alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Боатин

Боатин е биосферен резерват в България.

Основаване и статут 
Обявен е за резерват с обща площ 1597,2 хектара с Постановление No 7285 на Министерски съвет от 12 юни 1948 година, през 1977 година е обявен за биосферен резерват по програмата „Човек и биосфера“ на ЮНЕСКО.

Местонахождение 
Намира се в най-западната част на национален парк Централен Балкан, северно от връх Тетевенска Баба, в землището на село Дивчовото, по долината на река Дивчовска, която извира от връх Баба и дава началото на река Черни Вит. Резерватът се простира от 800 до 2000 m надморска височина.

Флора 
Почти цялата площ на резервата е заета от гори, като от особена важност са чистите букови гори, защото са най-добре запазените на Балканския полуостров. Тези гори заемат по-ниските части на резервата. Средната възраст на горите е 130 години, но има дървета на възраст над 200 години и високи до 50 m. Освен бук се срещат габър, шестил, явор, трепетлика и др. На по-голяма надморска височина, в иглолистния пояс, се срещат чисти смърчови гори и малки групи от обикновена ела. На територията на резервата се намира и компактно находище на клек.

Фауна 
Има голямо разнообразие от пойни птици. В резервата могат да се наблюдават почти всички видове кълвачи, които се срещат в България. Повечето от тях присъстват в Червената книга на България. Срещат се също и сови. На територията на резервата живее и кафява мечка.

Вижте също 
 Биосферен резерват
 Защитени територии в България

Източници 
 

Биосферни резервати в Стара планина
Асоциативност

Асоциативността е свойство на някои математически операции. Означава че резултатът не зависи от реда на изчисляване на израза, в който операцията участва повече от веднъж.

Формално определение 
За една бинарна операция  над множеството S казваме, че е асоциативна когато:
 за всички .

Примери 
От операциите с множества, асоциативни са например обединението и сечението:

(A ∪ B) ∪ C = A ∪ (B ∪ C)
(A ∩ B) ∩ C = A ∩ (B ∩ C)

Неасоциативни са операциите разлика и декартово произведение на множества:

(A \ B) \ C ≠ A \ (B \ C)
(A × B) × C ≠ A × (B × C)

Алгебра
Стенето

„Стенето“ е резерват, разположен в Национален парк „Централен Балкан“, Стара планина, България.

География 
През съществуването си резервата многократно е променял своите граници и е един от най-големите резервати в национален парк Централен Балкан. Неговата площ е над 3500 хектара. Той обхваща цялото горно течение на река Черни Осъм. Мястото предлага възможност за изучаване на природата без върху нея да е оказано влиянието на човека.

Релефът на резервата е силно разчленен и разнообразен. В местностите „Хайдушко играло“ и „Бивола“ има отвесни скали с височина 150 м. В резервата могат да се видят и скални образувания с фантастична форма, както и пещери, кухини в скалите и др. В границите на „Стенето“ се намира едноименното ждрело. Местността има добре развита карстова основа, което е предпоставка за образуването на карстови пещери и други карстови форми. В резервата се намира една от дългите карстови пещери в България – Куманица, която има дължина от близо 2000 метра. Тук е разположена и втората най-дълбока пропастна пещера в България – Райчова дупка, дълбока 377 метра.

Основаване и статут 
През 1963 г. местността „Стенето“ е обявена за народен парк, като тогавашната площ на защитената територия е около 1607 хектара. Обявен е за резерват с обща площ 3578,8 хектара със Заповед No.214 на Комитета за опазване на природната среда при Министерски съвет от 05.04.1979 година, и се превръща в най-големия природен резарват в рамките на Национален парк „Централен Балкан“. „Стенето“ има площ от близо 3579 хектара. По-късно заедно с други български резервати той е включен в световната мрежа на биосферните резервати по прогарамата на ЮНЕСКО „Човек и биосфера“.

Флора 
Разнообразният релеф и голямата площ на резервата предразполагат към развитието на голям брой растителни видове. Установени са повече от 1000 различни вида растения. В резервата се опазват първични горски системи, които са типични за средната част на Стара планина. 79% от горите са чисти букови гори, които на места са на възраст над 200 години, като се срещат и отделни групи от дървета на възраст от 320 години. Срещат се и смесени широколистни гори: габър, дъб, явор, както и малко иглолистни гори от ела и обикновен смърч. От голямо значение са растенията тис, казашка хвойна и силивряк. В резерват Стенето се намира едно от най-големите находища на лавровишна в България.

Фауна 
„Стенето“ е резерватът, в който са установени по-голям брой птици от всички старопланински резервати. Срещат се редки птици като царският и малкият орел, Египетски лешояд, белоглав лешояд, Орел змияр, соколът орко, уралската улулица, както и кълвач, сова и голям брой горски пойни птици. От бозайниите се срещат два редки вида: кафявата мечка, която е изчезнала от почти цяла Европа и видрата, която се среща само в незамърсени води.

Около 100 от видовете животни, които се срещат тук са включени в различни списъци на защитени животни.

Вижте също 
 Биосферен резерват
 Защитени територии в България

Източници 
 

Биосферни резервати в Стара планина
Методи Андонов

Методи Георгиев Андонов е български театрален и филмов режисьор.

Биография 
Роден е на 16 март 1932 г. в село Калище, Радомирско. През 1955 г. завършва ВИТИЗ „Кръстьо Сарафов“ в София със специалност театрална режисура, след което работи в Бургаския драматичен театър, а от 1959 г. – в Сатиричния театър в София, където са най-големите му успехи, сред които постановки на „Суматоха“ на Йордан Радичков, „Предложение. Сватба. Юбилей“ на Антон Чехов, „Чичовци“ на Иван Вазов, „Михаил Мишкоед“ на Сава Доброплодни, „Смъртта на Тарелкин“ на Александър Сухово-Кобилин, „Ревизор“ на Николай Гогол. През 1968 г. заснема първия си филм, а през 1970 г. напуска Сатиричния театър и започва да се занимава главно с кино.

Умира на 12 април 1974 г. в София.

Филмография 
 Голямата скука (1973)
 Козият рог (1972), по разказа на Николай Хайтов
 Няма нищо по-хубаво от лошото време (1971), по романа на Богомил Райнов
 Бялата стая (1968)

Външни препратки 
 
 85 години от рождението на Методи Андонов, БНТ, Култура.бг, 16 март 2017

Български режисьори
Български театрални режисьори
Възпитаници на НАТФИЗ
Носители на Димитровска награда
Заслужили артисти (България)
Хора от област Перник
Починали в София
Хора с архиви в Централния държавен архив
Джак Стро

Джон Уитакър „Джак“ Стро () е британски политик от Лейбъристката партия. Той е вътрешен министър в първото правителство на Тони Блеър (1997-2001), а след изборите от 2001 става външен министър на Великобритания.

Източници 
 Jack Straws Parlamentarier-Website
 Online exhibition of the May 1968 student protest in Leeds
 Jack Straw
 ConvaTec, Bristol-Myers Squibb, Blair, Straw and Chilcot
 Blackburn Labour Party

Стро, Джак
Есекс
Зебра

Зебрата е сборно общоприето название на два подрода на следните 3 представители на семейство Коне (Equidae):
 Подрод Hippotigris
 Вид Equus quagga – Равнинна зебра
 Вид Equus zebra – Планинска зебра
 Подрод Dolichohippus
 Вид Equus grevyi – Зебра на Греви

По-старите класификации отделят зебрите в самостоятелен род Hippotigris (ивичести или тигрови коне)

Описание 
Зебрата е бяла на черни райета.

Физически характеристики: Възрастната мъжка зебра е висока около 1,6 м и тежи от 300 до 420 кг, а женската около 1,50 и тежи между 250 – 340 кг. Зебрата може да развива максимална скорост 65 км/ч и да бяга с 55 км/ч в продължение на няколко км. Те могат да доживеят до 20 години. Стадото им осигурява безопасност, но за отделилите се от него зебри има вероятност да бъдат нападнати от хищници.

Разпространение 
И трите вида зебри се срещат само в Африка.

Начин на живот и хранене 
Зебрите живеят на малки семейни групи, които се състоят от мъжка зебра, няколко женски и техните малки. Отделните семейства са част от едно голямо стадо. Хранят се с листа, трева и въздушни корени. Също така дъвчат почва за да си набавят нужните минерални вещества.

Размножаване 
Женската зебра ражда по едно малко на година. То тежи около 30 – 35 кг. Тя го отделя от стадото, за да го запази. След около 5-6 дни тя се връща с малкото си. На няколко месеца малките започват да пасат, но продължават да бозаят от майчиното мляко 6 месеца. На около година заживяват самостоятелно.

Коне
Барклейс

„Барклейс банк“ или „Барклис банк“ () е 4-та по големина банка във Великобритания.

Корените на банката могат да бъдат проследени до 1690 г. в Лондон, а името Барклей се появява през 1736 г. Днес банката е световен доставчик на финансови услуги със седалище в Лондон.

Спонсорство 
Банката е основен спонсор на Английската висша лига от 2001 г.

Противоречия

Скандал с фиксиране на курсове 
През юни 2012 г., в резултат на международно разследване, Barclays Bank е глобена с общо £290 милиона (US$450 милиона) за манипулиране на ежедневните настройки на Лондонския междубанков лихвен процент (Libor) и Евро междубанковия лихвен процент (Euribor). Министерството на правосъдието на Съединените щати и Barclays официално се споразумяват, че „манипулирането на подаванията е повлияло на фиксираните ставки в някои случаи“. Това се случва между 2005 и 2009 г., толкова често, колкото всеки ден.

Източници

Външни препратки 
 www.barclays.com

Банки в Лондон
Данон

„Груп Данон“ () е международен производител на хранителни стоки със седалище във Франция. Данон е водещ производител на млечни продукти, минерална вода, бисквити и детски храни.

Компанията е 4-тият по големина в Европа производител на хранителни стоки с обем на продажбите 13 милиарда евро (2005).

Данон е основана през 1917 година от Исак Карасо в Барселона, Каталония, Испания, като малка фабрика за кисело мляко, слабо известно в Западна Европа по това време. Исак кръщава марката на сина си Даниел, чийто прякор на каталонски е Данон. Десет години по-късно е построена първата фабрика във Франция, но по време на Втората световна война компанията се мести в Ню Йорк, където е основана Dannon Milk Products Inc. През 1958 Данон се връща в Париж, където и днес се намира нейното седалище.

Основни търговски марки:
 млечни продукти: Danone, Atimel, Activia
 минерална вода: Volvic, Evian, Wahaha, Aqua
 бисквити: Lu

Компанията разчита на повишаване на известността и продажбите си чрез активно пропагандиране на идеята за здравословен начин на живот, като в няколко страни афишира борба срещу затлъстяването. В България също се пропагандира подобна насоченост на продуктите на Данон, главно чрез Activia. А в САЩ се пускат специални продукти за нискокалорично хранене, предназначени за над 60-те милиона американци, които считат себе си за привърженици на диетите и здравословното хранене.

В България компанията стъпва под името „Данон Сердика“, разполагайки се в бившия млекозавод Сердика София. През 2014 година „Данон Сердика“ продава производствените си мощности в България на американската група „Шрайбер Фуудс“Schreiber Foods", а „Данон Сердика“ остава да функционира като търговско предприятие, внасящо в страната продуктите на „Данон“.

Външни препратки 
 www.danone.com

Бележки 

Френски производители на хранителни стоки
Производители на безалкохолни напитки
Производители на млечни продукти
Предприятия в Париж
Основани във Франция през 1917 година
Оранжев цвят

Оранжевото е основен цвят от бялата слънчева светлина с дължина на вълната 590–620 nm. Цветът е разположен между червения и жълтия в небесната дъга, разпознаваем от човека предимно в светлината, някои плодове и др.

Вторичен цвят в топли тонове в изобразителното изкуство. Оранжевото е производно от червено и жълто, подобно на цветове като зелено и лилаво.

Етимология 
Преди да му бъде измислено отделно име, оранжевият цвят е бил наричан „жълто-червен“. Настоящото си име получава от портокалите през старофренски – orenge, което на свой ред идва от санскритското naranga.

Източници 

Цветове
Lenovo

Lenovo Group Limited (произн. Лено́во Груп Лимитед; , пълно название ), известна по-рано като Legend Group, откъдето идва новото име (Le от Legend и novo, на лат.: нов), е компания в Пекин, корпоративна група.

От 2013 г. насам Lenovo е производителят, който продава най-много персонални компютри в света.

Мажоритарният дял в Lenovo е собственост на контролираната от китайското правителство Legend Group Holdings. През декември 2004 г. Lenovo обявява намерението си да купи подразделението за персонални компютри на водещия в света производител IBM, САЩ, в миналото практически монополист на този пазар. След продажбата IBM прави само сървъри.

Към 2016 г. в компанията са заети повече от 60 000 служители (вкл. и работещите в съвместни предприятия) от над 60 страни. Компанията продава продуктите си в повече от 160 страни.

Една от най-известните марки на Lenovo са лаптопите ThinkPad, която марка Lenovo закупува от IBM през 2005 г., и наречени икономична линия лаптопи, обичани от компютърните ентусиасти.

Източници

Външни препратки 
 Официален сайт

Производители на компютри
Предприятия в Пекин
Основани в Китай през 1984 година
TCL Corporation

TCL Technology (TCL科技) е китайска мултинационална компания за електроника със седалище в Хуйджоу, провинция Гуандун.

Дейността ѝ е проектиране, разработване, производство и продажба на електронни продукти, включително телевизори, мобилни телефони, климатици, перални машини, хладилници, както и малки електрически уреди.

През 2010 г. компанията заема 25-о място в ранглистата на световните производители на потребителска електроника. През 2013 г. достига трето място по пазарен дял при производителите на телевизори.

TCL се състои от 4 отделни компании, регистрирани на борсата: TCL Technology, регистрирана на Шенженската фондова борса , и TCL Electronics Holdings Ltd. ( SEHK : 1070 ), TCL Communication Technology Holdings Ltd. (бивш код SEHK : 2618 ; отписан през 2016), TCL Display Technology ( SEHK : 00334 ) и Tonly Electronics ( SEHK : 01249 ), регистрирани на Хонгконггската фондова борса. 

Слоганът на компанията е абревиатура от The Creative Live, което в превод означава „Творческият живот“.

Външни препратки 
 www.tcl.com

Производители на електроника
Компании, листвани на Шънджъндската борса
Предприятия в Китай
Гуандун
Основани в Китай през 1981 година
Карнеги

Карнеги може да се отнася до:

 Андрю Карнеги
 Дейл Карнеги
 Карнеги Хол
 Университет „Карнеги Мелън“
Максим

Максим може да се отнася за:
 Максим – мъжко име;
 император Максим (220 – 238) – римски император;
 Максим Пловдивски (1850 – 1938) – български православен духовник, скопски (1892 – 1894) и пловдивски митрополит (1906 – 1938);
 Максим Български (1914 – 2012) – български православен духовник, патриарх на Българската православна църква (1971 – 2012);
 „Maxim“ – мъжко списание.
 Максим (картечница)

Вижте също 
 Михаил Охридски (12 век) – охридски архиепископ (1120 – 1143), известен също като Максим
Циркон

Цирконът е минерал с химическо наименование циркониев силикат и химическа формула ZrSiO4, полускъпоценен камък, известен с разнообразните си цветови оттенъци: безцветен, жълт, червен, оранжевочервен, зелен, син, кафяв и черен и др. Хиацинт се нарича разновидност на циркона с жълточервен или червенокафяв цвят. Безцветният циркон по блясък прилича на диаманта и се използва като негов заместител.

Названието си цирконът получава от персийската дума zargun, която означава „златист камък“.

Минерали на циркония
Незосиликати
Тетрагонални минерали
Скъпоценни камъни
Дияла

Вижте Дияла (река) за информация относно едноименната река.

Дияла е една от 18-те административни области в Ирак. Намира се на североизток от Багдад и граничи с Иран. Административният център на Дияла е Бакуба.

Дияла заема площ от 17 685 км2. Населението ѝ е 1 637 226 души (по оценка от юли 2018 г.), повечето от които са сунитски араби и кюрди. Голяма част от областта се отводнява от река Дияла (река), която е голям приток на р. Тигър.

Област Дияла се разделя на шест райони:

 Ал Халис
 Ал Мукдадия
 Бакуба
 Баладруз
 Ханакин
 Кифри

Източници 

Области в Ирак
Административно деление на Ирак

Ирак е разделена на 18 области или (провинции), наричани мухафази на арабски. Всяка област е подразделена на няколко окръга.

Областите са:

Външни препратки 
 www.world-gazetteer.com
Дияла (река)

Дияла () е река в Близкия изток. Тя е приток на р. Тигър и протича през териториите на Иран и Ирак. Дълга е 231 km. Влива се в Тигър при Багдад. Плаването в горната част на р. Дияла не е възможно поради тесните проломи, но долината ѝ предлага на Иран и Ирак важен търговски път. Реката се управлява чрез бент в долната част на Дияла, който контролира наводненията и напоява района на североизток от Багдад.

Бележки 

Реки в Ирак
Ал Анбар

Ал Анбар е срид 18-те мухафази (административни области) на Ирак, с център град Рамади.

Тя е най-голямата по площ област в държавата и представлява голяма част от т.нар. сунитски триъгълник. Граничи със Сирия, Йордания и Саудитска Арабия. Името ѝ означава „хамбар“.

По-големи градове в Ал Анбар са Фалуджа, Рамади, Хит, Абу Граиб, Хадита и др. По оценка за юли 2018 г. населението е 1 771 656 жители.

Източници 

Области в Ирак
Мухафази
Арбил (област)

Арбил, известен още като Ирбил и Ербил, е една от 18-те административни области в Ирак. Административният ѝ център е едноименният град Арбил. Областта се намира в северната част на страната.

Областта заема площ от 14 428 км2. Населението ѝ през 2001 г. е 1 134 300 души. Населена е главно от кюрди и от арабски и туркменски малцинства. От 1974 е част от Кюрдския автономен регион в Северен Ирак.

По оценка за юли 2018 г. населението е 1 854 778 жители.

Стопанството на областта зависи предимно от земеделската продукция, като известен дял в икономиката има и нефтеното производство. Конфликтът между Саддам Хюсеин и иракските кюрди оказва отрицателно влияние върху областта, въпреки че много местни са материално осигурени и дори забогатяват от контрабанда.

Южнокорейският контингент „Зайтун“, в чийто състав влизат около 3000 войници, е изпратен в областта през август 2004 за да извършва мироопазващи и мироподдържащи операции.

В Арбил има много асирийци. Преди около 2000 години в днешната област е съществувало асирийското царство Адиабене. Арбил се намира в сърцето на Древна Асирия.

Източници 

Области в Ирак
Иракски Кюрдистан
Арбил

Арбил, по-често Ербил, също Ирбил (; ; ; ) е град в Ирак. Той е административен център на област Арбил, Северен Ирак и столица на автономния район Иракски Кюрдистан.

Населението на града през 2012 година е 1 509 026 души. Това е едно от най-старите постоянно населявани селища на света.

География 

Градът се намира в автономния район Кюрдистан и е населен основно с кюрди. Намира се на 80 километра източно от Мосул.

Население

Побратимени градове 
  Брашов, Румъния

Източници 

Градове в Ирак
Иракски Кюрдистан
Бабил

Бабил е една от 18-те административни области в Ирак, покриваща площ от 6468 км2. Населението ѝ през 2014 г. е 2 000 000 души. Административният ѝ център е град Ал Хила.

Руините на древния град Вавилон се намират в областта. Там е едно от предполагаемите местоположения на библейската Вавилонска кула, построена от цар Нимрод.

По оценка за юли 2018 г. населението е 2 065 042 жители.

Удай Хюсеин, покойният син на диктатора Саддам Хюсеин, използвал думата „Babil“ като парола в своите акаунти за e-mail.

Източници 

Области в Ирак
Багдад (област)

Багдад е една от 18-те административни области в Ирак. Тя включва столицата Багдад и околните селища. Площ – 734 km². Повечето от нападенията на САЩ и на коалиционните сили са извършени в тази област.

По оценка за юли 2018 г. населението е 8 126 755 жители.

Източници 

Области в Ирак
Басра (област)

Басра или Ал Басра е една от 18-те административни области в Ирак. Административният ѝ център е Басра – най-големият град в Южен Ирак. Областта граничи с Кувейт на юг и с Иран на изток. Площта ѝ е 19 070 км2 а населението – 2 908 491 души (по оценка от юли 2018 г.).

По времето на Османската империя област Басра включва Кувейт. След поражението на Османската империя през Първата световна война Великобритания събира старите османски провинции Басра, Багдад и Мосул и така формира държавата Ирак, която контролира чрез мандат на Обществото на народите (малко преди избухването на Първата световна война Кувейт става британски протекторат).

Източници 

Области в Ирак
Дахук

Вижте Дахук (град) за информация относно едноименния град в Ирак.

Дахук или Дохук е една от 18-те административни области в Ирак. Намира се в най-северната част на страната и е част от Кюрдския автономен регион. Административен център на областта е едноименният град Дахук. По оценка за юли 2018 г. населението е 1 292 535 жители.

Източници 

Области в Ирак
Иракски Кюрдистан
Дахук (град)

Дахук, известен още като Дохук () е град, административен център на област Дахук, Ирак. Населението на града през 2012 година е 283 608 души. Името на града означава „малко село“.

Население 

В града живеят главно кюрди, но има и асирийско малцинство.

Побратимени градове 
  Гейнсвил, САЩ

Източници 

Градове в Ирак
Иракски Кюрдистан
Англиканство

Англиканството е християнска деноминация, обединяваща църкви с исторически връзка с Църквата на Англия или с подобна структура и вярвания. Счита се за клон на протестантството.

Думата англиканство произхожда от ecclesia anglicana (на средновековен латински), което означава „английска църква“ и датира поне от 1246 г. Привържениците на англиканизма се наричат англикани (или англиканци) и голяма част от тях принадлежат към църкви, които са част от световното Англиканско съобщество. Англиканството богословски стои между римокатолицизма и протестантството.

Англиканството става държавната религия в Англия през XVI век. Тази промяна датира от управлението на Хенри VIII. Кралят влиза в спор с папа Климент VII, защото не успява да получи от него одобрение за разтрогването на брака си с Катерина Арагонска през 1534 г. Тогава той решава да застане начело на английската църква и да я отдели от Ватикана.

Неговият наследник крал Едуард VI потвърждава това разцепление. Наследилата го негова по-голяма сестра (от първия брак на баща им с испанската му съпруга) католичката кралица Мария I Тюдор иска да унищожи делото на двамата си предшественици, но пролятата от нея кръв допринася само за по-голяма неприязън към католицизма. Ето защо тяхната по-малка сестра кралица Елизабет I с голяма лекота успява да получи одобрението на Тридесет и двамата членове на „Веруюто“ на англиканската църква през 1562 г.

От законова гледна точка с акта на английския парламент от 16 януари 1581 г. англиканството става държавна религия и отделна от католицизма.

Особеност на тази църква е, че англиканите възприемат някои протестантски вярвания, но запазват много сходни точки с католичеството, особено йерархията. В англиканската църква причастието се приема по един и същ начин, както от обикновените вярващи, така и от пасторите.

Англиканската църква ръкополага Либи Лейн като първата епископка в своята история през 2015 г.

Източници

Външни препратки 
 Англикански църкви по света

 
Християнски деноминации, основани във Великобритания
Ди Кар

Ди Кар (на арабски ذي قار) е една от 18-те административни области в Ирак. Покрива площ от 12 900 км2 а населението ѝ, по оценка от юли 2018 г. е 2 095 172 души. Административният център на област Ди Кар е град Насирия.

Източници 

Области в Ирак
Кербала (област)

Кербала е една от 18-те административни области в Ирак. Покрива площ от 5034 km2. Населението през 2013 г. е 1 218 732 жители. Административният ѝ център е град Кербала.

Източници 

Области в Ирак
Майсан

Мейсан е една от 18-те административни области в Ирак. Административният ѝ център е град Ал Амара. Областта се намира в източната част на страната и граничи с Иран. По оценка за юли 2018 г. населението е 1 112 673 жители.

Източници 

Области в Ирак
Наджаф (област)

Наджаф е една от 18-те административни области в Ирак. Покрива площ от 28 824 км2 а населението ѝ, по оценка от юли 2018 г. е 1 471 592 души. Административният ѝ център е едноименният град Наджаф.

Източници 

Области в Ирак
Теуелче

Теуелче е общото наименование на коренните жители на Патагония. Ранните европейски изследователи са смятали, че населението на Патагония се състои от много високи хора - гиганти, както са били описани от Магелан. Често са наричани патагонци.

Към 2001 г. има около 4300 Теуелче в провинциите Чубут и Санта Круз и още около 1637 в други части на Аржентина.

Индиански народи
Патагония
Шато дьо Лош

Шато дьо Лош () е замък в регион Център, Франция, основан през 9 век. Построен на 500 m над река Индр и град Лош от Хенри II, граф на Анжу, впоследствие достроен от неговия син Ричард Лъвското сърце, замъкът принадлежи на графовете на Анжу от 886 до 1205, когато френският крал Филип II Август го отнема от английския крал Джон. От средата на 13 век до времето на Шарл IX служи за резиденция на френските крале.

Външни препратки 

Замъци във Франция
Център-Вал дьо Лоар
Електрическо напрежение

Електрическото напрежение () е физична величина, характеризираща изменението на потенциалната енергия на единица електрически заряд. Електрическото напрежение предизвиква протичането на електрически ток. От закона на Ом следва, че токът е пропорционален на напрежението. Между две точки възниква електрическо напрежение само ако те имат различни потенциали: .

Мерна единица 
Единицата за електрическо напрежение в международната система единици SI се нарича волт и се бележи с V.

Химичните реакции между веществата в една батерия преобразуват химичната енергия в електрична и натрупват между полюсите разноименни заряди. Тези заряди действат чрез електрични сили на свободните електрони в жичката на лампата, вследствие на което протича ток и лампата започва да свети.

Мярка за енергията, преобразувана от един източник в електроенергия при преминаване през него на заряд един кулон, е величината електрическо напрежение: U =W/q. 

По-голямото напрежение на източника означава и по-големи електрични сили, действащи на свободните електрони в проводящата среда. Това обаче невинаги означава, че се пренася много голяма мощност до консуматорите, тъй като са възможни големи падове на напрежението под товар.

В теоретичната електротехника е въведено понятието идеален източник на напрежение. Това улеснява изчисляването на електрически вериги, като се пренебрегват някои процеси.

Източници 

Физични величини
Електромагнетизъм
Артър Милър

Артър Ашър Милър () е американски драматург, носител на награда „Пулицър“.

Биография 
Роден е на 17 октомври 1915 г. в Ню Йорк, САЩ. Баща му е поляк, а майка му еврейка. Следва журналистика в Мичиганския университет, където е репортер и редактор в студентския вестник „Мичиган Дейли“.

Артър Милър се утвърждава като значима фигура в американския театър. Автор е на пиеси, печелили редица награди, като „Всички мои синове“, „Смъртта на търговския пътник“ и др.

Има три брака – с Мери Слатъри (1940–1956), с актрисата Мерилин Монро (1956–1961) и с фотографката Инге Морат (1962–2002). Бракът му с Монро му носи световна известност.

Умира на 89-годишна възраст в Роксбъри, Кънектикът на 10 февруари 2005 г.

Произведения

Самостоятелни романи 
 Focus (1945)Фокус, изд.: ИК „ЕРА“, София (2010), прев. Весела Прошкова

Пиеси 
 All My Sons (1947)
 Death of a Salesman (1949)
 An Enemy of the People (1950)
 The Crucible (1953)
 A Memory of Two Mondays (1955)
 A View From The Bridge (1955)
 The Misfits (1961)
 After the Fall (1964)След грехопадението, изд.: „Народна култура“, София (1966), прев. Кръстан Дянков
 Incident At Vichy (1964)
 The Price (1968)
 Playing for Time (1979)
 The American Clock (1981)
 Elegy For a Lady (1982)
 Everybody Wins (1990)
 The Last Yankee (1991)
 The Ride Down Mount Morgan (1991)
 Broken Glass (1994)
 Mr. Peters' Connections (1998)
 The Man Who Had All the Luck (1999)
 Resurrection Blues (2002)

Сборници 
 The Collected Plays of Arthur Miller (1905)
 I Don't Need You Anymore (1967)
 Presence (2007)

Документалистика 
 Situation Normal (1944)
 In Russia (1969) – с Инге Морат
 In the Country (1977) – с Инге Морат
 Chinese Encounters (1979)
 Echoes Down the Corridor (1980)Избрани есета, изд.: ИК „Рата“, София (2005), прев. Весела Прошкова и др.
 Timebends (1980)
 'Salesman' In Beijing (1984)
 The Theater Essays Of Arthur Miller (1994)
 Collected Essays (2016)

Източници 

  Биография и библиография на Артър Милър във „Fantasticfiction“

Външни препратки 
 

 

Американски драматурзи
Американски есеисти
Американски автобиографи
Американски общественици
Мичигански университет
Носители на награда „Пулицър“
Носители на праймтайм награди „Еми“
Американски агностици
Евреи в САЩ
Родени в Ню Йорк
Починали в Кънектикът
Починали от рак
Договори от Осло

Договорите от Осло () са няколко споразумения, сключени между Израел и Организацията за освобождение на Палестина (ООП), която действа като представител на палестинския народ. Те са подписани през 1993 г. като част от мирния процес в израелско-палестинския конфликт и официално са наричани Декларация на принципите. Въпреки големите надежди, изказани в договорите и в последвалите споразумения, които също дават надежди за нормализацията на израелските отношения с арабския свят, проблемът все още не е разрешен.

Израелско-палестински конфликт
Административно деление на Армения

Към 1 януари 2019 г. в административно-териториално отношение Армения се дели на:
 области – 10 броя ( – марз), които от своя страна включват градски и селски общини;
 административни райони – 55 броя, в т.ч. 13 района с републиканско подчинение;
 градове – 50 броя, в т.ч. 1 град с републиканско подчинение (Ереван), обособен със специален административен статут и 49 града с областно подчинение
 селища от градски тип – няма.

Историческа справка 
Арменската ССР е образувана на 29 ноември 1920 г. На 12 март 1922 г. влиза в състава на Заквказката СФСР, а на 30 декември същата година в състава на СССР, като административна единица на ЗСФСР. На 5 декември 1936 г. ЗСФСР е закрита и Арменската ССР влиза като пълноправен член в състава на СССР.

През 1920-те години Арменската ССР се дели на уезди (области, през 1928 г. те са били 10 броя). През 1929 г. републиката е разделена на 5 окръга (Еривански, Зангезурски, Ленинакански, Лорийски и Севански), които от своя страна се делят на райони. Само след година окръзите са закрити и всичките им райони преминават под непосредствено републиканско подчинение. През годините числото на районите се е колебало в пределите 26 – 36. През януари 1952 г. Арменската ССР отново е разделена на окръзи: Еревански, Кировакански и Ленинакански, но още през май 1953 г. окръжното деление е премахнато като неефективно. С малки изменения районното деление е просъществувало в Армения до 7 ноември 1995 г., когато е въведено сега съществуващото деление на области (марзи), включващи бившите 36 района.

Източници

Вижте също 
 Карабах
Нобелова награда за мир

Нòбеловата награда за мир е една от петте Нобелови награди, учредени през 1895 г. съгласно завещанието на шведския индустриалец и изобретател Алфред Нобел. От 1901 г. наградата се връчва ежегодно в деня на смъртта на Нобел – 10 декември. За разлика от Нобеловите награди за физика, химия, медицина и литература, които се дават всяка година в Стокхолм, наградата за мир се връчва в Осло.

Към 2009, паричната стойност на наградата е 10 милиона шведски крони (около US$ 1,4 млн.)

Лауреати 
Списък: Носители на Нобелова награда за мир

Външни препратки 
 Официалната страница, посветена на Нобелова награда за мир

Мир
Външна политика на Норвегия
Награди за мир
Осло
Интифада ал-Акса

Интифадата ал-Акса е вълна на насилие и политически конфликти, започнала през септември 2000 г. между палестинските араби и израелтяните. Тя е наричана още Втората интифада (вж. още Първа интифада). „Интифада“ е арабски термин и означава „въстание“. Много палестинци смятат интифадата за националноосвободителна война срещу окупаторите, а израелците я разглеждат като терористична акция.

Израелско-палестински конфликт
Конфликти през 2000 година
2000 година в Азия
Министър-председател на Израел

Министър-председателят на Израел е избраният ръководител на израелското правителство. Обикновено той е лидер на най-голямата политическа партия или на коалиция в Кнесета (израелския парламент).

Министър-председатели на Израел от 1948 г. до днес

Живи бивши министър-председатели 

 
Списъци на заемали длъжности
Ехуд Барак

Ехуд Барак (иврит: אֵהוּד בָּרָק) е израелски военен и политически деец, 10-и министър-председател на Израел (1999 – 2001).

Постъпва през 1959 в армията на Израел и служи там 35 години, като стига до чин генерал-лейтенант. Награждаван е с многобройни военни отличия, добива академични титли от Еврейския университет в Йерусалим и от Станфордския университет.
През 1995 Барак е министър на вътрешните работи, а през периода 1995 – 1996 е и министър на външните работи на държавата Израел. През 1996 е избран и за шеф на Работническата партия.

На 17 май 1999 печели изборите за министър-председател. Опитва се да задвижи отново мирния процес с палестинците, но поради натрупаното и в двете страни недоверие насилието ескалира. На 28 септември 2000 Ариел Шарон посещава джамията Ал-Акса в Йерусалим, което става причина за избухването на т.нар. Втора интифада. На 29 януари 2001 Барак губи изборите за министър-председател от Ариел Шарон.

Израелски генерали
Израелски политици
Евреи ашкенази
Министър-председатели на Израел
Министри на външните работи на Израел
Израелски министри
Министри на отбраната на Израел
Членове на Кнесета на Израел
Среща в Кемп Дейвид през 2000

На срещата в Кемп Дейвид, състояла се през юли 2000 г., взимат участие президентът на САЩ Бил Клинтън, израелският министър-председател Ехуд Барак и председателят на Палестинската автономия Ясер Арафат.

На нея е направен опит да бъде договорен мир, който да прекрати непрекъсващия израелско-палестински конфликт.

Външна политика на САЩ
Израелско-палестински конфликт
История на Палестина
История на Израел
Израелска партия на труда

Израелската партия на труда () е лявоцентристка социалдемократическа политическа партия в Израел.

Създадена е през 1968 година със сливането на партията Мапаи и няколко по-малки организации, подкрепящи социалистическия ционизъм, водещото политическо течение през първите десетилетия от историята на Израел. Като основна партия на израелската левица, Партията на труда излъчва министър-председателите на страната през 1968 – 1977, 1984 – 1986, 1992 – 1996 и 1999 – 2001 година.

На парламентарните избори през 2013 година Израелската партия на труда остава на трето място с 11% от гласовете и 15 от 120 места в Кнесета. През 2015 година партията е в коалицията Ционистки съюз, заедно с Хатнуа, и получава 19 депутатски места.

Списък на лидерите на партията 
 Леви Ешкол 1968 – 1969
 Голда Меир 1969 – 1974
 Ицхак Рабин 1974 – 1977
 Шимон Перес 1977 – 1992
 Ицхак Рабин 1992 – 1995
 Шимон Перес 1995 – 1997
 Ехуд Барак 1997 – 2001
 Бинямин Бен-Елиезер 2001 – 2002
 Амрам Мицна 2002 – 2003
 Шимон Перес 2003 – 2005
 Амир Перец 2005 – 2007
 Ехуд Барак 2007 – 2011
 Шели Яхимович 2011 – 2013
 Ицхак Херцог 2013 – 2017
 Авраам Габай 2017 -

Фракции в Кнесета
Социалдемократически партии
Политически партии в Израел
Ционистки партии
Основани в Израел през 1948 година
Ликуд

Ликуд (, „Консолидация“) е дясноцентристка консервативна политическа партия в Израел. Някои от най-известните ѝ членове са или били Ариел Шарон, Бенямин Нетаняху, Менахем Бегин и Моше Кацав.

История 
Ликуд има своите корени в образуваната през 1948 г. партия „Херут“ (на бълг. „Свобода“), чийто председател е Менахем Бегин. През 1965 г. Херут се обединява с Либералната партия. Преди изборите за Кнесет през 1973 г. по настояване на напусналия армията Ариел Шарон се образува обединение на двете партии с други малки десни партии и така се поставя началото на блока Ликуд.

На изборите от 1977 г. Ликуд се превръща в най-голямата политическа сила в Израел, Менахим Бегин става министър-председател. През 1983 г. начело на Ликуд застава Ицхак Шамир. Година по-късно за първи път Ликуд образува правителство на националното единство заедно Партията на труда. В периода от 1992 – 1992 г. Шамир управлява заедно с коалиции с десни и религиозни партии. От 1996 г. до 1999 г. начело на Израел е отново министър-председател от Ликуд-Бенямин Нетаняху. През февруари 2001 г. начело на държавата Израел е Ариел Шарон – лидер на Ликуд по това време.

През ноември 2005 г. Шарон напуска Ликуд и полага основите на сравнително либералната партия „Кадима“. Причина за това разцепление в редиците на Ликуд е спорът относно едностранното изтегляне на Израел от Ивицата Газа. Въпросното разцепление на Ликуд води до значителното отслабване на влиянието на партията в израелското общество-на изборите през март 2006 г. Ликуд се представя едва четвърт от избирателите.

На изборите през 2009 година партията успява да се пребори, заемайки второто място след Кадима, начело с Ципи Ливни, но успява да състави коалиционно правителство, начело с Бенямин Нетаняху. През 2013 година Ликуд участва в изборите с общи листи с националистическата партия Нашият дом Израел. Въпреки значителната загуба на гласове, коалицията на двете партии е първа с 23% от гласовете, като Ликуд получава 20 от 120 места в Кнесета. Партията участва самостоятелно на изборите през 2015 година и получава 23% от гласовете и 30 депутатски места.

Програма 
По традиция за Ликуд гласуват по-бедните слоеве на израелското общество-евреите и техните потомци пристигнали в Израел от африкански и азиатски страни. Привържениците на партията застъпват становището за продължаване на еврейската колонизация на Западния бряг на р. Йордан. Партията застъпва националконсервативни цености и се стреми да съхрани бъдещето на Израел като държава на евреите.

Източници 

Консервативни партии
Ционистки партии
Фракции в Кнесета
Основани в Израел през 1973 година
Източен Йерусалим

Източен Йерусалим е част от Йерусалим, считана за столица на Държавата Палестина.

Тя се контролира от Йордания от Арабско-израелската война от 1948 г. до Шестдневната война през 1967. Там е Старият град и едни от най-свещените места за евреите, мюсюлманите и християните, включително Стената на плача и Храмовия хълм. Източен Йерусалим е в основата на арабско-израелския конфликт, като войнстващите фракции водят словесни и военни спорове за контрол върху него.

География на Йерусалим
Арабско-израелски конфликт
Арабски столици на културата
История на Йордания
Градове в Палестина
Анексия

Анексията или анекс е едностранно, насилствено присъединяване на територия към друга територия. Анексията се отличава от окупацията, която сама по себе си не води до изменения на юридическата принадлежност на територията.

Примери за анексия 
През 1967 Израел анексира Източен Йерусалим, дотогава намиращ се под контрола на Йордания, а през 1981 – сирийските Голанските възвишения.

Други примери за анексия са анексирането на Босна и Херцеговина от Австро-Унгария през 1908; румънското анексиране на Бесарабия през 1918; Нацистка Германия анексира Судетската област през 1938; анексирането в периода 1939 – 1941 от СССР Западна Украйна, Западен Беларус, Северна Буковина, Латвия, Литва, Естония, Бесарабия и Тува; от САЩ 1846 – 1848 – почти половината от територията на Мексико и по-точно Горна Калифорния и Ню Мексико, земите на днешните щати - Калифорния, Ню Мексико, Аризона, Невада и Юта. 

През 2022 г. Русия по време на специалната военна операция прави референдум в районите на Донецк, Луганск, Херсон и Запорожие, като на 30 септември руският президент Владимир Путин обявява, че тези територии стават част от Руската федерация, но скоро след това те са осъдени от ОН и ЕС и са обявени за незакони.

Вижте също 
 Аншлус

Международни отношения
Негев

Негев е пустинен регион в Южен Израел, който обхваща около 60 % от територията на страната (13 000 km².) и в който живеят около 10 % от населението на еврейската държава.

Най-големият град в областта е Беер Шева (около 205 810 жители). Общо в Негев живеят около 500 000 души, голяма част от които преселници от Русия и Грузия. Пустинята се използва и от израелските военни като полигон за изстрелване на ракети.
В Негев се намира и град Димона, известен с намиращия се наблизо до него израелски атомен център.

Външни препратки 

 Фондацията Негев 

Пустини в Азия
География на Израел
Места от Новия завет
Бантустан

Бантустан е територия, отделена за черните южноафриканци като част от политиката на апартейд.

През 1913 г. южноафриканското правителство започва изграждане на резервати за част от нeгърското население на страната. През 1951 г. териториите на тези резервати получават статут на „племенни родини“. През 1970 г. на жителите на тези „племенни родини“ им се отнема южноафриканското гражданство, и получават гражданство на тази в която живеят. Общият брой на „племенните родини“ е бил 10 като 6 от тях получават статут на автономни области, а 4 получават пълна независимост. Независимостта обаче никога не е била признавана от друга държава с изключение на самите тях и Република Южна Африка. Всички са реинтегрирани към Южна Африка през 1994 г.

На територията на днешна Намибия, която е била колония на ЮАР, южноафриканското правителство също създава 10 бантустана. Те обаче получават само различна степен на самоуправление, не и независимост. Всички намибийски бантустани са ликвидирани през 1989 г., и са реинтегрирани изцяло към територията на страната по време на процеса, водещ към независимостта ѝ.

Бантустани в Южна Африка

Автономни бантустани 

 Газанкулу
 Кангване
 КваЗулу
 КваКва
 КваНдебеле
 Лебова

Независими бантустани

Бантустани в Намибия 

 Каоковелд
 Дамараленд
 Бастерленд
 Тсваналенд
 Намаленд
 Херероленд
 Бушменленд
 Каприви
 Каванголенд
 Овамболенд

Апартейд в Южна Африка
История на РЮА
Политика на Република Южна Африка
Тактика

Военна тактика е науката и изкуството за разполагането на военните сили, както и техниките за използване на оръжия или военни единици, в комбинация с въвличането и побеждаването на врага в битка . В този смисъл тактиката е теория и практика за подготовка и водене на боя, съставна част на военното изкуство.

Общият план, който представлява стратегията, може да съдържа няколко отделни тактики, които са по-малки, но конкретно фокусирани към резултати, планове .

Военната тактика изучава същността, закономерността, организацията и воденето на боя. Определя мястото и начина на бойното използване на всеки от родовете войски, в зависимост от неговите тактически и технически възможности. Всеки вид въоръжени сили има своя специфична обща тактика и тактика на родовете войски.

Тактиката се дели на:
 елементарна тактика (уставна)
 приложна тактика (интелектуална)

Вижте също 
 Военна стратегия
 Списък с военни тактики

Източници
Асиметрична война

Асиметрична война е военен термин за война, при която военните способности или приетите методи за сражение не съответстват при двете воюващи групи. По този начин по-слабата страна е принудена да използва своите преимущества по-интензивно или да уязви противника в слабите му страни, за да има шанс да спечели конфликта.

Вижте също 
 Партизанска война
 Тероризъм

Видове войни
Бригади на мъчениците от Ал-Акса

Бригадите на мъчениците от Ал-Акса (كتائب شهداء الاقصى) са палестинска групировка, близка на организацията Фатах. Те са движещи сили на Интифадата Ал-Акса. Името идва от джамията Ал-Акса, едно от свещените места за мюсюлманите и икона на палестинското движение. Редиците на бригадите се попълват от Танзим — бойна младежка групировка в ал Фатах. След смъртта на Ясер Арафат на 11 ноември 2004 тя е преименувана на Бригади на мъченика Ясер Арафат, но по-късно отново приемат старото си име.

Израелско-палестински конфликт
Организации в Палестина
Терористични организации
Въоръжени сили на Палестина
Отбранителен щит

Операция Отбранителен щит (; ) е голяма военна операция, извършена от Израелските отбранителни сили през април 2002. Това е най-голямата военна операция на Западния бряг от времето на Шестдневната война през 1967 г.

Израелско-палестински конфликт
Фигаро

„Фигаро́“ () е френски вестник, сред водещите всекидневници в страната.

Редакторският му колектив е консервативно настроен и като цяло подкрепя политическата партия Сбор за Републиката и нейния наследник Съюза за народно движение.

Парижкият вестник е основан през 1826 година като сатиричен ежеседмичник. Името и мотото си взима от „Севилският бръснар“ – пиеса от Пиер Бомарше. Мотото на вестника Sans la liberte de blamer, il n'est point d'eloge flatteur означава Няма похвала без свободата да критикуваш.

До 1854 г. вестникът не се публикува редовно. Същата година е поет от Хиполит дьо Вилемесан. До 1866 г. се радва на най-големия тираж в страната. Става всекидневник на 16 ноември 1866 г., когато са закупени 56 000 броя. Сред сътрудниците на вестника в ранните му години са Алберт Волф, Емил Зола, Алфонс Кар и Жул Клерти.

На 16 март 1914 г. Гастон Калмет, редактор на „Фигаро“, е убит от Хенриет Кьоло, съпругата на бившия премиер на Франция Жозеф Кьоло. Причината е, че Калмет публикува писмо, което поставя под съмнение честността на Жозеф Кьоло в личен план.

До началото на Втората световна война „Фигаро“ се превръща във водещ френски вестник. След войната става трибуна на по-богатата част от средната класа, а днес продължава да отстоява консервативните си позиции.

През 1922 г. е закупен от парфюмерийния магнат и милионер Франсоа Коти. Робер Ерсан купува вестника през 1975 г. Групата „Карлайл“ получава 40% от вестника (1999), които продава през март 2002 г.

Към 2004 г. „Фигаро“ се управлява от Серж Дасо – консервативен бизнесмен и политик, който е известен главно като собственика на самолетния производител „Dassault Aviation“.

Според някои е скандално това, че собственикът на голям национален вестник контролира и голям военен снабдител, а освен това е кмет и сенатор от управляващата партия, а синът му Оливие Дасо е член на френския парламент и принадлежи към същата партия. В отговор на това Дасо вмята в интервю по националното радио „Франс Интер“, че „вестниците трябва да разпространяват здравословни идеи“, а „левите идеи не са здравословни идеи“.

Външни препратки 
 Официален сайт

Вестници в Париж
Сатирични вестници
Основани във Франция през 1826 година
Форбс

„Форбс“ () е списание за бизнес и финанси, издавано от едноименната издателска и медийна компания в Ню Йорк, САЩ.

Списанието е известно основно със своите класации, които изготвя, включително списъка на най-богатите американци (Форбс 400) и списъка на милиардерите.

Мотото на списанието е „Капиталистическият инструмент“ (The Capitalist Tool). Главен редактор е Стийв Форбс.

Списанието е основано през 1917 г. от Б. Ч. Форбс. След смъртта му през 1954 г. и смъртта на сина му Брус през 1964 г., то се свързва с вторият  му син Малкълм Форбс (1917 – 1990). Днес компанията се ръководи от Малкълм Стивънсън Форбс-младши, известен повече като Стийв Форбс (р. 1948), и от неговите братя.

От януари 2010 г. насам централата на списанието се намира на Пето авеню в Манхатън.

„Форбс“ е водещо списание в деловия свят. Признанието си получава благодарение на смелите си изследвания в областта на бизнеса и обективните си оценки за събитията, а също и с различните списъци и рейтинги. Сред тях най-голяма известност получава списъкът на милиардерите в света. В този списък няма милиардери от България.

Българска секция 
През 2011 г. Форбс създава своя българска секция. Тя издава през 2012 г. своя списък „Топ 30 на най-влиятелните българи за 2012 г.“

Източници 

Бизнес списания
Списания в Ню Йорк
Издателства в Ню Йорк
Икономически списания в САЩ
Основани в САЩ през 1917 година
Рамала

Рамала (на арабски رام الله) е палестински град на Западния бряг, разположен на около 10 км северно от Йерусалим на височина 875 метра над морското равнище. Де факто е столица на Палестинската автономия, с население от близо 27 460 души (2007). Намира се в провинция Рамала и ел Бира. Исторически погледнато Рамала е християнски град, но днес мюсюлманите съставляват по-голямата част от населението.

Етимология 
Името на Рамала (Rāmallāh) е съставено от двете думи „рам“ (или „рама“) и „аллах“ заедно. „Рам“ на арамейски означава високо място, „аллах“ е арабската дума за бог, а свободен превод би довело до Божия хълм.

История 
Рамала е създаден през ок. 1550 година от арабски християни, дошли от Йемен и до началото на XX век е бил малко фермерско село. През 1908 г. придобива права на град. Първоначално е обитаван от християни, но след Арабско-израелската война от 1948 г. мюсюлмански бежанци от Израел започнали да се заселват в града. През 1995 г. Рамала официално става част от Палестинската автономия.

Население

Вижте също 
 Списък на градовете в Палестинската автономия

Побратимени градове 
  Бирмингам, Великобритания
  Тронхайм, Норвегия

Външни препратки 
 www.ramallah.ps 

Градове в Палестина
Столици в Азия
Западен бряг