comerç Exterior i posteriorment portaveu de Pressupostos.

Fou elegit alcalde de Reus a les eleccions municipals espanyoles de 1999. El 2002, l'Ajuntament per ell dirigit, crea el holding municipal Innova. Va ser elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2003, en les que fou membre de les comissions d'Organització i Administració de la Generalitat i Govern Local i de la Sindicatura de Comptes, també fou president de la Comissió d'Economia i portaveu de Pressupostos. A les eleccions del 27 de maig del 2007 va tornar a ser el cap de la llista més votada. L'any 2011 va perdre les eleccions enfront del convergent Carles Pellicer i Punyed.

El 2013, l'ex-alcalde de Reus va ser imputat per un dels casos de corrupció municipal a Catalunya més importants de la darrera dècada, el conegut com a cas Innova. El maig de 2017, és exculpat de responsabilitat civil pel Tribunal de Comptes, juntament amb altres regidors municipals, d'una de les peces més importants del cas Innova, el cas Shirota.

Referències 

Alcaldes de Reus
Diputats al Parlament de Catalunya pel PSC
Diputats al Congrés dels Diputats pel PSC
Naixements del 1956
Alcaldes del Partit dels Socialistes de Catalunya
Miquel Colàs Piquer

Miquel Colàs Piquer és un industrial i polític català nascut a Tolosa de Llenguadoc el 1933 i resident a Reus des de ben petit. Junt amb un amic, Ramon Giné i Martí va fundar el 1960 l'empresa "Colás i Giné" dedicada al cafè, que va esdevenir la important empresa Brasilia el 1972. També fou l'urbanitzador junt amb altres socis de "Castellmoster", una extensa urbanització entre Castellvell del Camp i Almoster. El 1977, quan va dimitir Francesc Llevat, va ser designat alcalde de Reus, davant la negativa del doctor Lluís Muntadas, primer tinent d'alcalde, per a substituir-lo. Era una persona propera a l'antic règim, regidor provinent del terç corporatiu per la Cambra de Comerç, però sensible als corrents democràtics tot i que es confessava apolític. Sabia que s'estava en període de transició, i el juliol de 1977 va fer aprovar una moció per treure el "yugo y las flechas" símbols falangistes, del monòlit que hi havia a la plaça de "los Mártires" (avui plaça de la Llibertat), considerant que era un monument a tots els que van morir a la guerra civil. Algunes de les seves actuacions van resultar polèmiques, com l'obsequi que va fer al Papa de Roma de l'escultura de La Pastoreta, de Joan Rebull amb motiu de la beatificació de la Mare Molas, argumentant que l'escultor s'havia compromès a fer-ne una de nova. A les eleccions municipals de 1979 va ser elegit el socialista Carles Martí Massagué. Colàs va cessar de l'alcaldia amb aires de triomfador. En l'intermedi entre les eleccions municipals i la presa de possessió del nou consistori democràtic, Colàs va capitalitzar molts actes, des d'acompanyar al President Tarradellas en la seva visita a la ciutat fins a la inauguració de la polèmica nova estació d'autobusos. Tanmateix, Colàs es va saber introduir en els engranatges del sistema democràtic: el gener de 1979 va ser nomenat pel Conseller de Governació de la generalitat un dels dos representants de la província per a integrar-se a la Comissió d'Urbanisme de Catalunya i el maig de 1979 va ser nomenat des de la Conselleria de Política Territorial com una de les nou persones que havien d'integrar la Comissió de Transport de Catalunya. Miquel Colàs va continuar després amb la seva activitat industrial, i va vendre, amb el seu soci, l'empresa Brasilia a Nestlé, dedicant-se principalment als negocis immobiliaris i al Patronat de la Fira de Reus.

Referències 

Alcaldes franquistes de Reus
Alcaldes francesos
Polítics tolosans
Naixements del 1933
Palau Vell de Narbona

El palau Vell de Narbona és el palau dels arquebisbes. Està situat a la zona de la ciutat de Narbona coneguda per La Madeleine. Queda superat per l'antiga catedral dita de Teodard (arquebisbe del 885 al 893) i el campanar de la catedral actual. L'antiga catedral va ser desplaçada amb el temps i les estructures carolíngies foren substituïdes per construccions d'arquitectura romànica. El palau va ser edificat al costat de la catedral de Teodard (abans església) i inicialment fou un conjunt de construccions modestes per esdevenir amb el temps un gran palau amb arquitectura romànica i renaixentista. La torre de la Magdalena fou una edificació de defensa construïda al  i que protegia la capella de Santa Magdalena, edificada per l'arquitecte Pere de Montbrun (1272-1286).

Narbona
Edificis de Narbona
Via Domícia

La Via Domícia (en llatí Via Domitia) fou una via romana que enllaçava Itàlia i Hispània.

Fou construïda el 120 aC pel procònsol Gneu Domici Aenobarb, dos anys abans de la fundació de Narbo Martius (Narbona). A Narbona, la Via Domícia es trobava amb la Via Aquitana, que des d'allà comunicava la costa mediterrània amb l'atlàntica del sud de la Gàl·lia. Travessava la ciutat pel fòrum, i en queden restes just davant del palau Vell de Narbona (per la banda de la porta de Gil Aicelin), que es van descobrir el 7 de febrer de 1997.

Des de Ruscino cap al S es dividia en dos per anar a enllaçar amb la Via Augusta a la serra de l'Albera: un camí d'adreçava cap a la costa, prenent l'antiga ruta de la Via Heràclia, i passava vora mar fins a l'actual punt fronterer entre Cervera i Portbou; l'altre camí anava per l'interior, per les fortaleses de les Cluses, fins a trobar la Via Augusta al coll de Panissars.

El camí o carrera de Carlemany 
En el seu pas pel Rosselló, la veu popular ha associat de fa segles el suposat camí que va seguir l'emperador Carlemany en el seu camí cap a Hispània amb la Via Domícia, fins al punt que s'havia oblidat, en àmbit popular, el nom antic de la via, i se la coneixia amb el nom de carrera de Carlemany, primer, i camí de Carlemany, després. Es tracta d'un fals camí de Carlemany, car en realitat es tracta de la romana Via Domícia.

Galeria d'imatges

Vegeu també 
 Via romana.
 Llista de vies romanes

Bibliografia

Referències

Enllaços externs 

 Via Domitia Stabulum.
 Les voies romaines en Meditérranée.
 Via Domitia: la voie romaine en Haute-Provence  .
 Traces of the Via Domitia .

Domicia
Monuments històrics de França
Palau dels Arquebisbes de Narbona

El palau dels Arquebisbes de Narbona és un conjunt monumental format pel palau Vell, les torres de la Magdalena i Sant Marçal, el palau Nou i la catedral de Sant Just i Sant Pastor. Formen un complex arquitectònic excepcional, amb mostres d'arquitectura carolíngia, romànica, gòtica i renaixentista.

Vistos des de la plaça de l'ajuntament (place de l'Hotel de la Ville), de dreta a esquerra se situen: 
 La catedral.
 El palau Vell (d'època romànica).
 La torre de Sant Marçal, del . L'entrada de la torre té una àncora que simbolitza els drets feudals de l'arquebisbe sobre la navegació al litoral.
 La torre de la Magdalena, lligada per un arc amb la de Sant Marçal.
 El palau Nou, d'època gòtica, que queda darrere de l'Ajuntament.
 La Casa de la Vila o Ajuntament, construït entre 1846 i 1852 per Eugène Viollet-le-Duc, en estil trobadoresc.
 La torre de Gil Aicelin, anomenada així pel bisbe que la va construir amb la intenció d'afirmar el poder episcopal davant dels vescomtes de Narbona, instal·lats a l'altre costat de la plaça. La torre té una alçada de 40 metres i fou edificada entre 1290 i 1311 sobre les restes de la muralla romana.

Dins el conjunt hi ha instal·lat el Museu Arqueològic de Narbona (al palau Vell) i el Museu d'Art i Història de Narbona (al palau Nou). El conjunt va esdevenir Bé nacional amb la Revolució i va ser comprat per la vila als arquebisbes el 1840.

Referències 

Edificis de Narbona
Narbona
Monuments històrics de l'Aude
Museu Arqueològic de Narbona

El Museu Arqueològic de Narbona es troba dins el conjunt del palau dels Arquebisbes, a la ciutat de Narbona.

A l'entrada hi ha una reproducció de la lloba romana. Al primer pis hi ha referències de la civilització romana i tres sales dedicades als documents i les restes descoberts a les excavacions, especialment al pòrtic del Clos de la Llombarda (barri nord de la vila vella). Unes seccions són destinades a les tècniques d'excavació i restauració, i una altra sala a l'arquitectura civil romana, amb decoracions, pintures i mosaics, tots ells restaurats a Narbona pel grup de Recerques Arqueològiques del Narbonès. S'accedeix pel museu a la capella de la Magdalena. Després se segueix cap a unes sales destinades a làpides –entre les quals, un senyal de la via Domiciana, que és la inscripció en llatí més antiga de França–, inscripcions relatives al culte imperial, l'estàtua d'un silè ebri, el sarcòfag dels amors venjatius, esteles funeràries, sarcòfags paleocristians, restes de la catedral primitiva (del ) aixecada pel bisbe Rústic, i molts altres objectes (joies, utensilis, vidres, ossos, ceràmiques, monedes i una àncora romana amb cadena de plom en molt bon estat que es va trobar al port nàutic el 1990). També hi ha una mostra de troballes de la prehistòria, neolític i edats del bronze i del ferro, procedents de les coves de la rodalia, especialment de Bisa i la Clapa.

Enllaços externs 

 Informació al lloc web de l'ajuntament de Narbona  .

Edificis de Narbona
Arqueologic de Narbona
Narbona
Vilaine

El Vilaine (en bretó Gwilen) és un riu de Bretanya, al nord-oest de França. Neix al departament de Mayenne (53) i desguassa a l'oceà Atlàntic a Tréhiguier, al departament d'Ar Mor-Bihan o Morbihan (56). Fa 225 km de llargada.

El riu recorre 4 departaments (Mayenne, Ille i Vilaine, Loira Atlàntic i Ar Mor-Bihan) i passa, entre d'altres, per les ciutats de Rennes, Vitré, Redon i La Roche-Bernard. Els principals afluents són l'Ille, el Vaunoise, el Seiche, l'Oust i l'Isaac. El Vilaine enllaça amb el riu Rance a través del riu Ille i del canal Ille i Rance, cosa que permet la comunicació entre el canal de la Mànega i l'Atlàntic. Actualment el canal és usat, fonamentalmet, per vaixells turístics.

Geografia de Bretanya
Rius francesos de l'oceà Atlàntic
Monitor

Monitor (educació), persona que efectua una educació en el lleure. És aquella persona que vocacionalment s'ocupa de l'educació de l'infant des d'un punt més lúdic que acadèmic. Crea en l'infant ganes d'anar a l'escola, ja que es duen a terme activitats dinàmiques on es poden divertir, passar-so bé, conèixer a gent i gaudir. Els monitors ocupen un paper fonamental en el bon desenvolupament com a persona, ja que també t'ajuda a coneixe't a tu mateix i descobrir noves habilitats pròpies creant autoestima i confiança.
 Monitor d'infants, dispositiu que permet escoltar en una altra habitació, el so a l'habitació d'un nadó 
 Informàtica:
 Monitor (concurrència), objecte destinat a ser usat sense perill per més d'un fil d'execució
 Monitor d'ordinador, pantalla que mostra l'activitat de la computadora a la que està connectada
 Monitor monocrom, tipus de monitor d'ordinador que només emet en un color 
 Monitor Virtual de Retina, monitor virtual
 Monitor (extinció d'incendis), llança de gran cabal per a l'extinció d'incendis que s'utilitza muntat sobre un suport.
Palau Nou de Narbona

El Palau Nou de Narbona és la part nova del conjunt monumental de Narbona, a França, format pel Palau dels Arquebisbes de Narbona i la Catedral de Sant Just i Sant Pastor.

El Palau se situa a la dreta del passatge de l'àncora, obrint-se una porta que domina l'accés a la zona del Palau Nou. La torrassa de Gil Aicelin, prop de la porta del mateix nom, va ser edificat per afirmar l'autoritat de l'arquebisbe sobre els vescomtes que tenien la residència just al front, per supervisar el pont i el port. Té 162 escalons i terrassa a la part superior amb un panorama esplèndid. Hi ha una sala dita del tresor amb escultures medievals. Al costat hi ha l'edifici del Sínode, del , construït per engrandir el Palau. A la part nord de la torrassa hi ha la torre de Sant Marcial. Unes obres dels segles  i  van modificar-ne l'aspecte i es van construir façanes clàssiques; i a més el 1846 Eugène Viollet-le-Duc va aixecar l'ala est, que correspon a part de l'hotel de la vila (Ajuntament).

A la part baixa està la sala dels consols, amb una sèrie de pilars, dedicada als antics consols de la vila, amb diversos elements relatius a aquestos. Per una escala edificada el 1628 es passa a la zona de palau. La sala dels sínodes era on l'arquebisbe feia les recepcions i on es van fer moltes reunions dels Estats generals del Llenguadoc, assemblea provincial d'abans de la revolució que cada any es reunia en una vila diferent de la província. Inicialment era de doble altura que en l'actualitat. Els arcs es van construir al  per permetre la construcció d'un pis suplementari. A les paret hi ha quatre tapisseries d'Aubusson del  sobre la història bíblica d'Esther. Avui s'utilitza com a sala de concerts i per recepcions ofertes per la ciutat, així com per les reunions públiques del consell municipal. A la segona planta hi ha els apartaments de l'arquebisbe avui dia convertits en el Museu d'Art i Història de Narbona

Edificis de Narbona
Narbona
Museu d'Art i Història de Narbona

El Museu d'Art i Història de Narbona és un important museu d'aquesta ciutat de França, al departament de l'Aude, que ocupa algunes de les sales del Palau dels Arquebisbes de Narbona. Conté molts elements aportats pels arquebisbes sobretot al  i al  i col·leccions artístiques importants que es van reunir aquí des del 1835.

La Sala dels Guàrdies o de les Audiències amb una xemeneia monumental, la Cambra del rei, on van passar algun cop diversos sobirans, entre altres Lluís XIII de França durant el setge de Perpinyà i la conjuració del 5 de març, i la sala menjador, obra principalment de l'arquebisbe Monsenyor Dillon (1763-1791) són les sales principals. Quant a pintura cal esmentar retrats de les escoles francesa dels segles  i XVIII (Van der Meulen, Mignard, Rigaud, Greuze, Nattier i David), de l'escola flamenca (Brueghel i Pickenoy), de l'escola italiana (Tintoretto i Guerchin) i de l'escola espanyola (Ribera). En escultura el bust de Lluís XIV de França, de Coysevox. També hi ha una esplèndida col·lecció de ceràmiques decorades, pots de farmàcia i altres objectes.

Enllaços externs 

 Informació a amisdesmusees-narbonne.org  

Art i Història de Narbona
Edificis de Narbona
Le Théâtre - Scène National (Narbona)

Le Théâtre - Scène National de Narbonne és una sala d'espectacles de la ciutat de Narbona, a França, que fou inaugurat el 1994.

Té dues sales, una de 900 espectadors i una altra de 276. Té a més una sala d'assaigs perquè les companyies invitades puguin preparar les seves actuacions. Acull congressos, assemblees, col·loquis i d'altres manifestacions, i és tot un centre cultural de la ciutat.

Aquest equipament va ser la culminació d'una antiga petició de la ciutat, i un objectiu notable per una ciutat de menys de cinquanta mil habitants.

Enllaços externs 
 Pàgina web del teatre

Teatres de França
Edificis de Narbona
Ille

L'Ille (en bretó Ill) és un riu de Bretanya, al nord-oest de França que desguassa al riu Vilaine a la ciutat de Rennes.

És un riu petit, només fa 45 km, i és més conegut perquè dona nom, juntament amb el Vilaine, al departament d'Ille i Vilaine (35).

L'Ille enllaça amb el riu Rance (canal d'Ille i Rance) i permet la navegació entre el canal de la Mànega i l'oceà Atlàntic, passant per Rennes.

Geografia de Bretanya
Rius francesos de l'oceà Atlàntic
Canal de la Robina

El canal de la Robina (en francès Canal de la Robine) és una derivació del canal del Migdia que fou construït del 1667 al 1681. El canal enllaça el canal del Migdia amb la Mediterrània i travessa la ciutat de Narbona pel centre. Allà, el pont dels Mercants s'ha convertit en un carrer de vianants ple de botigues, que passa per sota d'una arcada del pont romà, l'única que en resta, pont que formava part de la Via Domícia. Juntament amb el Canal del Migdia està classificat com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

Al costat del canal s'han creat espais verds i equipaments i s'hi troben força punts de lloguer de barques per al passeig. Una barca elèctrica coneguda com La Tramuntana hi fa creuers tot el dia.

Recorregut 
El canal fa 32 km de llarg i comença en el punt més alt, al costat del riu Aude i es dirigeix cap a Narbona. El punt d'origen és el Port de la Robina, un important centre nàutic al cor de les vinyes de les Corberes.

El canal passa sota el Pont dels Mercaders de Narbona, que és un dels pocs ponts coberts de França. A continuació s'uneix a l'Estany de Bages-Sigean al costat de la reserva natural de l'Île-Sainte-Lucie. Acaba el recorregut al mar, al Port-la-Nouvelle. Durant aquest recorregut es poden comptar 13 rescloses.

Història 
El canal recorre l'antic llit del riu Aude que els romans ja feien servir. L'èxit comercial del canal del Migdia al  va fer construir aquest canal per unir-lo amb Narbona, així podia participar dels èxits comercials del canal mare. Va ser Sébastien Le Prestre de Vauban qui el va posar en servei. En un primer moment el canal permetia unir el mar amb el riu Aude a Gailhousty. La resta del camí entre l'Aude i el canal del Migdia es feia per carretera. El 1776 es va obrir el Canal de Jonction que els permetia unir i passava per Sallèles-d'Aude.

Referències 

Geografia de l'Aude
Robina
Canal del Migdia
Monuments històrics de l'Aude
Reserva africana de Sijan

La reserva africana de Sijan és un parc temàtic situat a la vora de la vila de Sijan i a 15 km de Narbona, a Occitània al sud de França, on en situació de semillibertat, viuen més de tres mil animals, majoritàriament d'origen africà.

Àmbits 

L'entrada a la reserva es fa en vehicle per l'anomenada zona 1 i al llarg del recorregut hom pot visitar els següents àmbits amb les respectives espècies animals:
 Zona 1: s'hi pot veure antílops, bous o búfals africans i zebres.
 Zona 2: s'hi pot observar estruços i antílops de diverses espècies.
 Zona 3: s'hi veu ases salvatges de Pèrsia, estruços i girafes.
 Zona 4: ocupada per ossos del Tibet.
 Zona 5: habitada per dos lleons i mitja dotzena de lleones.
 Zones 6 i 7: zona dita de sabana, s'hi poden veure rinoceronts blancs, marabuts, blesboks i sitatungues.

La resta del recorregut es fa a peu i s'hi poden veure camells, guepards, cangurs, ximpanzés, zebres, serps, al·ligàtors, tortugues, porcs del Vietnam, girafes, ibis, porcs espins, castors i diversos ocells, entre els quals destaquen per llur espectacularitat els flamencs roses i els pelicans, que viuen a l'estany de l'Ull de Ca (en occità Uèlh de Can).

El conjunt disposa de tots els serveis: estacionament, botiga, serveis, administració, restaurant i zona de fontada i ofereix força seguretat. Per fer-ne la visita cal entre tres i quatre hores, encara que es pot allargar tot el dia si es vol.

Enllaços externs 

 Lloc web

Aude
Sijan
Chirac

Jacques Chirac (París, 1932-2019), polític francès, primer ministre (1974-1976 i 1986-1988) i president de la República Francesa (1995 - 2007) 
 Chirac (Charente), municipi francès al departament de Charente 
 Chirac (Corresa), municipi francès al departament de Corresa, regió del Llemosí 
 Chirac (Losera), municipi del departament francès de la Losera a la regió de Llenguadoc-Rosselló.
Esperasan

Esperasan (nom en occità, oficialment en francès Espéraza) és una vila de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, dins el districte de Limós i el cantó de Quilhan, amb 2.168 habitants i a menys de 300 metres sobre el nivell del mar. El terme té una superfície de 1.050 hectàrees i està creuat pel riu Aude. Té dos museus, l'anomenat Dinosauria i el Museu dels Barrets (Chapellerie); a la plaça central hi ha una font notable. Les seves festes són el 25 de juliol (Sant Jaume) i el 29 de setembre (Sant Miquel).

Història 
La vila va sorgir el 813 com a priorat de l'abadia d'Alet i s'estenia fins al lloc anomenat Garenaud. Res d'especial va passar fins al 1815, quan s'hi van establir un grup de barretaires de Bugarag. A partir del 1830 la indústria del barret hi va prendre embranzida, i sobretot des del 1878, quan va arribar a la vila el tren. El 1929 hi havia 3.000 obrers i 14 fàbriques que s'hi dedicaven i era la segona ciutat del món en fabricació de barrets de feltre després de Monza (Itàlia): s'hi fabricaven fins a quasi un milió i mig de barrets. Però el barret es va deixar de portar i el 1949 les fàbriques havien tancat, menys una de petita a la vila veïna de Montasèls. El 1992 es va obrir el museu dedicat a l'activitat barretera i al mateix temps es va obrir un Museu de Paleontologia. Això ha portat molts visitants a la regió, que ha reactivat l'activitat.

Referències 

Municipis del districte de Limós