Zalamerenye

Zalamerenye község Zala vármegyében, a Nagykanizsai járásban, a Zalai-dombságban, a Zalaapáti-hát területén. Neve 1892-ig Merenye volt. A településen polgárőrség működik.

Fekvése 
Nagykanizsától északkeletre, közúton 22 kilométerre, az európai hírű zalakarosi gyógyfürdőtől 2–3 kilométerre északnyugatra fekszik. Zsáktelepülés, közúton csak Garaboncról érhető el, a Galambok-Zalaapáti közt húzódó 7522-es útból nyugatnak kiágazó 75 121-es úton.

Történelme 
A településre vonatkozó legkorábbi oklevelek, így Szent István 1019. és 1024. évi, valamint Szent László 1082. évi oklevele hamisnak bizonyultak. Ez utóbbi szerint a veszprémi egyház Szent László király második feleségétől a német Adelheid királynétól kapta volna. Érdekes, hogy ugyanezt olvashatjuk Imre 1203. évi oklevelében, amely azt mutatja, hogy ez volt a hagyomány a veszprémi káptalannál. Tény, hogy nagyon régi birtoka volt a veszprémi káptalannak, ám idővel csel vagy erőszak folytán sokat elveszített területéből a katolikus egyház. Kalenda veszprémi püspök kérésére végül Imre király 1203-ban Cumpurdinus ispánt küldte ki, abból a célból, hogy járja körül a birtok határait és állítsa helyre a III. Béla király alatti állapotot. Az uralkodó kijelentette, hogy az a föld is az egyházat illeti, amelyik egy bizonyos néhai Páris birtokából tüzesvaspróba eredményeképpen, 100 márka fejében jutott a királyné jogaiba. A király képviselője ekkor szőlőket és három háznép szolgát talált a vidéken. Emellett Imre király kiemelte, hogy a birtok népessége halászati jogot is élvez, erre a célra kilenc háznép van rendelve, akik hetente három nap tartoznak a káptalan részére halászni.

A terület határa ekkor még a Zala folyóig terjedt. A 13. század első felében a káptalannak sok kellemetlensége volt a szomszédokkal, és sokat kellett pereskednie a Csák nembeli Demeterrel, a karosi várjobbágyokkal, várszolgákkal, valamint a királyné itteni vendégeivel, aki lerombolták a birtok határait. Némileg enyhült a helyzet, amikor 1276-ban Karost is megkapta a káptalan. A veszprémi káptalan egyebek között IV. Béla királytól 1259-ben immunitást kapott a területre, azaz kivette a zalai ispán joghatósága alól. Ezt a kiváltságot 1270-ben V. István, majd 1471-ben I. Mátyás is megerősítette. A Csák nembeliek ugodi ágának birtokai 1328-ban a cseh Csenik kezére jutottak ekkor, s így juthatott hozzá Kolon is. 1333-ban már az ő birtokaként említik.

Az új szomszédok között hamar kitört a határvillongás, Csenig még attól sem riadt vissza, hogy a káptalan emberét megvesztegesse és Merenyéből egy jó darabot Kolonhoz csatoljon. Az ezzel kapcsolatos per sokáig elhúzódott és 1343-ban ért véget amikor a káptalan az országbírói ítélet alapján letette a földesküt s neki ítéltetett a vitatott földdarab. Ebben a dokumentumban azt olvashatjuk, hogy Garabonc Merenye határai között fekszik, bizonyára ezért beszélnek többször Merenye pusztákról. 1376-ban a budai káptalan karosi népeivel pereskedik, akik elpusztították Merenye határjeleit. 1381-ben pedig a zalai apát perli a káptalant, mert az ő szintén Merenye nevű birtokát is ahhoz fogta az országbíró parancsára végzett határjárás alkalmával, ami ellenkezett a IV. Béla oklevelébe foglalt határjárással.

A káptalan itt lévő birtokainak, mivel messze voltak a központtól, külön kezelőjük volt egy kanonok személyében. Már 1327-ben említik a merenyei magistratust. 1444-ben a káptalan panaszt terjesztett a nádor elé a Somogy vármegyei közgyűlésen, mivel a Marczaliak zalavári várnagyai a Merenyén, Újlakon és Garaboncon termett mintegy 4000 köböl bort és más terményeket beszedtek és adót vetettek ki az itt élőkre. Az 1550-es években a káptalan a település gabona- és bortized jövedelmét Thury György kanizsai várkapitánynak adta bérbe, az ő halála után pedig Zrínyi György erőszakkal foglalta el a területet. A törökök pusztításainak és a katonák sarcainak, rablásainak köszönhetően a falu annyira elszegényedett, hogy kénytelenek voltak a lakók gabona- és borfizetési kötelezettségeit elengedni. 1548-ban és 1566-ban a törökök teljesen elpusztították és a lakosság a közeli mocsaras, erdős vidékekre menekült. A Zala Vármegyei Közgyűlés jegyzőkönyveinek tanúsága szerint a lakók gyakran vettek részt hadászati célú munkálatokban. Így 1590-ben a Közgyűlés elrendelte a mindszenti kastély (castellum) és Szentmikós közötti erdő kivágását abból a célból, hogy a törökök kanizsai mezőre való gyakori beütését megakadályozzák. A robotra Gelse, Újudvar, Bakónak, Récse, Posfölde, Mórichely, Garabonc, Újlak és Merenye lakosságát rendelték ki hat napra. Ezek a falvak mentesültek a keresztúri vár építési munkái alól. Szintén egy vármegyei jegyzőkönyv rögzítette, hogy 1599-ben Bakó Farkas kiskomáromi (ma Zalakomár településrésze) várkapitány és a veszprémi káptalan között vita volt amiatt, hogy Rusa György, a káptalan merenyei jobbágya meggyilkolt egy kiskomári katonát. A kapitány a várban akart felette ítélkezni, azonban a káptalan ezellen tiltakozott. Álláspontja szerint ugyanis egyedül a Közgyűlésnek volt illetékessége az ügyben. A kapitány végül nem jelent meg a Közgyűlésen. A pusztuláshoz hozzájárultak a portyázó hajdúk is. A lakók végül csak 1690 után, Kanizsa visszafoglalását követően tértek vissza. A falut újjá kellett építeni, de már nem a Magyaróshegyen. Az ófalu helyét szőlővel telepítették be, az új házakat már a völgyben kezdték alapozni. Csak lassan indult meg a népességszám növekedése, és az 1711. évi pestisjárvány is megtizedelte a falu lakosságát. Jellemző a járvány méreteire, hogy a harminc gazdából csak hat érte meg a következő esztendőt. 1828-ban a település 55 házában 418 ember él akik közül 410-en római katolikusok, nyolcan pedig zsidó vallásúak. Továbbra is a szőlőtermesztés jelenti a lakók fő megélhetési forrását, ám egyre nagyobb szerep jut a juh- és sertéstenyésztésnek is. A '48-49-es szabadságharcba Merenye is bekapcsolódik, részint úgy, hogy lakói megtagadják a szőlődézsma fizetését, s emiatt katonákat vetnek be ellenük, emellett a falu 15 honvédet is ad a zalai honvédzászlóaljakba. A jobbágyfelszabadítást követően gyorsan nő a lakosságszám, s az egyébként már régóta működő iskolában is egyre több diákot okíthatnak. Az első világháború Merenyétől is követel áldozatokat. Érdekességként megemlíthető a település határában található ún. „Szerb-agácás”, amelyet szerb hadifoglyok ültettek a világégés alatt. Az 1920-as években Merenye a garabonci körjegyzőséghez tartozott. A lakosság ebben az időszakban főként háziiparral foglalkozott, s nagy része őstermelő volt. A második világháborúban 23 hősi halottja volt a községnek. 1945-ben a visszavonuló német csapatok felrobbantották a falu címerében is látható régi kőhidat. A háború után rövidesen megalakult a termelőszövetkezet és 1960-tól Zalamerenye termelőszövetkezeti községének számított. Ugyanebben az évben adták át könyvtárt és a művelődési termet, egy évvel később pedig az új két tantermes állami iskolát. A hatvanas években a falu villamosítása mellett lekövezték az utakat és kiépítették a járdákat. A rendszerváltást követően, 1994-ben új faluházat építettek, 2004-ben pedig „jóléti víztározót” létesítettek a településen. Zalamerenye 2000. január 1-jétől a zalakarosi körjegyzőséghez tartozik.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Lakós Miklós (független)
 1994–1998: Lakós Miklós (független)
 1998–2002: Stankovics Ferenc (független)
 2002–2006: Stankovics Ferenc (független)
 2006–2010: Ódor László Lajos (független)
 2010–2014: Ódor László Lajos (független)
 2015–2019: Ódor László Lajos (független)
 2019-től: Herodek Miklós (független)

A településen a 2014. október 13-án megtartott önkormányzati választás után, a polgármester-választás tekintetében nem lehetett eredményt hirdetni, mert mindkét jelölt, a Fidesz-KDNP színeiben induló addigi polgármester, Ódor László Lajos és egyetlen kihívója, a független Papp Sándor egyaránt 67-67 érvényes szavazatot szerzett (érvénytelen szavazat nem volt, a szavazásra jogosult 178 lakos közül 44 fő maradt távol a voksolástól). Az emiatt szükségessé vált időközi választást 2015. január 18-án tartották meg, kicsivel magasabb választói aktivitás mellett, ami 3 szavazatnyi különbséggel Ódor László Lajos javára döntötte el a küzdelmet.

Népesség 
A település népességének változása:

	 
A 2011-es népszámlálás idején a nemzetiségi megoszlás a következő volt: magyar 83,3%, cigány 4,3%, német 8,6%. A lakosok 78%-a római katolikusnak, 1,73% reformátusnak, 7,5% felekezeten kívülinek vallotta magát (10,98% nem nyilatkozott).

Nevezetességei 

 Szent Mihály-templom
 Ótemető: A község régi sírkertje, XIX. századi és régebbi sírkövekkel.
 Pálos malom: Egykor a pálos rend tulajdonába tartozó vízimalom. 1804-től a Zsohár család bérelte. 1960-ban megszűnt az őrlés. 2013–2015-ben az új tulajdonos felújíttatta, azóta újra működik.
 Gémeskút A községbe vezető út mentén található régi gémeskút.
 Faluház
 Paplak és káplánlak: A XVIII. században épült parókia ma magántulajdonban van.
 Kastély
 Szerb akácos
 Hősi szobor: A falu központjában található szobor az első és második világháború merenyei áldozatainak állít emléket.
 Jóléti víztározó

Híres emberek 
 Itt született Horváth István (1950–) színész.
 Itt született Monok István (1956–) egyetemi tanár, az Országos Széchényi Könyvtár főigazgatója 1999 és 2009 között.
 Párkányi József (1920–2012) római katolikus pap, címzetes babócsai apát
 Egry József (1883–1951) festőművész, a Balaton festője. Zalamerenye templomában keresztelték meg.
 Sütő András (1989–) színész itt nőtt fel.

Testvértelepülése 

  Lécfalva, Románia

Jegyzetek

Képtár 

Zala megye települései
Zala vármegye települései