alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Лорънс Норфък

Лорънс Норфък () е британски писател, автор на няколко романа, предимно с исторически сюжети често с много сложни детайли и структура.

До 1967 година е живял в Ирак. След завръщането си във Великобритания и дипломирането си през 1986 г. работи за кратко като учител и писател на свободна практика за издатели на речници и енциклопедии. През 1982 г. спечелва наградата Съмърсет Моъм с първия си роман, в който става въпрос за събитията около публикуването на Библиотека класика на Джон Лемприе, първата публикация на класическа митология и история през 1788 г. Романът започва като детективска история като впоследствие се замесват исторически елементи, елементи на научна фантастика, правят се връзки с Британската източноиндийска компания, обсадата на Ла Рошел и Австро-турската война от 1787 – 1791 г.. Вторият и третият му роман продължават традицията на автора да сравнява несравними на пръв поглед събития, обекти и факти.

Произведения 
 Lamprière's Dictionary (1991; Речникът на Ламприер)
 The Pope's Rhinoceros (1996)
 In the Shape of a Boar (2000) Във форма на диво прасе

Източници 
 Vollständiges Dossier
 Биография Лоуренса Норфолка 
 Эссе о творчестве Норфолка 
 Интервью с писателем, 2012

Норфък, Лорънс
Турфан

Турфан (), наричан също и Турпан, е град в Западен Китай, Синдзян-уйгурски автономен регион.

Неговото население е от 254 900 жители към 2003 г. Център е на плодороден оазис по пътя на коприната. Населението на административния район е 622 903 жители (2010 г.).

География 
Разположен е в северната част на Западен Китай в близост до едноименната депресия Турфанска падина, която е на 154 m под морското равнище. На около 150 km на северозапад от Турфан е най-близкият голям град Урумчи.

Фотогалерия

Източници 

Градове в Китай
Оазиси в Китай
Синдзян-уйгурски автономен регион
Пергамент

Пергаментът е материал за свитъци или страници на книги направен от фина телешка, овча или козя кожа. Името идва от античния град Пергам, където е изобретен.

Растителният пергамент се използва в пекарството и други приложения като заместител на животинския пергамент.

История 
Според Марк Теренций Варон, пергаментът се появява под покровителството на Евмен от Пергам, като заместитетл на папируса, износът на който тогава е бил временно прекратен от Александрия, единственият му източник.

Растителен пергамент 
Растителният пергамент е съвременен заместител на пергамента, който се получава от хартия с висока плътност, обработена със силикон.

Вижте също 
 Хартия

Бележки 

Кожа (материал)
Пергам
Средства за писане
Согдиана

Согдиана е провинция на Ахеменидското царство, осемнадесетата в списъка от Бехистунския надпис на Дарий Велики. Територията ѝ съответства на днешните области Самарканд и Бухара в Узбекистан.

История 
Согдиана е разположена северно от Бактрия, между Амударя и Сърдаря, включвайки плодородната долина на Зеравшан. Александър Велики обединява Согдиана и Бактрия в една сатрапия. По-късно тя става част от Гръко-бактрийското царство, докато е завладяна от скитите през 3 век пр.н.е. Потомци на согдийците и бактрийците са днешните таджики.

Согдийски език 
Согдийците са говорили на източноирански език, наречен согдийски, тясно свързан с бактрийски, хорезмийски и хотански език Сака, широко разпространен източноирански език в Централна Азия в Древността. Согдиански език е бил известен и в оазисния град-държава Турфан в района на басейна Тарим в Северозападен Китай (в съвременния Синцзян). Съдейки по согдийския надпис в Бугут, Монголия, написан в 581 г., согдийският език е бил и официален език на Първия тюркски каганат, създаден от Гьоктурките.

Согдийският е записван основно в три писмености: согдийска азбука, сирийска азбука и манихейска азбука, всяка от които произлиза от арамейската азбука и които са били широко използвани както в Ахеменидската, така и в Партската империя на древен Иран. Согдийската азбука е в основата на староуйгурската азбука от 8 век, която от своя страна е използвана за създаване на монголската писменост на ранната Монголска империя през 13 век.

Народът Ягноби, живеещ в провинция Таджикистан Согд, все още говори диалект на согдийския език. Ягноби е до голяма степен продължение на средновековния согдийски диалект от региона Усрушана в западната Ферганска долина. По-голямата част от согдийския народ се асимилира с други местни групи като бактрийците, хорезмийците и по-специално с персите и стават персийско говорящи (фарси). През 819 г. персите основават Саманидска държава в региона. Те са сред предците на съвременните таджики. В съвременния таджикски език могат да се намерят множество согдийски връзки, въпреки че последният е западноирански език.

Културни региони
Археология в Казахстан
Археология в Киргизстан
Археология в Таджикистан
Археология в Узбекистан
Самарканд

Самарканд (; ) е център на Самаркандска област и втори по големина град в Узбекистан след столицата, Ташкент.

История 
През 1369 година градът става столица на тогавашната централноазиатска империя начело с Тимур. Градът преживява златен век и се превръща в архитектурната перла на Централна Азия с построените от Тимур и неговите наследници палати, астрономически обсерватории и ислямски колежи. В началото на 1500 г. номадски узбеки атакуват града.

Население

Галерия

Външни препратки 
 Официален сайт на града 
 Паметниците на Самарканд 
 Самарканд на Silk Road Seattle Project
Бухара

Бухара () е един от най-големите градове в Узбекистан, център на Бухарска област. Мнозинството от жителите на града са таджики.

История 
Районът около Бухара е обитаем повече от пет хиляди години, а градът от около преди 2500. Градът е разположен на Пътя на коприната и още в миналото е бил търговско и културно средище. През 921 г. ибн Фадлан посещава и прекарва 28 дни в Бухара по време на описаното от него пътешествие до Волжка България.

Население 
 237 900 (1999)
 247 661 (2005)
 235 517 (2008)

Личности, родени или живели в Бухара 
 Бахауддин Накшбанд
 Авицена
 Рудаки
 Замахшари
 Имам ал-Бухари
 Кирам Бухараи
 Ан Лушан
 Оксана Чусовитина

Вижте също 
 Бухарско ханство
 Бухарски евреи

Външни препратки 
 официален сайт

Източници
Масагети

Масагетите са древен ираноезичен номадски народ, обитавал през Античността териториите на север от Персия. Родствени на масагетите са редица ирански племена, принадлежали към Pax Nomadica – скити, саки, сармати, алани и др.

История 
Амиан Марцелин смята, че аланите са някогашните масагети, а Себеос нарича последните – маскути. Последният етноним представлява всъщност арменската форма на наименованието на масагетите. За „Страна на маскутите“ например се говори в съчинението „История на Агван“ на Мойсей Каганкатваци (VII в.) и в арменската география, приписвана на Мойсей Хоренски (VII в.). Подобна е и арабската форма на етнонима им – маскати.

Според Херодот масагетите се прехранват с животновъдство и риболов. Използват златото и месинга за украса на военното си снаряжение, като по това време не разполагат с желязо или сребро. По облекло и начин на живот приличат на скитите, но за разлика от тях практикуват полиандрия. Масагетите почитат един Бог, слънцето, и му принасят в жертва коне. Те воюват на коне и пеш, използват лъкове и копия, но предпочитаното им оръжие е бойната брадва. Също според Херодот Кир Велики загива в битка с масагетите отвъд река Сърдаря. Те са водени от царицата си Томирис, чийто син Спаргапис е победен преди това от Кир.

Александър Кънингам, Б. С. Дахия и Кноблох свързват масагетите с юеджите. Тази връзка е подкрепена също така от Джеймс Малори и Виктор Мейър, Юрий Зуев, Лозински, Толстов, и други.
Други автори считат, че индийските джати са наследници на масагетите, което не е невъзможно като се има предвид, че част от юеджите се разпръсват в Северна Индия през 3 – 4 век. Счита се, че масагетите/юеджи са конфедерация от племена като се правят различни предположения кои може да са те: гетите, гутеите, хетите. Според Зуев юеджите са конфедерация от седем племена и главното от тях са масагетите. Според Сулимирски масагетите заимстват бронираната конница от македонците и през 4 – 3 век пр.н.е. покоряват почти всички номадски племена в централна Азия, вкл. и хунну които са техни васали за около век. През 165 пр.н.е. обаче хунну побеждават масагетите и те се оттеглят на запад и на юг.

Еноки счита, че връзката масагети-юеджи не може да бъде доказана и не я поддържа, но свързва появата на юеджите с т.нар. Пазъръкска култура.

Източници

Външни препратки 
 Историята на Херодот 
 Амиан Марцелин  (на латински)

Използвана литература 
 ГИБИ, т. II, 1958, с. 217;
 Гоибов, Г., Ранние походы арабов в Среднюю Азию. Душанбе, 1989, с. 22;
 Федоров, Г., Федоров, Я., Ранние тюрки на Северном Кавказе. М., 1978;

Вижте също 
 Скити

Ирански народи
Хорезъм

Хорезъм, също Хорезмия, е историческа държава в Средна Азия, намирала се около Аралско море на територията на днешен Каракалпакстан, платото Уст Юрт и до североизточните брегове на Каспийско море. На юг Хорезъм граничел с Хорасан, на север – с държавата на аланите, на югоизток – със Согдиана, а на североизток – с хуните. Столица на държавата бил град Хорезъм (дн. Хива).

Ранна история 
Според руския учен Сергей Толстов първите жители на областта са хурийците, обяснявайки етимологията на Хорезъм като страна на хурийците. Първите известни днес имена на владетели на областта, въпреки оскъдните сведения, са Сиявус, ок. 1300 пр.н.е. (може би синоним на Афразиаб, ок. 1100 пр.н.е.) и Аурват Аспа, обикновено датиран към 7 век пр.н.е.

От древни времена в областта навлизат и се заселват ирански племена. Техният език – хорезмийският, е сред източноиранските езици.

Класическа епоха 

През 328 пр.н.е. царят на Хорезъм предлага приятелство на Александър Велики.

Гръцки и римски биографи си представят номадски цар на някаква пустош, но руските археолози от 20 век разкриват Хорезъм като стабилно централизирано царство, земеделски район източно от Аралско море, заобиколен от номадите на Средна Азия. Защитаван от своята армия от бронирани конници, Хорезъм е най-силната държава северозападно от Амударя. Пратеникът на царя предлага да поведе войските на Александър срещу собствените си врагове, на запад от Каспийско море. Александър учтиво отказва.

Използваният от персийската бюрокрация староперсийски език с писмеността пехлеви се разпространяват на север в Хорезъм към 2 век.

Средни векове 
Според Бируни областта е управлявана от местни ирански владетели до 8 век, когато е завладяна от Арабския халифат. През IX век в Хорезъм е роден големият персийски математик ал-Хорезми. През Х век пътешественикът Ибн Фадлан записва, че „...хорезмийците са грубовати хора както по приказките, така и по външен вид. Като говорят, като че ли пищят скворци...“

През 11 век огузите създават държава с център в Хорезъм, която в началото на 13 век подчинява цяла Персия под властта на Алла ал-Дин Мохамед II.

Между 1218 и 1220 година монголите на Чингис хан завладяват Средна Азия и Иран, като унищожават империята на хорезъм-шаховете.

Съвременна епоха 
След разделянето на Монголската империя Хорезмия става част от Джагатайското ханство, а по-късно придобива известна автономия като ханство Хива. Договор от 12 август 1873 превръща ханството в руски протекторат. Части от територията на ханството Хива влизат в състава на Узбекска ССР (1924), Туркменска ССР (1925) и Таджикска ССР (1936). След разпадането на Съветския съюз през 1991-те години стават независими като Узбекистан, Туркменистан и Таджикистан. Най-южните части на Хорезмия днес са част от Иран.

Източници

Външни препратки 
 Средна Азия през ранното Средновековие 

Исторически държави в Азия
История на Узбекистан
История на Туркменистан
История на Иран
Мани

Мани е ирански проповедник, основател на манихейството.

Самият Мани отбелязва датата и мястото на своето раждане – той твърди, че е роден в Мардину край Ктезифон, по горното течение на река Кута през 527 г. от ерата на вавилонските астрономи, четири години след като на трона встъпва цар Адхарбан, последния владетел от династията на Аршакидите. Това съответства на 216 г.

Мани израства в юдео-християнска, като по думите му през 228 година получава откровение, според което самият той е обещаният от Иисус Христос Утешител и печат на пророците. Последовател на апостол Павел, той отхвърля запазените в християнството остатъци от юдаизма, обявявайки се за неговото универсализиране. Той извършва мащабна мисионерска дейност, пътувайки между Сирия, Кавказ и Индия, утвърждавайки манихейството сред дотогавашните християнски общности в този регион.

Бележки 

Ирански религиозни дейци
Манихейство
Орхон

Орхон (Орхон гол) () е най-дългата изцяло протичаща на територията на Монголия река, десен приток на Селенга, вливаща се в езерото Байкал. Дължина 1124 km, площ на водосборния басейн 132 835 km². Река Орхон води началото на 2584 m н.в., от източния склон на хребета Суврага Хайрхан, съставна част на планината Хангай. В горното си течение тече на изток, а след това на север в тясна, на места каньоновидна долина, като образува водопад висок около 20 m. В средното течение посоката ѝ е източна, долината ѝ продължава да е дълбока, но по-широка, и, в която реката силно меандрира. В долното си течение Орхон излиза от планините, тече на североизток, а коритото ѝ се разширява до 100 – 150 m. Влива се отдясно в река Селенга, на 603 m н.в., на около 5 km западно от град Сухе Батор. Основни притоци: леви – Джарантайн гол, Тамрин гол, Хавуугийн гол; десни – Улястайн гол, Хурджирт гол, Нарийн гол, Тегийн гол, Туул (най-голям приток), Хара гол, Шарин гол, Еро гол. Има предимно дъждовно подхранване и ниско пролетно пълноводие, обусловено от топенето на снеговете, чести летни прииждания в резултат от поройни дъждове във водосборният ѝ басейн, а от ноември до март – ясно изразено маловодие. Среден годишен отток в долното течение 66 m³/s, максимален 190,2 m³/s, минимален 0,5 m³/s. В последните 5 km, до град Сухе Батор е плавателна целогодишно за плитко газещи речни съдове, а по време на пролетното пълноводие – до устието на река Туул.

В долината на Орхон са разположени развалините на Орду Балък (Карабалгасун), столица на Уйгурския хаганат, и Каракорум, столица на Монголската империя. Освен това археолозите са открили там няколко хунски гробници, както и Орхонските надписи, важен източник за ранната история на тюрките.

Източници 

 Топографска карта М 1:500 000; лист L-47-Б
 Топографска карта М 1:500 000; лист L-48-А
 Топографска карта М 1:500 000; лист М-48-В
 Топографска карта М 1:500 000; лист М-48-Г
 Топографска карта М 1:500 000; лист М-48-Б

Реки в Монголия
Билге

Билге Каган (:  ), с пълно име Арслан Билге Каан Бенгу Ташъ (на тюркски: Arslan Bilga Khağan Bengu Taşı), е един от най-важните владетели на Тюркския хаганат. Името му означава буквално „мъдър хан“.

Билге каган идва на власт заедно с брат си Кюл тегин след като отстраняват предишния владетел, братовчед си Инал. При управлението на Билге хан хаганатът достига от Каспийско море до Манджурия. Той неколкократно напада западните провинции на Китай. Отровен е от свои противници. В близост до река Орхон в негова чест са поставени тъй нар. Орхонски надписи.

След смъртта на Билге хан Хаганатът изпада в дълбока криза и скоро след това е завладян от обединените сили на уйгури, карлуки и басмили.

Бележки 

Тюркски кагани
Visual Basic

Visual Basic (VB) е събитийно-ориентирана среда за разработка, основаваща се на езика за програмиране BASIC. Произвежда се от Microsoft Corporation и е част от пакета за разработка Visual Studio.

Това е и основната среда на Microsoft за програмиране чрез т.нар. техника RAD. С нея бързо се разработват приложения с графичен интерфейс (GUI) за ОС Windows. Доставя бърз достъп до бази от данни, използвайки DAO, ADO, RDO. Базира се на ActiveX софтуерните компоненти. Средно добър програмист може бързо да състави просто бизнес приложение със средствата, предоставени от Visual Basic.

История 
 Създаден е Visual Basic за Windows 1.0 (Май 1991).

 Създаден е Visual Basic 1.0 за DOS през септември 1992. Самият език не е съвместим с Visual Basic за Windows, той е следваща версия на DOS-базираните компилатори на Microsoft – QuickBASIC и BASIC Professional Development System. Интерфейсът трудно може да се нарече графичен, защото използва допълнителните ASCII символи за симулиране на графичен интерфейс.

 Създаден е Visual Basic 2.0 през ноември 1992. Програмната среда е лесна за използване и е с подобрена скорост.

 Реализирана е версия 3.0 на Visual Basic през лятото на 1993 и е разделена на Стандартна и Професионална версии. VB3 включва енджин за бази от данни, който може да чете и пише бази от данни Access.

 Visual Basic 4.0 (август 1995) е първата версия, способна да създава както 32-битови, така и 16-битови приложения за Windows. Предоставя възможността за писане на класове във Visual Basic.

 С версия 5.0 (февруари 1997), Microsoft реализира Visual Basic за 32-битови версии на Windows. Също така предоставя възможността за компилиране до native изпълним код, елиминирайки необходимостта от runtime библиотеки.

 Visual Basic 6.0 (лятото 1998) е подобрен в много отношения, включително разработката на уеб-базирани приложения. VB6 влиза във фазата без поддръжка от Microsoft през март 2008.

 Visual Basic.NET е стартиран през 2001 заедно с.NET Framework. Неговите езикови възможности са далеч по-богати от предишните версии, но е и по-сложен и повечето програми, писани на старите VB трябва да се пренаписват, за да работят на VB.NET.

 Visual Basic.NET 2003 е стартиран през 2003 заедно с.NET Framework 1.1.

 През 2004 Microsoft реализира бета версия на Visual Basic 2005 (кодово име Whidbey). Оттогава Visual Basic става част от развойната среда на Microsoft Visual Studio.

 През Ноември 2005 г. е предоствен на пазара Visual Basic 2005. Стартира рекламна кампания за безплатно регистриране и ползване без граници на Visual Basic 2005 Express Edition. Visual basic отново е част от развойната среда на студиото.

 През 2008 година излезе Visual Basic 9 (компонент на Visual studio 2008). Включва .NET Framework 3 и 3.5. Премахнат е езикът за програмиране J++.

 През 2010 година излезе Visual Basic 10 (компонент на Visual studio 2010). Включва .NET Framework 4. Добавен е нов език за програмиране – F#

Езици за програмиране
Мултипликативна функция

Мултипликативна функция в теорията на числата е аритметична функция , дефинирана върху множеството на естествените числа, която има свойството, че  и ако  и  са взаимно прости, то

Аритметичната функция  се нарича напълно (изцяло) мултипликативна ако f(1) = 1 и f(ab) = f(a) f(b) за всички естествени числа a и b, дори и когато не са взаимно прости.

Извън теорията на числата, понятието мултипликативен обикновено се използва за функции за които f(ab) = f(a) f(b) за всички параметри a и b; тогава или f(1) = 1, или f(a) = 0 за всички a освен a = 1. Тази статия се отнася за теоретико-числовите мултипликативни функции.

Свойства на аритеметичните мултипликативни функции 
Лема. Мултипликативните функции се определят еднозначно от техните стойности за простите числа.

Лема.  е мултипликативна тогава и само тогава, когато и

е мултипликативна функция.

Лема. Ако  и  са мултипликативни, то и тяхната конволюция

е също мултипликативна.

Аритметични функции
Функция скобка

Функциите скобка са математически функции. При долната скобка (обозначена с или ), стойността на е равна на най-голямото цяло число, което не надвишава (тоест е по-малко от или равно на) . По подобен начин работи горната скобка (обозначена с ), която за реално число е равна на най-малкото число което е по-голяма или равно на . Тези две функции се дефинират по обратни начини.

Долна скобка 
Функцията (долна) скобка (или floor) е функция, която се обозначава с или . Най-често в програмиране, се ползва вместо писмените обозначения.

Дефинирана е по следния начин:

 За едно реално число ,  е най-голямото цяло число, което е по-малко или равно на .

или

 

Карл Фридрих Гаус изизобрети обозначението .

Като примери се дават:

Горна скобка 
Функцията горна скобка (също изписана като ceiling) е дефинирана така:

 За едно реално число ,  е най-малкото цяло число, което е по-голямо или равно на .

или

 

На български, индивидуални имена за горната скобка не са често срещани; в тази статия се ползва горна скобка с обратното име долна скобка, по подобен начин както и са обратни, означавайки буквално под и таван. Имената най-вероятно идват от отговорите на функциите: те са като горната и долната граница на цялата част на .

Примерни стойностти на  и  са:

Дробна част 
Дробната част  на  е най-често дефинирана така:Това е равностойно на:Тогава също важи следното:.Примери са:

 
 
 
 

Но понякога,  се ползва само да означава частта на , коете е след десетичната запетая. Тогава, последната примерна стойност е такава:

Източници 

Аритметични функции
Саки (пояснение)

Саки може да се отнася за:

 Скити, древен народ
 Ариго Саки (р. 1946), италиански футболист
 Саки (писател) (1870-1916), британски писател

Вижте също 
 Сакита, род маймуни
Газа

Газа (на арабски غزة, на иврит עזה) е главният град в ивицата Газа. Населението му е 409 680 души (2006). Контролира се от Палестинската автономия, като преди Договорите в Осло през 1993 градът е част от Израел.

История 
Историята на града датира от 5 хилядолетие пр.н.е., което го прави един от най-старите градове в света. Разположен върху крайбрежните средиземноморски маршрут между Северна Африка и Левант, за по-голямата част от нейната история тя служи като търговски център от и за Червено море.

Население

Побратимени градове 
  Агадир, Мароко
  Барселона, Испания (1998)
  Дюнкерк, Франция (1996)
  Кашкайш, Португалия
  Тел Авив, Израел (1998)
  Торино, Италия (1997)
  Тромсьо, Норвегия (2001)

Вижте също 
 Нападение над флотилията за Газа

Външни препратки 
 официален сайт
Палестина

Палестина (;  – „Филастин“) е името на регион в Близкия изток, граничещ със Средиземно море. В днешно време територията му е поделена между Израел и Палестинската автономия.

Етимология 
Наименованието на страната идва от името Филистия, дадено на историческата област, заселена от древния морски народ филистимци.

История 
До Първата световна война под името Палестина се разбират земите между гр. Рафах (югозападно от град Газа) и долината на река Литани. Източната линия е между река Йордан и град Аман. Пустинята Негев обаче не е включена.

През 20-те години на XX век еврейската и арабската имиграция в Палестина е изключително активна. През този период там се заселват повече от 100 000 евреи срещу едва 6000 неевреи. От 1939 година ционистите започват да осъществяват плана за нелегална имиграция на хиляди евреи в Палестина, познат в историята като Алия Бет.

През май 1947 година се създава специална комисия за Палестина на ООН, която разглежда два варианта – единият се състои в предложението за създаване на две независими държави – палестинска и еврейска, като град Йерусалим е поставен под международно управление. Вторият предлага създаването на федерална държава с две отделни административни структури. Арабското население и ръководството на палестинската общност отхвърлят становището на световната организация. Евреите обаче го приемат.

След първата арабско-израелска война през 1948 година фактически се установява само една държава – Израел. Териториите, определени за арабска държава, се заграбват от съседните Йордания, Сирия и Египет.

На 15 ноември 1988 г. националният съвет на Палестинска организация за освобождение провъзгласява в Алжир независимостта на Палестинската държава. Тогава и България признава държавата Палестина.

Палестинската автономия се създава чак през 1994 година. Политическият ѝ статут е предмет на остри спорове. В различни точки на света терминът Палестина се тълкува по различен начин.

На 29 ноември 2012 г. генералната конференция на ЮНЕСКО – главният ръководен орган на Организацията на ООН за образование, наука и култура, приема Палестина за пълноправен член.

Население

Източници

Вижте също 
 Императорско православно палестинско общество
 Палестинска автономия
 Държава Палестина
 Палестинци
Стена на плача

Стената на плача е подпорна стена от времето на Втория храм в Йерусалим.

Този храм е бил най-свещеното място в юдаизма. Ирод Велики построява огромни подпорни стени около Храмовия хълм, разширявайки малкото, квазиприродно плато.

След разрушаването на Втория храм от римляните през I в. Стената на плача е единствената структура, останала от него.

По всяко време край нея може да се видят вярващи юдеи, които се молят. Някои от тях си удрят главата в камъните. Между пролуките се слагат листчета с различни пожелания. Някои хора вярват, че съдържанието им стига директно до Бог 

От другата страна на Стената на плача се намира монументът Купола на Скалата, от която се твърди, че се възнесъл Мохамед.

Метафора 
„Стена на плача“ често се наричат места в България, където се изнасят оценки от положени изпити и класирания на кандидат-гимназисти и кандидат-студенти.

Външни препратки 
 360-градусова виртуална панорама от „Стената на плача“

Сгради и съоръжения в Йерусалим
Юдаизъм в Йерусалим
плача
Куско

Ку̀ско () е град в Югоизточно Перу, столица на департамент Куско. 

Изписва се също като Qusqu - по правописа на кечуа до 1987 г. и Qosco - по правописа на кечуа след 1987 г.

Дълго време (вер. от 12.ти век) - столица на инките. Впоследствие - сред основните селища на Вицекралство Перу.

Градът е в Списъка за световно наследство на ЮНЕСКО и членува в Организацията на градовете на световно наследство.

География 
Куско се намира на 3500 метра надморска височина. Разположен е в долината Урубамба (Свещена долина) в Андите.

История 
Куско е най-старото постоянно обитавано селище в Северна и Южна Америка и център на инкската държавност още от времето на зараждането й. При император Пачакути, като столица на Империята на инките, значително се разраства, изпълнен с многобройни дворци, храмове и крепости, сред които - в центъра му - Храмът Корикандра, в чест на Инти (бог на Слънцето) и кула, наречена Сантурнваси. Доста останки от стария град са запазени в съвременен Куско.

През 1533 г. Куско е превзет от испанците. Важна част от колониалните им владения, а по-късно - и многолюден и бързо разрастващ се град в независимата държава Перу. При едно от преброяванията има население приблизително от 300 хиляди души – 3 пъти повече отколкото 20 години по-рано. През 2013 г. - приблизително 450 хиляди.

Побратимени градове 
Куско има 20 побратимени града:

Външни препратки 
 Уебсайт на града 
 Уебсайт на региона 
 Мачу Пикчу
 Куско
 Мачу Пикчу Куско 
 Уебсайт на Cienciano del Cusco
 Хотели в Куско 
 Информация за Куско на сайта на ЮНЕСКО

Източници 

Доколумбова Америка
Исторически столици
Градове в Перу
Речник на българския език (Найден Геров)

„Речник на българския език“ (оригинално заглавие: „Речникъ на блъгарскый языкъ“) е най-важният труд на Найден Геров с историческо значение за българската езикова култура.

За около 10 години той записва „из устата на народа“ голямо количество думи, изрази, пословици, народни песни, от които „имаше да излезе един речник с нещо до 40 хиляди речи“.

Речникът е смесен – тълковен, диалектен, преводен и синонимен. Няма стилови бележки и антоними.

 том (част) 1: А – Д, Пловдив: 1895 г., Дружествена печатница „Съгласие“.
 т. 2: Е – К, 1887 (след поболяването на Геров)
 т. 3: Л – О, 1899
 т. 4: П, 1901 (посмъртно), ред.: племенникът му Теодор Панчев (1862 – 1924)
 т. 5: Р – Я, 1904, ред.: Т. Панчев
 Допълнение на българския речник, автор – Тодор Панчев по молба на наследниците, Пловдив: печатница „Труд“, ноември 1908 г. Съдържа 11262 заглавни единици, набрани по време на печатането на томовете.

Според предговора към допълнението общият обем е 78 620 заглавни речи и като примери към тях 32 000 изречения, 5975 откъси от народни песни, 4300 особености, до 15 500 пословици (в т.ч. клетви, гатанки и баяния) и 2200 лични имена. Уточнява се, че в ръкописите са отбелязани източниците за почти всяка дума. Имало е намерение за издаване на второ допълнение с още над 10000 думи от книжовния език (нови, чуждици и термини),

През 1978 г. в София излиза от печат фототипно издание с кожени корици от изд. „Български писател“.

Източници

Външни препратки 
 РБЕ в Книги за Македония, в www.archive.org и вариант за онлайн прелистване.
 Речник на Блъгарскый языкъ съ тлъкувание речи-ты на блъгарскы и на русскы. Събралъ, нарядилъ и на светъ изважда Найденъ Геровъ 
 

Найден Геров
Българска лексикография
Българско възраждане
Български книги
Научни книги
Речници
Каирски университет

Каирският университет е висше училище в гр. Гиза, Египет, непосредствено до метрополиса Кайро.

Факултети 
В Каирския университет има факултети по право, медицина и други.

История 
Университетът е основан на 21 декември 1908. Той е плод на усилията да се създаде национален център за свободна мисъл. Британските окупационни власти, предвождани от Лорд Кромър, са против създаването му, като се опасяват, че създаването му ще предизвика разногласия.

Организацията „Мюсюлманско братство“ възниква в Каирския университет през 1928.

Випускници 
Пред името на випускниците е поставена годината, през която те са завършили университета.
 ? – Баха Тахер (р. 1935), писател
 1968 – Мохамад Сауд Алламия, посланик на Кувейт в България
 1978 – Мохамад Морси, политик

Външни препратки 
 Сайт
Сол (пояснение)

Сол в ежедневието се използва в смисъл на готварска сол, като може да се отнася и за:

Химия 
 сол – общо наименование на група химични съединения

География 
 Сол – регион в Сомалия

Митология 
 Сол - древноримски бог на Слънцето
 Сол - богиня на Слънцето в скандинавската митология

Музика 
 сол – петата нота от гамата до мажор

Други 
 „Сол“ – марка мексиканска бира

Вижте също 
 Готварска сол
 Каменна сол
 Морска сол
Фуад I

Фуад I е първият съвременен крал на Египет. Той става султан през 1917. Като такъв, той управлява доминиона Египет. Когато Египет получава своята независимост от Великобритания през 1922, Фуад става крал. Управлява до смъртта си през 1936. Известен е с това, че е неотменен съюзник на британската корона, от която получава титлата „Крал на Египет“ след 1922.

Синът на Фуад, Фарук I, наследява своя баща. Фуад не говори арабски, но прави всичко възможно синът му да не го последва.

Източници 
Държавни глави на Египет
Египетски фелдмаршали
Родени в Кайро
Носители на Ордена на Спасителя
Носители на Ордена на Бялата роза
Ционизъм

Ционизмът (, , от Цион) е национално движение на евреите, обявяващо се за възстановяване на еврейската държавност на територията на древния Ерец Израел (приблизително съответстващ на Ханаан, Светите земи или Палестина).

Съвременният ционизъм възниква в края на XIX век в Централна и Източна Европа като движение за национално възраждане и като реакция на антисемитските и изключващо националистически движения в Европа. Малко по-късно повечето водачи на движението приемат за негова основна цел създаването на държава в Палестина, която по това време е част от Османска империя.

Бележки
Палестинци

Палестинци или палестински араби (, al-filasTīnīyyūn, ) са арабските жители на територията на историческата област Палестина (днес – Израел и Държава Палестина) в: Юдея, Самария, Ивицата Газа, Галилея и в Западния бряг на река Йордан.

Най-разпространената религия сред тях е ислямът, някои изповядват християнство. Броят на палестинците в различните държави в Близкия изток, както следва:
 Палестинска автономия – 3,8 млн.;
 Йордания – 2,7 млн.;
 Израел – 1,3 млн.;
 Сирия – 435 хил.;
 Ливан – 405 хил.;
 и в други държави.

Съществуват многобройни палестински общини в някои американски държави – Чили (500 хил.), САЩ (68 хил.), Хондурас (54 хил.), Бразилия (50 хил.) и други.

Повечето израелски политици считат, че палестинското национално самосъзнание на тази група хора (почти изключително араби) се е сформирало през 1960-те и 1970-те години на ХХ век, предимно на антиизраелска основа. Произраелски настроените политици и общественици сочат за идеен създател на т.нар. „палестинска нация“ покойният председател на Организацията за освобождение на Палестина (ООП) Ясер Арафат.

Език 
Палестинският арабски е подгрупа на по-широкия левантийски арабски. Преди ислямското завоевание и арабизацията на Леванта през VII век, основните езици, говорени в Палестина от предимно християнски и еврейски общности, са арамейски, гръцки и сирийски. Палестинският диалект, подобно на други варианти на левантийския диалект, оказва значително влияние върху речника на арамейския език.

Палестинският диалект има три основни подразновидности: селски, градски и бедуински, като произношението Qāf служи като шиболет за разграничаването им: градската разновидност има звук [Q], докато селската разновидност (говорена в селата около големите градове) не произнася [Q] и [K]. В бедуинската разновидност (разпространена главно в южния регион и по долината на река Йордан) се използва [G] вместо [Q].

Палестинците, които живеят или работят в Израел, както и някои от тези, които живеят на Западния бряг и в Ивицата Газа, обикновено могат да говорят и съвременен иврит.

Бележки

Вижте също 
 Държава Палестина
 Палестинска автономия
 Палестински въпрос
 Палестина

Население на Палестина
Население на Израел
 
Палестинци
Копти

Ко́птите ( – египтянин, ) са етнорелигиозна група в Северна Африка и Близкия Изток, разпространена главно на територията на Египет, където съставляват главната християнска деноминация. Коптите са най-голямата християнска група и в Судан и Либия. През историческите епохи са говорили коптски език, произхождащ от демотически египетски език, говорен в късната античност.

Те са най-голямата етнорелигиозна общност с древни корени. Смята се, че са преки потомци на древните египтяни, понеже са коренното доислямско (т.е. неарабско) население на Египет. Съставляват около 8 – 9 % от населението на Египет, което прави приблизително 6 млн. души. Оценките за общия им брой (в Египет и извън него) варират от 10 до 20 млн. души.

История 
След Халкедонския събор през 451 г. Александрийската църква се разцепва на два клона. Тези, които приемат решенията на събора, стават известни като халкедонци или мелкити. Онези, които не приемат решенията на събора, са наречени нехалкедонци или монофизити и по-късно яковити по името на сирийския монах Яков Барадей, основател на сирийската православна църква. Нехалкедонците обаче отхвърлят термина монофизити като грешен и наричат себе си миафизити. Болшинството египтяни принадлежат към миафизитския клон и са преследвани от официалните византийски църковни власти в Египет, които го счита за ерес.

Култура 
Представляват основната част от египетските християни. По традиция са последователи на Коптската православна църква (предимно) и на Коптската католическа църква.

Ползват коптски език със своя коптска азбука.

Личности 
 Бутрос Бутрос-Гали, генерален секретар на ООН (1992 – 1996)
 Бутрос Гали, министър-председател на Египет (1908 – 1910)
 Юсуф Уахаб паша, министър-председател на Египет (1919)

Източници 

 A. Gerhards – H. Brakmann (Hrsg.): Die koptische Kirche. Kohlhammer, Stuttgart 1994 – ISBN 3-17-012343-2
 P. du Burguet S.J., Die Kopten / Kunst der Welt, Baden-Baden 1967 – ISBN 3-87355-199-3
Атомен радиус

Атомният радиус представлява разстоянието от атомното ядро до най-отдалечения от него максимум на електронната плътност.

Изменение на атомния радиус

По групи 
По групи, с нарастване на броя протони в атомните ядра се увеличава и броя на електронните слоеве. Това е причината за увеличаването на атомния радиус по групи.

По периоди 
По периоди, с нарастване на броя протони в атомните ядра се увеличава и броя на електроните. Оттук нараства и привличането на ядрото и електроните. Това е причината за намаляване на атомния радиус по периоди.

Вижте също 
 Йонизационна енергия
 Електронно сродство
 Електроотрицателност
 Радиус на Ван дер Ваалс

Химични свойства
Атомна физика
Огнян Герджиков

Огнян Стефанов Герджиков е български юрист и политик, председател на XXXIX народно събрание (2001 – 2005). Професор в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. От 27 януари 2017 г. до 4 май 2017 г. е служебен министър-председател на България.

Биография 
Роден е на 19 март 1946 г. в София. Завършва в Юридическия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“ през 1971 година. Защитава дисертация за кандидат на юридическите науки през 1979 година. Специализира във Виенския университет през 1983 година, както и в Института по чуждестранно и международно частно право „Макс Планк“ в Хамбург, Германия. От 1979 година Герджиков е старши асистент при проф. Витали Таджер, от 1989 година е доцент, а от 1995 година – професор по гражданско и търговско право в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. В периода 1991 – 1993 година е заместник-декан на Юридическия факултет. Автор на монографии и десетки статии в областта на търговското право. През 1993 – 1994 г. е заместник-ректор на Софийския университет.

Изнася лекции и доклади в Ягелонския университет в Краков, Европа Институт в Саарбрюкен, Женевския университет, института „Макс Планк“ и Търговската палата в Хамбург.

На 5 юли 2001 г. е избран за председател на XXXIX народно събрание. На 4 февруари 2005 г. със 119 депутати гласували „за“, 114 „против“ и 1 „въздържал се“ Огнян Герджиков е отстранен предсрочно от поста Председател на Народното събрание. Причината, която изтъкват за уволнението, е „системно превишаване на правата и неизпълнение на задълженията му в рамките на неговата компетентност“.

Избиран е два пъти за народен представител от листата на НДСВ. Председател на Парламентарната комисия по правата на човека и вероизповеданията в XL народно събрание.

Научните му интереси са в областта на гражданското, търговското и дружествено право и арбитража. Владее немски и руски език.

Семейство 
Съпруга на Огнян Герджиков е Светла Герджикова. Двамата сключват граждански брак през 1972 г.

Отличия и награди 
През 2006 г. е удостоен с орден „Стара планина“ „за изключително големите му заслуги към Република България и по повод 60 години от рождението му“.

Библиография 

 „История с Мечо, с патоци и с Лиса - история дето съвсем ще ви слиса" ISBN 9546496308 (2003 г.; издателство Сиела)
 „Лятна отпуска" ISBN 9786197029291 (2014 г.; издателство Хайни)
 „Аз не бях политик" ISBN 9789547379268 (2015 г.; издателско ателие Аб)
 „Частното право в рими" ISBN 9789544632519 (2021 г.; издателство Български бестселър)
 „Учебник по Търговско право Ч.1: Търговци" ISBN 9789546082862 (2021 г.; издателство Труд и право)

Източници 

Български политици след 1989
Български юристи
Преподаватели в Софийския университет
Носители на орден „Стара планина“
Народни представители от НДСВ
Министър-председатели на България
Председатели на Народното събрание на България
Възпитаници на Виенския университет
Родени в София
Лейтенант

Лейтенант е офицерско военно звание. Думата има френски произход и идва от lieu (място) и tenant (държащ).

Представителят на британската корона в Ирландия и в графствата в Обединеното кралство се нарича лорд-лейтенант. Във френската история lieutenant du roi е титла, носена от офицера, изпратен с военни правомощия да представлява краля в дадените провинции.

В Българската армия званието лейтенант е първото по старшинство за младши офицер. Звание лейтенант получават курсантите след успешно завършване на обучението си във висше военно училище. Обикновено командва войсковото подразделение взвод.

{| class="wikitable centered" style="width: 300px; border-spacing: 0px; font-size: 95%; margin: 1em auto 1em auto; background:#A0E0A0; text-align:center;"
|-
|colspan="3"| Военни звания
|-
|style="width:33%;"| младши:Офицерски кандидат
|style="background:#CFCFCF;font-weight:bold;"| Лейтенант
|style="width:33%;"| старши:Старши лейтенант
|-
|}

В миналото вместо лейтенант се използва званието подпоручик, което се присвоява след званието офицерски кандидат, старши портупей-юнкер или фелдфебел.

Източници 

Военни звания
Куфия

Куфията също популярна като шамия ()(араб. كوفية‎, kūfīyä, множ. ч.: араб. كوفيات‎, kūfīyāt, арафатка (простореч.), шемаг, шемах, keffiyeh, shemagh, shmagh, kaffiyah, keffiya, kaffiya, ghutra, hatta) е памучна кърпа за глава, обикновено бяла или карирана, която се връзва чрез лента, наречена агал. Традиционно се носи от арабските бедуини, а в някои райони – от селяни. В Персийския залив тя е обикновено бяла, а в Палестина – карирана червено-бяла или черно-бяла.

Куфията добива популярност до голяма степен благодарение на палестинския водач Ясер Арафат (арафатка, поп.).

Арабска култура
Облекло
Акваланг

Аквалангът (от лат. aqua – „вода“ и англ. lung – „бял дроб“) е апарат за дишане под вода, който подава на гмуркача въздух с налягане, изравнено с това на околната среда. В света този апарат е известен с търговското наименование Aqua-lung (както е в английски език, руски и др. езици), заимствано от наименованието на фирмата производител. На френски апаратът е известен като scaphandre autonome, името, дадено му от неговите създатели.

История 
Аквалангът от система „открит тип“ – такъв, какъвто е познат масово в наши дни, е изобретен от директора на Океанографския музей в Монако и президент на CMAS-Върховната международна организация на съюза на спортистите – леководолази, капитан Жак-Ив Кусто съвместно с френския инженер Емил Ганян през 1943 г..

Проблемът при създаването му е бил изобретяването на автоматичен клапан-регулатор, който да дозира въздуха и да го подава при вдишване, изравнявайки налягането му с налягането на околната среда. Изобретеният от Емил Ганян редукционен клапан за горелки за светилен газ помага на Жак-Ив Кусто да реши проблема с дихателния автомат и през 1943 г. той създава акваланга, който като система се състои от: бутилки със сгъстен въздух, дихателен автомат, съединителен тройник, маркучи за вдишване и издишване, наустник с клапан и ремъци за прикрепване на системата към гърба на аквалангиста.

След края на Втората световна война Ганян и Кусто лицензират автономния скафандър (scaphandre autonome) модел CG-45 (C-Кусто, G – Ганян и годината 1945) и го пускат на пазара под търговското име Aqua-Lung, така, както е и наименованието на регистрираната за целта фирма за производство. От 1946 година аквалангът CG-45 се произвежда и с негова помощ става възможно да се осъществят както много океанографски научни изследвания, така и първите подводни археологически експедиции. Следващите модели са с нова конструкция на дихателния автомат с името Mistral (1955 г.)

Първите български акваланги 
През 1958 г. Иван Джаков от София и Здравко Ранков от Созопол, независимо един от друг, конструират от стоманени бутилки и авиационни кислородни дихателни автомати първите български акваланги. Тогава ЦК на ДОСО организира в Созопол първия 10-дневен курс за леководолази. През октомври 1958 г. Иван Джаков представя във Варна своите самоделни акваланги „ИД-1“ и „ИД-2“.

Необходимо оборудване на аквалангиста 
Аквалангът включва следното оборудване, за да може леководолазът-аквалангист успешно да плува и да работи под водата:
 Бутилка за високо налягане с ремъци за захващане към тялото и сгъстена дихателна смес. Вместимостта е 2, 3, 6, 9, 12, 15, 18, 20 литра, а налягането е от 150 до 300 bar;
 Тръби, дихателен автомат и манометър;
 Подводна маска и шнорхел;
 Колан с тежести за баласт при подводно плуване;
 Нож с кания за закрепване към крака;
 Плавници;
 Неопренов костюм.

Вижте също 
 Водолазно гмуркане

Източници

Външни препратки 
 Списък с българските сайтове за подводен спорт 

Водолазно оборудване
Електронно сродство

Електронното сродство (електроафинитет) се обозначава с латинската буква A. Това е енергията, която характеризира приемането на електрон от атома в основно състояние. Измерва се в джаули (J) или електронволта (eV).

Същност 
При присъединяването на един електрон към основното състояние на някой атом се отделя енергия. При присъединяване на два, три или повече – се поглъща енергия:

S + e- → S- – отделя се енергия А1

S- + e- → S2- – поглъща се енергия А2

Общата енергия на процеса:

S + 2e- → S2-

е сума от енергиите от двата процеса:

A = А1 + А2

Изменение на електронното сродство

Изменение по групи 
Електронното сродство, с увеличаване на поредния номер по групи, намалява, защото атомния радиус се увеличава.

Изменение по периоди 
Електронното сродство, с увеличаване на поредния номер по периоди, се увеличава, защото атомния радиус намалява.

Вижте също 
 Йонизационна енергия
 Атомен радиус
 Електроотрицателност

Химични свойства
Горнобрезнишки манастир

Горнобрезнишкият манастир „Свети Пророк Илия“ е български манастир подчинен на Неврокопската епархия на Българската православна църква.

Местоположение 
Манастирът е разположен в източните склонове на Малешевската планина в землището на село Горна Брезница. Той се намира на около 6 km от град Кресна и на 1 km от село Горна Брезница.

История 
Основан е през 1992 г. Състои се от църква, камбанария и монашеско крило.

На мястото на манастира в миналото е имало девически манастир, разрушен по време на османското владичество. Непосредствено до манастира се намира аязмо. Според поверието в близост до него, овчар от близкото село е намерил иконата на „Свети Илия“ изложена в манастира и смятана от монасите за чудотворна.

По време на строежа на новия храм, осветен на 6 май 2004 г., са били открити фрагменти от тракийски глинени съдове, които са изложени в църквата.

Храмов празник 
 20 юли – Илинден

Бележки 

Църкви в Неврокопската епархия
Манастири в Неврокопската епархия
Община Кресна
Основани в България през 1992 година
Гиза

Гиза () е град в Египет, административен център на мухафаза Гиза.

География 
Разположен е на западния бряг на река Нил, граничейки непосредствено с мегаполиса Кайро. Той е 3-тият по население град в страната след столицата Кайро и Александрия. Населението на града възлиза на 2 681 863 души според националното преброяване от 2006 г.

Забележителности 
Гиза е сред най-известните туристически дестинации. Непосредствено до града се намира древноегипетски некропол с някои от най-изумителните и най-впечатляващи паметници на древната египетската цивилизация: величествените египетски пирамиди на фараоните Хеопс, Хефрен и Микерин, Големият сфинкс в Гиза, както и редица други пирамиди, храмове и музеи.

Побратимени градове 
  Лос Анджелис, САЩ
  Стокхолм, Швеция

Вижте също 
 Египетските пирамиди
 Големият сфинкс в Гиза
 7-те чудеса на Античния свят

Галерия

Външни препратки 

 The Giza Archives
Аз, роботът

„Аз, роботът“ () е сборник фантастични разкази на Айзък Азимов, издаден през 1950. В повечето разкази участва робопсихоложката Сюзън Келвин, работеща за компанията „Юнайтед Стейтс Роботс енд Меканикъл Мен“ - основен производител на роботи с позитронни мозъци. Тя разследва заплетени случаи с роботи, където се преплитат технически, морални и логически проблеми. Разказите са нейни интервюта, в които тя описва професионалния си живот, основно фокусиран върху поведението на роботите. В разказите участват още героите Грегъри Пауъл и Майкъл Донован, които работят в екип, тестващ за неизправности при произведените роботи.

През 2004 година излиза филмът „Аз, роботът“ с участието на Уил Смит, чийто сценарий и сюжет обаче имат много малко общо със сборника на Азимов.

Съдържание 
 „Роби“ (Robbie, публикуван първо през 1940 година)
 „Гоненица“ (Runaround, публикуван първо през 1942 година)
 „Логика“ (Reason, публикуван първо през 1941 година)
 Catch that Rabbit (неиздаден на български)
 „Лъжец!“ (Liar!, публикуван първо през 1941 година)
 „Изгубеният робот“ (Little Lost Robot, публикуван първо през 1947 година)
 „Риск“ (Risk, публикуван първо през 1955 година, не е включен в оригиналното издание на сборника)
 „Улики“ (Evidence, публикуван първо през 1946 година)
 „Гарантирано задоволство“ (Satisfaction Guaranteed, публикуван първо през 1951 година, не е включен в оригиналното издание на сборника)

Книги от 1950 година
Научнофантастични книги
Книги на Айзък Азимов
Американски разкази
Заводск

Заводск (; ) е най-младият град в Полтавска област в Централна Украйна.

Името на града проихожда от „червен завод“. Разположен е на левия бряг на река Сула.

История 
Основан е през 1928 г. на около 8 км югозападно от районния център Лохвица до железопътната линия Гомел - Ромодан - Кременчуг. Там е построена захарна фабрика. През 1977 г. получава статут на град.

Население 
Около 7100 души живеят в Червонозаводск през 1970 г. До 1989 г. броят на населението нараства на 10 076 жители. В града живеят 9024 души към 2001 г.

Икономика 
В града се развива предимно хранително-вкусова промишленост (производство на захар и алкохол).

Градове в Полтавска област