alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Albina (ziar)

Albina a fost un periodic românesc apărut din inițiativa lui Vicențiu Babeș și Andrei Mocioni, al cărui prim număr a apărut la 23 martie/8 aprilie (după alte surse  , la 15 aprilie) 1866 la Viena. Din 1869 până în 1877, Vincețiu Babeș a continuat tipărirea la Budapesta, cu toate că fusese interzis în Ungaria în 1869. Deviza sub care apărea ziarul era: „Daco-românia morală, culturală, una și indivizibilă”.

Ziarul s-a remarcat printr-o atitudine antidualistă pronunțată, fapt pentru care redactorii au fost trimiși de nenumărate ori în judecată. Principalul finanțator a fost familia Mocioni. O bună parte din fonduri se trăgeau din numărul destul de mare de abonamente.

Colaboratori 
Printre colaboratorii de la Albina s-au numărat Vasile Grigorovița (editor), George Popa, Ion Ciocan, Iulian Grozescu, Gruia Liuba.

Mihai Eminescu va debuta aici ca publicist. În 1870, în numerele din 7/19 și 9/21 ianuarie, Eminescu publică articolul O scriere critică, în care ia apărarea lui Aron Pumnul împotriva unei broșuri a lui D. Petrino din Cernăuți.

Note

Bibliografie 
  Ioan Mureșanu, Istoriografia românească din Banat și realizarea unității politico-statale (1780-1918), Timișoara, 2007. ISBN 978-973-592-190-3

Fondări în 1866
Periodice românești
Sindromul Reye

Sindromul Reye este o encefalopatie însoțită de degenerescența grasă a ficatului, hiperamoniemie, sindrom hemoragipar (poate fi indus de aspirină).

Sindromul Reye - hepatită fulminantă si edem cerebral. Este precipitat la copii sub 4 ani tratați cu AAS ca antipiretic in infecții virale (gripa, varicela, hepatita)

Sindromul Reye este caracterizat din punct de vedere clinic prin: vomă și semne de leziuni progresive ale sistemului nervos central, semne de leziuni hepatice și hipoglicemie. Morfologic există o vacuolizare grasă progresivă a ficatului și a tubulilor renali, datorită afectării funcției mitocondriale la nivelul ficatului, rinichiului și creierului, tradusă prin scăderea activității enzimelor mitocondriale.
Debutul este dominat de vomă și ulterior inconștiență care evoluează progresiv, în 1-3 zile, spre convulsii generalizate și comă.
Ficatul este mărit în dimensiuni, dar icterul este în mod caracteristic minim sau absent.
Analizele de laborator relevă: creșterea aminotransferazelor serice (raport ASAT/ALAT cresut anormal, ALAT=alaninaminotransferaza, ASAT=aspartataminotransferaza) și a timpului de protrombină, hipoglicemie, acidoză metabolică și niveluri ridicate de amoniac seric.
Mortalitatea în Sindromul Reye este de aproximativ 50%.
Terapia constă în infuzii cu glucoză 20% și plasmă proaspătă congelată și manitol intravenos pentru a reduce edemul cerebral.
La supraviețuitori nu s-a detectat vreo suferință hepatică cronică.

Bibliografie 
 Harrison, Principles of Internal Medicine, Ediția 16, Editura McGraw-Hill 2005
 Aurelia Nicoleta Cristea, Tratat de farmacologie, editia 1, Editura medicala Bucuresti 2005

Boli neurologice
Boli umane
Reye
Arabi

Arabii sunt popoare din grupa etniilor semitice care locuiesc în țările din lumea arabă. Arabii sunt de religie musulmană (majoritatea suniți, iar o parte însemnată, în Siria, Liban, Irak și Yemen, șiiți) și creștină (copții din Egipt, maroniții din Siria, Liban și Iordania etc.). Arabii au avut un rol important în istoria și cultura Evului Mediu. În sec. VII-VIII au cucerit un teritoriu vast, de la Munții Pirinei până la hotarele Indiei, influențând modul de viață, cultura, arta, știința popoarelor supuse și a celor învecinate.

Termenul de arabi (ar. عرب) era folosit de către populația sedentară din Peninsula Arabă pentru a face referire la oamenii deșertului (beduinii ar.البدو). Cu timpul, termenul ajunge să definească rasa arabă (عرب) sau locuitorii acelor state care au fost arabizate (ex. Egipt, Libia, Tunisia, etc. - Maghrebul arab).

De la rădăcina cuvântului عرب s-a format verbul [3arraba] de forma a II-a, care are înțelesul de a arabiza (a suferi un proces de transformare în urma căruia băștinașii teritoriului respectiv adoptă limba și obiceiurile arabe).

Un studiu genetic recent publicat în „European Journal of Human Genetics” în Nature (2019) a arătat că populațiile din Europa, Asia de Sud (India), Asia de Vest, Africa de Nord și Asia Centrală sunt strâns legate între ele. Aceste grupuri menționate se disting de populațiile de control selectate din Asia de Est, Africa de Vest și Africa de Est (Evreii somali și etiopieni, selectați ca grupuri exterioare).

Note

Bibliografie 
 Dicționarul Enciclopedic, vol. I (A-C), 1993, IV (L-N), 2001, VI (R-Ș), 2006, București, Editura Enciclopedică
 Mehmet Ablai, Arabii, Colecția Pagini de istorie universală, Editura Științifică, București, 1968

Lectură suplimentară 
 Arabii și relațiile româno-arabe, ambasador Aurel Turbăceanu, 2011 - recenzie
 Wilfred Thesiger, Nisipurile arabe, traducere din limba engleză și note de Mihaela Negrilă, Polirom, Iași 2015, 368 de pagini ISBN 978-973-46-5149-8

Vezi și 
 Limba arabă
 Arabii din România

 
Popoare migratoare
Triburi ale Arabiei
Johann Maria Farina

Johann Maria Farina () a fost inventatorul parfumului cunoscut sub denumirea de Apă de Colonia.

La 13 iulie 1709, Johann Farina a înființat în Köln ceea ce astăzi este cunoscută ca fiind cea mai veche fabrică de parfum din lume. Johann Maria Farina a numit parfumul său, acea Aqua mirabilis, în franceză Eau de Cologne, în germană Kölnisch Wasser și în italiană Acqua di Colonia, adică „apă din Köln”, în onoarea orașului său.

El a reușit să facă din Köln un oraș cunoscut în întreaga lume, ca fiind un oraș al parfumului. Orașul Köln l-a onorat la rândul său, ridicându-i o statuie pe turnul primăriei. În 1743 a avut loc prima livrare de parfum către regele Prusiei. În secolul al XVIII-lea, Johann Maria Farina avea deja livrări către toate casele princiare și regale europene.
„Parfumul meu amintește de o dimineață de primăvară italiană după ce a plouat, amintește de portocale, de lămâi, de grepfruit, pergamute, cedru și florile și verdeața patriei mele”, astfel îi descria Johann Maria Farina fratelui său, într-o scrisoare, noul său parfum.

Voltaire și Goethe au apreciat prospețimea acestei ape de colonie.

Regele Carol I al României s-a numărat printre regii care au apreciat acest parfum. Numele său este înscris în documentele ce atestă livrări către Casa regală din România. În arhiva Farina se găsesc numeroase documente care atestă că Farina era furnizorul oficial pentru 50 de curți regale.

Cei aproape 300 de ani de istorie ai renumitului parfum Eau de Cologne sunt continuați astăzi, în același spirit, de către Johann Maria Farina, a 5-a generație de strănepoți ai întemeietorului.

Legături externe 
 Farina 1709
 Eau de Cologne

Nașteri în 1685
Decese în 1766
Inventatori germani
Oameni de știință germani din secolul al XVIII-lea
Pointilism

Pointilismul (în limba franceză: Pointillisme de la point = punct), denumit și Divizionism, este o tehnică introdusă în pictură la sfârșitul secolului al XIX-lea de artiștii neoimpresioniști francezi Georges Seurat, Paul Signac și alții, folosind - pentru a asigura efectul fuziunii culorilor pe retină - tonuri pure, juxtapuse, ca elementele unui mozaic, în suprafețe din ce în ce mai mici.

Termenul de  „Pointillism” a fost intenționat folosit de criticii de artă de la sfârșitul anilor 1880 pentru a ridiculiza lucrările acestor artiști plastici. Departe de a avea succes, termenul folosit inițial în sens peiorativ, înseamnă astăzi cu totul altceva, numele unei serioase mișcări artistice.

Mișcarea artistică inițiată de Seurat, folosind această tehnică de pictat, este cunoscută ca Neoimpresionism. Mișcarea artistică a Divizionismului, utilizează o tehnică similară de a realiza imagini, dar în loc de a folosi puncte, divisioniștii utilizează tușe de pensulă asemănătoare unor cuburi în perspectivă.

Istoric

Tehnică 
Tehnica aceasta a tușelor divizate - divizionism - se va accentua până la obținerea unor puncte colorate, ceea ce a adus mișcării și numele de pointillism. Din rețeaua de tușe divizate sau puncte, se încheagă formele obiectelor și ființelor reprezentate. 
 
Un principiu ordonator se află îndărătul ecranului luminos al pânzei, încercând să refacă arhitectura lumii vizibile pulverizate de percepțiile prea directe ale impresionismului. 

Tehnica se bazează pe "Legile contrastului simultan al culorilor" ale lui Eugène Chevreul, potrivit cărora, fiecare culoare de bază oferă posibilitatea de a sesiza și culoarea complementară, deoarece micile pete perceptibile de la o anumită distanță se contopesc în ochii privitorului. Spre exemplu, pentru a obține culoarea verde trebuie amestecat albastrul cu galben. Pointilliștii, în schimb, pictează pe pânză un mic punct albastru și imediat alături un punct galben de aceleași dimensiuni. Contopirea acestor două culori realizează în ochii privitorului, de la o anumită distanță, culoarea verde. 

Aceste principii sunt cel mai bine ilustrate în opera lui Seurat care, spre deosebire de Signac, se simțea atras și de mișcarea simbolistă. Deși mai în vârstă, Camille Pissarro a utilizat și el un timp tehnica pointillistă. Alți pictori, care au adoptat acest procedeu, au fost Maximilien Luce, Henri Cross, Lucie Cousturier.

Referințe 

 
Arte vizuale
Curente artistice
 
^ 
Mișcări și genuri artistice
Secolul al XIX-lea
Secolul al XX-lea
De-aș avea

„De-aș avea” este o poezie scrisă de către Mihai Eminescu în anul 1866 și publicată pentru prima dată în revista Familia din Pesta, în numărul din 25 februarie/9 martie.

Odată cu publicarea sa, Iosif Vulcan, directorul revistei, îi schimbă numele poetului din Eminovici în Eminescu, nume cu care acesta se va identifica îmediat și pentru totdeauna.

Poezii de Mihai Eminescu
La mormântul lui Aron Pumnul

„La mormântul lui Aron Pumnul” este o poezie scrisă de către Mihai Eminescu în 1866 și semnată M. Eminoviciu, privatist. 

Este publicată pentru prima dată în broșura numită Lăcrămioarele învățăceilor gimnaziști, scoasă de elevii lui Aron Pumnul în ianuarie 1866, la moartea profesorului lor.

Poezii din 1866
Poezii de Mihai Eminescu
Lăcrimioare... la mormântul prea-iubitului lor profesoriu

Lăcrimioare... la mormântul prea-iubitului lor profesoriu este o broșură apărută în 1866 la moartea lui Aron Pumnul.

Ea a fost tipărită de șapte "învățăcei gimnaliști" și conține și poezia La mormântul lui Aron Pumnul de Mihai Eminescu, al cărui profesor a fost. Poezia este semnată M. Eminoviciu, privatist.

Broșuri
Fiind băiet păduri cutreieram

„Fiind băiet păduri cutreieram” este o poezie scrisă de Mihai Eminescu în anul 1878 și publicată postum.

Poezia surprinde un episod din adolescența eului poetic.

Discursul eului poetic este la persoana I, marcă a subiectivității, iar verbele sunt la timpuri trecute, dovadă a unor întâmplări deja petrecute.

Tabloul vizual și auditiv este realizat printr-o acumulare a detaliilor, având rolul de a accentua lentuarea mișcărilor. Într-o natură paradisiacă, adolescentul lipsit de griji și ocrotit de lumina lunii, divinitate astrală a nopții, se lasă cuprins de magia cântecului pădurii, intrând în lumea visului și a basmelor. În felul acesta evenimentele poetice se preschimbă într-o poveste tipic romantică în care timpul real își pierde tăria, dimensiunile făcând loc fantasticului.

Din tei iese „o nimfă a pădurii“, o făptură de vis, de vrajă al cărei portret este surprins cu o acuratețe halucinantă. Frumusețea zânei este una tipică femeii eminesciene, fiind realizată printr-o condensare de epitete și comparații: „ochii mari“, „micul picior“, „păru-i blond și moale ca mătasea“, „grumazul alb“, „trupul ei cel alb“.

În ultima strofă, cititorul atent poate sesiza că eul poetic insistă asupra unicității experienței și asupra timpului evenimentului: „si, ah, era atâta de frumoasă”. Interjecția „ah” marchează regretul de pe o altfel de lume, dar mai ales este conștientizat momentul de ruptură deoarece nimfa, pădurea, vârsta adolescenței, toate aparținând unui trecut unic, fascinant care poate reînvia numai prin poezie.

Poezia în format audio este în domeniul public pe site-ul librivox.org
Poezii din 1878
Poezii de Mihai Eminescu
O, rămâi...

„O, rămâi...” este o poezie scrisă de Mihai Eminescu și publicată pentru prima oară în Convorbiri literare, în numărul din 1 februarie 1879. Este una din poeziile eminesciene ce ne anunță ideea unui raport dintre natură și om (poet). Este alcătuită din 7 strofe. Primele 5 fac parte din primul tablou, iar celelalte 2 din al doilea tablou. 

În primul tablou vorbește pădurea, iar în strofele 6 și 7 vorbește eul liric.

În această poezie, personificarea naturii atinge cote maxime. Pădurea capătă chip uman, prin intermediul copilăriei autorului. Se sugerează chiar îmbătrânirea naturii, în paralel cu îmbătrânirea umană. Odată cu trecerea timpului, pădurea nu mai poate fi înțeleasă. Personificarea poate fi argumentată prin faptul că: Pădurea îi vorbește, spunându-i O, ramâi, îl vede, observându-l cu atenție, concluzionând "Te asamăn unui prinț". Mai mult decât atât, Pădurea este o ființă analitică, plină de rațiune, ea pare că stăpânește taina timpului Anii tăi se par ca clipe,/Clipe dulci se par ca veacuri. Dar, tocmai în acest context, numai amintirea, care devine cheia acestui proces, aparent reversibil, deci numai ea îi salvează pe amândoi (om-natură) de trecerea timpului.

Poezii de Mihai Eminescu
Călin Popovici

Călin Popovici - (n. 4 octombrie 1910, Galați – d. 16 ianuarie 1977, București),  astronom, astrofizician și geodez român, ales post-mortem membru al Academiei Române(1990)

Biografie 
A fost profesor la Universitatea din București

Activitate științifică 
Are lucrări de fotometrie stelară, fizica soarelui și solar-terestră, astronomiegeodezică, triangulație cosmică și filozofie a astronomiei. A inițiat și desvoltat cercetările astrfizice și spațiale la Observatorul din București. A conceput metoda cercului de simultaneitate și a afectuat studii asupra meteorilor, mișcării soarelui în spațiu, etc. A publicat numeroase lucrări de popularizare a astronomiei.
A întemeiat școala românească de stele variabile. A combătut astrologia, arătând , că configurația constelațiilor zodiacale s-a deplasat cu aproximativ o lună de la momentul apariției acestei pseudoștiințe în epoca Babilonului antic, a redactat  un dicționar valoros de astronomie.

Publicații 
 Stelele. Date fizice, structura internă, originea și evoluția lor, 1958
 Dicționar de astronomie și astronautică Bucuresti, Editura Stiințifica si Enciclopedica, 1977 -redactor principal, coautori: George Stănilă, Emilia Țifrea, Florin Zăgănescu

Note

Legături externe

 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – P

Astrofizicieni români
Astronomi români din secolul al XX-lea
Pedagogi români
Profesori ai Universității din București
Membri post-mortem ai Academiei Române
Gălățeni
Nașteri în 1910
Decese în 1977
Geodezi români
O călărire în zori

„O călărire în zori” este o poezie scrisă de Mihai Eminescu și publicată pentru prima dată în numărul din 15/27 mai al revistei Familia.

Poezii de Mihai Eminescu
Consoană surdă

Consoanele surde sunt consoanele care se emit fără participarea coardelor vocale. Atunci când coardele vocale intră în vibrație la articularea unei consoane, ea se numește "sonoră".

Simbolul AFI pentru consoane surde este  (o jumătate de cerc cu deschiderea în jos, plasat sub simbol), și se folosește atunci când un fonem care de obicei este sonor trebuie articulat surd.

În limba română următoarele 8 consoane sunt surde:

  ca în pui,
  ca în tei,
  ca în cui,
  ca în cer,
  ca în fel,
  ca în sac,
  ca în șal,
  ca în har.

Observație: Deși la nivel fonetic o parte din aceste consoane se pot pronunța în mai multe feluri (variante alofone), depinzând de sunetele învecinate, totuși ele rămân în surde. De exemplu  se articulează în mod diferit în cuvintele cal  și chel , dar în timpul vorbirii această diferență nu transportă informație (cel puțin nu în limba română), și deci este neglijată.

Multe dintre consoanele surde au un corespondent în categoria consoanelor sonore. În cazul limbii române, toate consoanele în afară de  au o pereche sonoră, deși și acestea, în pronunții arhaice sau regionale, pot fi articulate sonor.

Uneori și vocalele, care sunt cel mai adesea articulate sonor, pot deveni surde. În limba română acest lucru se întâmplă adesea în cazul vocalei nesilabice  atunci când urmează după o consoană surdă, ca de exemplu în cuvintele rupi , proști , urechi , faci . Când se află după consoane sonore se pronunță și ea sonor, ca în unghi , fagi  etc. În alte limbi același fenomen se poate petrece și în cazul unor vocale silabice, ca de exemplu în japoneză, unde 好き suki (drag, plăcut) se pronunță cel mai adesea , asemănător cu cuvîntul românesc schi, dar cu buzele luînd forma caracteristică vocalei japoneze .

Când vorbim în șoaptă coardele vocale nu intră deloc în vibrație și deci toate consoanele și vocalele devin surde.

Surdă, Consoană
Consoană sonoră

Consoanele sonore sunt acele consoane la articularea cărora coardele vocale intră în vibrație prin închiderea parțială a glotei. O consoană care se pronunță cu coardele vocale relaxate se numește "surdă".

Simbolul AFI pentru consoane sonore este , (o jumătate de cerc cu deschiderea în sus, plasat sub simbol). Se folosește atunci când un fonem care de obicei este surd trebuie pronunțat sonor. De exemplu  se pronunță ca .

În limba română următoarele 11 consoane sunt sonore:

  ca în bun,
  ca în dac,
  ca în gol,
  ca în ger,
  ca în val,
  ca în zeu,
  ca în jar,
  ca în rău,
  ca în leu,
  ca în mal,
  ca în nai.

În funcție de sunetele care vin înainte sau după aceste consoane, ele se pot pronunța diferit, dând naștere alofonelor, de exemplu  se poate pronunța și ca  (v. consoanele limbii române).

Tot în categoria de consoane sonore se clasifică și semivocalele. Și vocalele propriu-zise sunt tot foneme sonore, pentru că se produc cu vibrarea coardelor vocale, în afara cazurilor când devin surde (ca ultimul sunet din cuvântul bărci) sau când vorbim în șoaptă.

În timp ce limba română cunoaște doar consoane sonore și surde, în alte limbi apar diferite grade și moduri de sonorizare. Foneticienii disting cel puțin șapte niveluri de închidere a glotei în articularea sunetelor din diverse limbi, între deschiderea totală care corespunde consoanelor surde și așa-numitul stop glotal care se obține închizând glota complet. La mijloc între cele șapte niveluri se află sonorizarea așa-zisă "modală" care se realizează ca în vocalele și consoanele sonore ale limbii române.

O altă dimensiune a sonorizării consoanelor este "timpul de atac vocal", care indică durata de la eliberarea consoanei până când coardele vocale încep să vibreze. În cazul consoanelor surde obișnuite acest timp este zero sau insesizabil. Consoanele ocluzive așa-zis "aspirate" se disting prin aceea că după încetarea constricției, fluxul de aer traversează o vreme canalul sonor fără vibrarea coardelor vocale. Acest fenomen se petrece într-o oarecare măsură în limba engleză, dar este mai pregnant în islandeză, hindi sau limba greacă veche. Fenomenul invers, în care sonorizarea începe încă de pe timpul consoanei, și se numește "sonorizare parțială". Consoanele sonore din limba română corespund nivelului la care sonorizarea începe o dată cu consoana. Există și limbi în care sonorizarea începe chiar înainte de consoană, iar efectul se numește "prenazalizare", așa cum se găsește în multe din limbile Melaneziei.
Sonoră, Consoană
Bun durabil

În economie un bun durabil este un bun rezistent, care nu se deteriorează sau mai exact este un bun util de-a lungul timpului. Multe bunuri sunt durabile, până la un anume moment în care ating un anumit grad de folosință. Bunurile perfect durabile nu se deteriorează niciodată.

Exemple de bunuri durabile: mașini, aplicații, echipamente electronice, mobilier, accesorii, echipament fotografic, articole sportive, jucării, jocuri.

Bunurile care nu durează sau bunurile slabe calitativ sunt opusul bunurilor durabile. Acestea pot fi definite ca bunuri de unică folosință sau bunuri care au o durată mai mică de trei ani.

Exemple de bunuri care nu durează: articole cosmetice, alimente, consumabile de birou, ambalaje, hârtie și produse din hârtie, produse personale, cauciuc, material plastic, textile, îmbrăcăminte, încălțăminte și majoritatea serviciilor.

Bunuri
Bun Giffen

Un bun Giffen este un bun pentru care o creștere a prețului acestuia va determina oamenii să cumpere chiar mai mult din acel produs. Bunurile Giffen pot sau nu să existe în realitate, însă există un model economic care explică cum ar putea exista un astfel de bun. Bunurile Giffen sunt numite astfel după Sir Robert Giffen care a fost numit autorul acestei idei de către Alfred Marshall în cartea sa Principles of Economics.

Pentru majoritatea produselor, elasticitatea prețului cererii este pozitivă. Cu alte cuvinte, prețul și oferta sunt orientate în direcții opuse; dacă prețul crește, cantitatea cerută scade și invers, dacă prețul scade, cantitatea cerută crește. Bunurile Giffen sunt o excepție de la această regulă. Elasticitatea prețului cererii în cazul acestora este negativă. Când prețul crește, cantitatea cerută crește și invers, când prețul scade, cantitatea cerută scade. Pentru a fi într-adevăr un bun Giffen, prețul trebuie să fie singurul care să se modifice, pentru a provoca o schimbare în cantitatea cerută și nu consumul excesiv.

Un exemplu clasic dat de Marshall este acela al creșterii prețului alimentelor de bază, de calitate inferioară, a căror cerere este determinată de sărăcie, ceea ce îi determină pe consumatorii acestor produse să se afle în imposibilitatea de a-și perimite alimente mai bune calitativ. Atunci când prețul alimentelor de calitate inferioară crește, aceștia nu își mai pot permite să își cumpere alimente mai bune calitativ și consumă mai multe alimente de calitate inferioară. 

Marshall a scris în cartea sa „Principii economice“ din 1895:

Așa cum domnul Giffen a semnalat, o creștere a prețului pâinii face ca resursele familiilor clasei muncitorilor să se reducă considerabil și face ca utilitatea marginală a banilor acestora să crească, astfel încât aceștia sunt forțați să-și reducă consumul de carne și de produse făinoase mai scumpe, iar pâinea fiind încă cea mai ieftină pe care aceștia și-o pot permite, ei vor consuma mai multă pâine. 

Bunuri
Bun intermediar

Bunurile intermediare sau bunurile de care dispune producătorul sunt folosite ca materie primă pentru producerea altor bunuri sau materiale ce trebuie prelucrate. O firmă poate să le întrebuințeze ca bunuri intermediare, să le producă pentru a le vinde, sau să le cumpere pentru a le folosi. În procesul de producție, bunurile intermediare pot face parte din produsul final sau pot să fie modificate fără să mai poată fi recunoscute. 

Bunurile intermediare nu sunt luate în calculul PIB, deoarece ar însemna că sunt calculate dublu, ci doar produsul final trebuie să fie luat în considerare.

Exemple 

 Oțelul - o materie primă folosită pentru producerea multor bunuri, cum ar fi bicicletele. 
 Motoarele mașinilor - unele firme constructoare de mașini produc și utilizează propriile lor motoare, alte firme le cumpără de la alți producători ca pe niște bunuri intermediare pe care le folosesc mai apoi pentru producția proprie de mașini 

Bunuri
Bun final

În economie un bun final sau un produs finit este considerat acel bun care este de preferință consumat, în loc să fie folosit la producerea unui alt bun. De exemplu, o mașină vândută unui consumator este un bun final; componentele acesteia, cum ar fi roțile vândute manufactorului mașinii nu sunt bunuri finale; acestea sunt bunuri intermediare folosite pentru a realiza bunul final.

Atunci când este folosit în calculul venitului național și al output-ului, termenul bun final include doar bunurile noi. 
De exemplu PIB include itemi luați în calcul într-un an precedent pentru a preveni dubla numărare a acestora, deoarece în acest caz producția se bazează pe vânzări ale aceluiași item la mâna a doua sau a treia.

Bunurile de larg consum sunt considerate la fel ca și bunurile finale, singura diferență fiind că acestea sunt destinate special pieței consumului de masă. De exemplu bunurile de larg consum nu includ investițiile în obiecte prețioase, cum sunt antichitățile, chiar dacă acestea sunt bunuri finale.

Produse finite
Ion Mociorniță

Ion Mociorniță (n. februarie 1917 – 27 octombrie 2005) a fost fiul industriașului român interbelic Dumitru Mociorniță. De profesie avocat, Mociorniță a fost și pasionat de fotbal, jucând o perioadă la echipa Carmen București, pe care a și patronat-o.

Pe 10 mai 1948 este arestat de autoritățile comuniste și încarcerat la Jilava, iar averea, inclusiv ceea ce moștenise de la tatăl său, îi este confiscată. Refuză să coopereze cu autoritățile în „demascarea burgheziei” și a fost  închis până în 1954.  

După revoluția din 1989, fiica sa, Marie-Rose Mociorniță, a dus o luptă constantă pentru restituirea averilor confiscate abuziv de către comuniști. Mociorniță a emigrat în Canada în 1973 și a locuit într-o suburbie din Montréal cu soția lui, Rosetta, pictoriță de icoane, până la moartea lui din cauza unui infarct miocardic în 2005.

Note

Nașteri în 1917
Decese în 2005
Fotbaliști români
Deținuți politici români
Români expatriați în Canada
Rețea (dezambiguizare)

Prin rețea se înțelege în general un set de componente interconectate:
 Rețea de transport (drumuri, căi ferate)
 Rețea de telecomunicații
Rețea GSM
 Rețea electrică
 Rețele de calculatoare:
Rețea personală
Rețea locală
Rețea academică
Rețea metropolitană
Rețea de arie largă
 Rețea neuronală
 Rețea hidrografică
 Rețea de distribuție

Rețele sociale:
 Rețele infracționale, mafiote
 Rețele de spionaj
 Rețelele sociale (web) - rețele din web (Internet), care aparțin de fenomenul recent „Web 2.0”
În Mecanica fluidelor numerică
  Rețele de discretizare

Vezi și
Eustatie Dabija

Eustatie Dabija, (sau Eustratie, Istrate), () a fost domn al Moldovei între 19/29 septembrie 1661 și 11/21 septembrie 1665.

Domnie 
A fost un boier de țară din ținutul Putnei. În 1657 Dabija era vornic al Țării de Sus, ca mai apoi să devină domnitor. A deținut rangurile de paharnic și ban. 

În 1663 a participat împreună cu seraskierul turc și cu Grigore I Ghica al Țării Românești la campania turcilor împotriva împăratului Germaniei. Astfel, venind în ajutorul lui Mihail Apafi, omul turcilor, au început luptele împotriva lui Ioan Kemeni, susținut de Habsburgi. După un asediu de 43 zile al cetății Érsekújvár sau Neuhäusel (Nové Zámky, Slovacia), aceasta a fost cucerită la 24 septembrie 1663. Trupele moldo-muntene s-au întors în țară abia în decembrie 1663 aducând cară încărcate cu haine și de multe lucruri. 

În 1664 cei doi domni au fost solicitați din nou de turci să plece cu Sari Husein Pașa pentru asedierea cetății Léva sau Lewenz (Levice, Slovacia). Deși erau mai numeroși decât Habsburgii, au suferit o înfrângere în 9/19 iulie 1664, în Bătălia de la Garam St.Benedek.

A fost ultimul domn care a bătut monedă moldovenească, bani mărunți de aramă, numiți „șalăi” de la schilling. A introdus ca dare și vădrăritul pe care îl plăteau podgorenii. A murit la 11/21 septembrie 1665 și este înmormântat la Bârnova. A avut ca soție pe Dafina-Ecaterina și o fiică, Anastasia. Dafina era fiica boierului Ionașco Jora și fusese anterior căsătorită cu Dumitru Buhuș Vistiernicul. A finalizat Mănăstirea Bârnova, începută de către domnitorul Miron Barnovschi-Movilă (1626-1629, 1633).

Eustatie Dabija a stat pe tronul Moldovei timp de 4 ani, între 1661 și 1665. Domnitorul Dabija a fost iubit de moldoveni, datorită faptului că era cinstit și cu bun simț, însă îi plăcea mult și paharul.

Note

Bibliografie 
 Constantin Giurescu - Letopisețul țării Moldovei de la Istratie Dabija până la domnia a doua a lui Antioh Cantemir (1913)

Domni și domnitori ai Moldovei
Nobili români
Decese în 1665
Anastasie Panu

Anastasie Panu (n. 1810, Iași, Principatul Moldovei  - d. 1867, Viena, Austro-Ungaria) a fost un om politic, jurist, membru al Căimăcămiei-de-trei din Moldova în perioada octombrie 1858/ianuarie 1859.

Biografie 
Anastasie Panu se naște în anul 1810 la Iași ca fiu al lui Panaiotache Panu, român din Macedonia și al Elenei Miclescu fiica paharnicului Manolache Miclescu.

Urmează studii de drept la Iași și în 1845 intră în magistratură la Huși ca membru al Tribunalului Fălciu, unde mai târziu este numit președinte.

Implicat în mișcarea revoluționară de la 1848, ajunge în timpul domniei lui Grigore Alexandru Ghica (1804/1807-1857), în 1852, Ministru al justiției. Înfocat partizan al unirii, Panu este numit împreună cu Vasile Sturdza (1810-1870) și cu Ștefan Catargiu (1789-1866) în căimăcămia de trei a Moldovei. În înțelegere cu Sturdza, conlucrează împotriva lui Catargiu, care avea interese dubioase, pentru realizarea scopului național, conform căruia este ales la 5 ianuarie 1859 colonelul Alexandru Ioan Cuza, ca domnitor al Moldovei și la 24 ianuarie și al Munteniei. Sub domnia lui Cuza, Panu a fost Președintele Consiliului de Miniștri și Ministru de Interne.

Se stinge din viață în 1867 la Viena. Este înmormântat la Cimitirul Eternitatea din Iași.

Legături externe 
 CTITORI AI ROMÂNIEI/150 de ani de la Unirea Principatelor Române, 20 ianuarie 2009, Jurnalul Național

Nașteri în 1810
Decese în 1867
Caimacami ai Moldovei
Francmasoni români
! 
Înmormântări la Cimitirul Eternitatea din Iași
Revolta de la Stonewall

Revolta de la Stonewall (în ; cunoscută și ca: Rebeliunea de la Stonewall) se referă la incidentele violente petrecute în 27-28 iunie 1969 între poliția din New York și comunitatea LGBT, acest eveniment fiind reprezentat deseori ca și începutul luptei pentru drepturile LGBT. În seara de 27 iunie, poliția a efectuat un raid asupra clubului gay Stonewall Inn, din Greenwich Village, polițiștii arestând și agresând diverși clienți ai barului. Acest raid a produs o revoltă din partea clienților, care pentru prima dată au rezistat arestului. În cursul nopții de 27-28 iunie, peste 2000 de membri LGBT (persoane lesbiene, gay, bisexuale și transgender) și suporterii lor s-au revoltat în stradă împotriva a aproximativ 400 de polițiști. În următoarele nopți, răscoala a continuat, cu sute de persoane gay, lesbiene, bisexuale și transgen revoltându-se împotriva discriminării din partea poliției și incriminarea homosexualității.

O săptămână mai târziu, Răscoala Stonewall a cauzat un marș de protest al comunităților homosexuale de pe teritoriul Americii. A fost primul marș al comunității gay americane în care aceștia au cerut dezincriminarea homosexualității și acordarea de drepturi egale cu ale celorlalți cetățeni. În același timp, zeci de mii de homosexuali îmbrățișează afirmarea identității gay - coming out of the closet - în fața prietenilor, familiei și a lumii întregi ca pe o strategie politică și privată de emancipare. Perioada aceasta reprezintă atât începutul ideologiei liberale a drepturilor egale pentru minoritatea LGBT, adoptată de majoritatea organizațiilor gay înființate în anii '70 și '80 (Lambda Legal, Human Rights Campaign, Lesbian and Gay Task Force, GLAD, GLAAD, etc.)

Stonewall rămâne în istorie ca un punct de referință în lupta comunităților gay pentru obținerea recunoașterii oficiale a drepturilor civile. Marșul a avut rezultate îmbucurătoare pentru comunitățile gay locale: deschiderea de noi locuri de întâlnire, o discriminare diminuată, și cel mai important, au rămas cu tradiția ca în fiecare an să se organizeze un astfel de marș de solidaritate (numit în general „gay pride”) pentru a atrage atenția asupra problemelor cu care se confruntă persoanele LGBT. Aceste marșuri se țin astăzi nu numai în New York, dar prin toată lumea, în general în luna iunie, pentru a comemora răscoala Stonewall. Cu timpul, aceste măsuri au evoluat în paradele strălucitoare și fabuloase de azi, care sărbătoresc libertatea fiecăruia de a se exprima liber și de a-și iubi partenerul cu consimțământul acestuia.

Legături externe

 "Police Records Document Start of Stonewall Uprising", The New York Times
 "The Night They Raided Stonewall" de Martin Duberman, Grand Street (1993, No. 44)
 Newspaper reports of the event
 "Media Could Use a Stonewall Uprising of Their Own" de Karl Frisch, The Huffington Post
 Stonewall Uprising on PBS' American Experience

LGBT
Funcție de producție

În microeconomie, funcția de producție exprimă relația dintre inputurile (intrările) și outputurile (ieșiri, producție) unei organizații productive. Aceasta indică, în formă matematică sau grafică faptul că outputul poate fi obținut din diferite cantități și combinații de factori input. Nu este o funcție cu parametri financiari, ci volumici. În mod particular, aceasta arată cantitatea maximă posibilă de output (producție) care poate fi produsă într-o perioadă de timp, cu toate combinațiile posibile ale factorilor input, în condițiile tehnologiei disponibile și a dotărilor existente. 

Notație: 

unde:

y = output
 = factorii input (cum ar fi capital, muncă, materii prime, teren, tehnologie sau management) 

  productivitatea factorului 
  productivitatea marginală a factorului 
  elasticitatea producției
  pentru  intensitatea factorilor

Vezi și:
Funcție de producție CES

Microeconomie
Formele pieței

În economie, criteriul de bază prin care se poate face distincție între diferitele forme ale pieței este: numărul și mărimea producătorilor și consumatorilor de pe piață, tipurile de bunuri și servicii care sunt comercializate și gradul în care informația se poate răspândi. 

Formele pieței sunt:
 Concurență perfectă care constă într-un număr mare de firme care produc același produs;
 Concurență monopolistică care constă într-un număr mare de firme oarecum independente;
 Oligopol, piața este dominată de un număr restrâns de ofertanți;
 Oligopson, piața este dominată de un număr mare de ofertanți și de un număr redus de cumpărători
 Monopol, există un singur ofertant al unui produs sau serviciu
 Monopol natural, un monopol în care economiile de scară cauzează creșterea eficienței odată cu creșterea mărimii firmei;
 Monopson, există doar un cumpărător pe piață

Legături externe
Anthony de Mello

Anthony de Mello (), preot iezuit, scriitor.

Bibliografie 

 The Song of the Bird
 Wellsprings
 One Minute Wisdom
 One Minute Nonsense
 The Prayer of the Frog
 Sadhana: A Way to God
 Awareness

Note

Legături externe 

  Institutul Sadhana
  http://ademello.net/ 
  http://kirchentanz.de/demello/
  notificare

Nașteri în 1931
Decese în 1987
Iezuiți
Indieni din secolul al XX-lea
Autori de aforisme
Curțile de apel din România

Curțile de apel sunt instanțe judecătorești superioare din România. În prezent, în România funcționează un număr de 15 curți de apel civile și Curtea militară de apel București, instanțe care verifică legalitatea și temeinicia soluțiilor pronunțate de judecătoriile și tribunalele din raza lor de competență (respectiv tribunalele militare). Soluțiile pronunțate de curțile de apel, cu excepția celor irevocabile, pot fi recurate la Înalta Curte de Casație și Justiție.

Istoric

În România existau inițial patru curți de apel, înființate prin legea de organizare judecătorească din anul 1890. Prin alipirea Transilvaniei, Banatului, Bucovinei și Basarabiei la Regatul Român, curțile de apel existente în aceste provincii, au fost transformate în curți românești de apel. Astfel numărul curților de apel a crescut în anul 1919 de la patru la douăsprezece. Acestea erau: București, Craiova, Constanța, Galați și Iași (pentru Vechiul Regat), Cluj, Oradea-Mare, Brașov și Târgu Mureș (pentru Transilvania), Timișoara (Banat), Cernăuți (Bucovina) și Chișinău (Basarabia).

Curțile de apel din România

În România funcționează de asemenea o Curte Militară de Apel, cu sediul în municipiul București. Curtea Militară de Apel are sub jurisdicția sa Tribunalul Militar București, Tribunalul Militar Iași, Tribunalul Militar Cluj și Tribunalul Militar Timișoara.

Competență
Pe lângă rolul de instanță de control judiciar, curtea de apel are rolul și de primă instanță. În acest sens judecă procesele și cererile formulate în materie de contencios administrativ privind actele autorităților și instituțiilor centrale.

Ca instanță de apel, curtea de apel judecă apelurile declarate împotriva hotărârilor pronunțate de tribunale în primă instanță.

La curtea de apel, ca instanță de recurs, se pot introduce recursurile declarate împotriva hotărârilor pronunțate de tribunale în apel sau împotriva hotărârilor pronunțate în primă instanță de tribunale, care potrivit legii, nu sunt supuse apelului, precum și în orice alte cazuri expres prevăzute de lege.

De asemenea, curtea de apel judecă și cererile în orice alte materii date prin lege în competența lor, respectiv conflictele de competență dintre două tribunale, sau între un tribunal și o judecătorie din raza sa teritorială, cererile de recuzare a tuturor judecătorilor de la un tribunal, cererile de îndreptare a greșelilor materiale din propriile hotărâri și încheieri.

Legături externe
Portalul instanțelor de judecată din România
Dosarele aflate pe rolul Curții de Apel Oradea

Bibliografie 
 HG 652 din 27.05.2009  privind organizarea judiciară
Dumitru Mociorniță

Dumitru Mociorniță (n. 5 august 1885, Țintea, Prahova – d. 17 septembrie 1953, Ploiesti) a fost un mare întreprinzător român din perioada interbelică, în domeniul încălțămintei și pielăriei.

Scurtă biografie 
S-a născut într-o familie săracă de țărani din Prahova. Se spune că învățătorul din clasele primare l-a așezat în spatele clasei, pentru că nu avea papuci în picioare. A studiat la Liceul „Sfinții Petru și Pavel” din Ploiești și la Liceul Economic „Kretzulescu” din București. La examenul de bacalaureat, a fost remarcat de Ion I. C. Brătianu care i-a oferit o bursă la Școala Superioară de Comerț din București, iar mai apoi la Școala Superioară de Industrie din Paris.

După absolvire, a lucrat ca reprezentant al unei firme din Hamburg. A refuzat să se mute în Statele Unite ale Americii și s-a întors în România, unde a început să lucreze pentru industriașul Grigore Alexandrescu. S-a căsătorit cu fiica acestuia.

Industriaș 
În 1923 a înființat fabrica de încălțăminte Mociorniță, pe un teren viran la marginea Bucureștiului, pe baza unui împrumut de 30 milioane lei, și cu utilaje aduse în leasing din Germania și din Marea Britanie. Fabrica avea să devină în scurt timp cel mai important producător de încălțăminte din România interbelică.

Politician și deținut politic 
A făcut parte din Partidul Național Liberal, pe care l-a reprezentat în Parlament ca deputat și mai apoi senator de Ilfov.

După instaurarea regimului comunist a refuzat să emigreze. A fost arestat și condamnat la închisoare; aceeași soartă avea să o aibă și fiul său, Ion. A murit în închisoare în 1953.

Vezi și 

 Constantin Argetoianu 
 Max Auschnitt 
 Ion Gigurtu 
 Nicolae Malaxa 
 Jacob Muschong

Legături externe 

 Biografie , itcnet.ro
 www.mociornita.ro  - Site despre viața și opera industriașului]
 „Mogulul” pantofilor din anii interbelici , 14 aprilie 2010, Ciprian Plăiașu, Historia

Nașteri în 1895
Decese în 1953
Deținuți politici români
Români decedați în închisorile comuniste
Mociorniță
Oameni de afaceri români
Istoria economică a României
Membri ai Partidului Național Liberal
Universitatea Carolină

Universitatea Carolină din Praga (lat. Universitas Carolina, cehă Univerzita Karlova v Praze) este prima universitate din spațiul central european, întemeiată pe 7 aprilie 1348 de împăratul Carol al IV-lea de Luxemburg, al cărui nume îl poartă până în prezent.

Istoric

Facultăți

Cadre didactice

Studenți 
Karel Čapek (1890-1938), scriitor
Eduard Čech (1893-1960), matematician
Věra Jourová (n. 1964), comisar european pentru Justiție

Note

Legături externe 
 Pagina oficială 

Fondări în 1348
File Transfer Protocol

Protocolul pentru transfer de fișiere (sau FTP, din engl. File Transfer Protocol) este un protocol (set de reguli) utilizat pentru accesul la fișiere aflate pe servere din rețele de calculatoare particulare sau din Internet. FTP este utilizat începând de prin anul 1985 și actualmente este foarte răspândit. Numeroase servere de FTP din toată lumea permit să se facă o conectare la ele de oriunde din Internet, și ca fișierele plasate pe ele să fie apoi transferate (încărcate sau descărcate). Webul nu aduce aici mari schimbări, ajută doar ca obținerea fișierelor să se realizeze mai ușor, având o interfață mai prietenoasă decât aplicațiile (programele) de FTP.
Este posibil să se acceseze un fișier local prin adresa sa URL, ca și la o pagină de Web, fie utilizând protocolul "file" (fișier), fie pur și simplu utilizând calea și numele fișierului. Această abordare este similară utilizării protocolului FTP, dar nu necesită existența unui server. Desigur funcționează numai pentru fișiere locale.

Note

Legături externe 
 RFC 959 – File Transfer Protocol
 RFC 1579 – Firewall Friendly FTP
 RFC 2228 – FTP Security Extensions
 RFC 2428 – FTP Extensions for IPv6 and NATs
 RFC 2640 – Internationalization of the File Transfer Protocol

Servere
 VsFTPd (Unix)
 ProFTPd (Unix)
 Pure-FTPd (Unix)
 FileZilla Server (Windows)
 FTP Server Test (Online)

Protocol
 Raw FTP command list
 FTP Sequence Diagram 

File Transfer Protocol
Istoria internetului
Protocoale de nivel aplicație
Standarde Internet
1980 în introduceri
Regim de flotare controlată

Flotarea controlată ("Dirty Floating" sau "Managed Floating" în engleză) este denumirea dată unui regim al cursului de schimb, la care cursul de schimb este în principiu flexibil, însă banca centrală intervine din când în când pentru a-și atinge cursul de schimb pe care și l-a propus. 

Spre deosebire de regimul ratelor fixe, banca națională nu este obligată explicit sau implicit să mențină un curs fix, stabil, deci poate reacționa flexibil.

După criza din Asia, multe dintre țările afectate de monede fixe (aflate în strânsă legătură cu dolarul american) au adoptat regimul de flotare controlată.

Cursul flotant 
În baza acestei politici a Băncii centrale, cursul monedei naționale devine flotant, fapt ce are atât avantaje, cât și dezavantaje:

Avantajele cursului flotant 
 Mărimea cursului se stabilește conform cererii și ofertei, similar oricărui alt preț;
 Ajustarea cursului se face prin abateri mai mici, ceea ce evită producerea de șocuri și permite orientarea alocării unor resurse și în funcție de acest preț;
 Balanța de plăți se echilibrează cvasi automat, prin efectul aprecierii și deprecierii cursului asupra fluxurilor economice externe;
 Datorită impactului fluctuării cursului asupra balanței de plăți și deoarece, teoretic, intervențiile băncii centrale pentru menținerea mărimii cursului nu sunt necesare, formarea de rezerve valutare devine superfluă;
 Cursul flotant nu obligă la coordonarea politicilor economice cu alte țări, politica monetară independentă fiind o opțiune fezabilă.

Dezavantajele cursului flotant 
 Instabilitatea cursului produce incertitudine în privința alocării unor resurse și aduce pierderi la export sau scumpiri la import;
 Riscul valutar, care însoțește instabilitatea cursurilor, produce costuri de acoperire (hedging);
 Acoperirea costurilor suplimentare generate de flotarea cursurilor poate genera un impact inflaționist;
 Operațiunile speculative, facilitate de viteza mare a comunicațiilor electronice (hot money), pot duce la destabilizări ale balanțelor de plăți și la presiuni asupra cursurilor anumitor monede, nejustificate prin evoluția fundamentelor economice;
 Nevoia unor rezerve valutare nu este total eliminată, deoarece nu există o flotare „pură”, iar modul ajustării balanței de plăți depinde și de structura schimburilor, de rigiditatea sau flexibilitatea importurilor.

Nota 

Monedă
Terminologie financiară
Pendolino

Pendolino este un tip de trenuri de mare viteză care au fost folosite pentru prima dată în Italia dar acum operează în Cehia, China, Elveția, Finlanda, Germania, Polonia, Portugalia, Regatul Unit, Rusia, și Slovenia. Trenurile de tip Pendolino sunt construite la fabrica Fiat Ferroviaria din Italia, acum numită Alstom.

În 2005, Căile Ferate Române și-a exprimat intenția de a achiziționa unități Pendolino pentru servicii InterCity pe rutele București-Brașov și București-Constanța. Înca nu a fost confirmată această intenție și nu au fost comandate trenurile la Alstom.

Cehia 

České dráhy, compania națională de căi ferate a Cehiei, a depus comanda pentru unități Pendolino în 2000. Primele trenuri au fost livrate în 2004, și au fost înregistrate ca și Clasa 680 (Pendolino). Aceste unități au avut probleme cu sistemul de semnalizare ceh, deși problema a fost rezolvată și primele servicii regulare vor începe în decembrie 2005, pe relația Praga-Brno-Břeclav și Praga-Ostrava. În anul 2005, unitățile Pendolino au fost folosite pentru rute de test și au transportat călători între Decín și Praga. Viteza record a acestui tren în Cehia este de 237 km/h.

Finlanda 
Modelul finlandez, S220, este bazat pe ETR 460, adaptat la cerințele VR (Valtionrautatiet, compania feroviară finlandeză) și la climatul rece al țării. Primele 2 unități au fost produse în 1995 de Rautaruukki-Transtech. În prezentă există 18 unități în serviciu.

Italia 
Articol principal: Eurostar Italia

În Italia, țara de naștere a acestui tip de trenuri, au fost explorate diferite variante pentru liniile de mare viteză (din care una cu vagoane fixe și scaune care se înclinau). În 1975, prototipul Pendolino ETR 401 a fost introdus în serviciu. Prototipul era construit de Fiat și operat de Ferrovie dello Stato. În 1987 a început operarea unei întregi flote de trenuri (numite ETR 450), care foloseau o parte din tehnologiile lansate de proiectul APT. În 1993 a apărut ultima generație, ETR 460.

Portugalia 
Articol principal: Alfa Pendular

În Portugalia, trenurile Pendolino operează sub numele Alfa Pendular și deservesc următoarele orașe: Albufeira, Aveiro, Braga, Coimbra, Entroncamento, Vila Nova de Famalicão, Faro, Lisabona, Loulé, Pinhal Novo, Pombal, Porto, Santarém, Tunes, Vila Nova de Gaia.

Trenurile au trebuit modificate pentru a circula pe șinele largi din Portugalia.

Regatul Unit 

În 2004 Virgin Trains a început să opereze trenuri Pendolino modificate (cunoscute sub numele de Class 390) pe linia West Coast Main Line (WCML).

Slovenia 
Articol principal: InterCitySlovenija

În Slovenia, trenurile Pendolino operează sub numele InterCitySlovenija și sunt folosite pe liniile principale ale țării.

Spania 
Articol principal: Alta Velocidad Española

În cadrul Alta Velocidad Española circulă și trenuri de tip Pendolino, produse de Alstom, pe linia Madrid-Sevilla.

Note 

Trenuri de mare viteză
Estoni

Estonii (în estonă Eestlased) sunt un grup etnic fino-ugric, apropiat de finlandezi, care sunt asociați cu statul Estonia și limba estonă. În Estonia trăiesc 924.100 de estoni, conform ultimului recensământ, iar în jur de 160.000 trăiesc în afara granițelor. Înaintea secolelor XVIII-XIX. Estonienii se numeau Maarahvas, care literal inseamnǎ "oamenii pǎmântului", deoarece principala lor ocupație era agricultura. Termenul de Eestlane (Aesti) provine din latină  - numiți astfel de Tacit în opera "Germania", pe oamenii care trǎiau pe malul îndepărtat al Mării Baltice.

Note 
 Statistics Estonia
 Languages of the World
 Central Statistic Office
 The Estonian Presence in Toronto 

Estonia
Estoni
Popoare
Grupuri etnice din Europa
Doma Vaquera

Doma Vaquera este un exercițiu de călărie tradițional din Spania. A apărut cu secole în urmă la fermierii spanioli care au trebuit să-și dreseze caii pentru a putea controla turmele de vite. 

Caii excelează la galop și pas. Se folosesc cai de rasa Andaluz.

Mișcările conțin traversale, piruete, starturi rapide și opriri în galop. 

Călărețul își folosește greutatea și coapsele, frâul jucând aici doar un rol secundar.   

Călărețul folosește o lance de 3.4 m (Garrocha) pentru ca în galop să își dea seama pentru ce se potrivește mai bine vițelul (crescătorie, corrida sau pe masă)

Rapiditatea și agilitatea calului sunt esențiale.

A devenit disciplină de competiție în 1978, după ce au apărut primele competiții de Doma Vaquera la începutul anilor 1970.

Vezi și 

Doma Clasica 

Andaluz (cal)
Școala regală andaluză de călărie la Jerez de la Frontera, Spania (specializată în dresaj spaniol)
Școala portugheză de dresaj ecvestru la Queluz, Portugalia

Weblinkuri 

 Doma Vaquera engleză 
 engleză 
 franceză 
 germană 

Dresaj spaniol