alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Plech

Plech je plochá kovová deska vyráběná tvářením (kováním, tažením, válcováním za tepla nebo za studena) v různých tloušťkách. Slouží jako polotovar pro další výrobky. Nejvíce je využíván ocelový plech, význam má také plech měděný, mosazný, plechy z hliníkových slitin a titan-zinkový plech nově používaný na okapy, svody vody ze střech domů.

Ocelový plech 
Ocelový plech je velice mnohostranný materiál, využívaný především pro výrobu karosérií strojů. Je snadno tvarovatelný a přitom pevný. Nevýhodou je to, že uhlíková ocel snadno podléhá korozi. Proto musí být plech chráněn ochrannými nátěry nebo pokovením – používá se zinek, hliník, cín, nikl nebo chrom.

Pozinkovaný plech 
Vzhledem k tomu, že ocel podléhá snadno korozi, je často ocelový plech chráněn vrstvou zinku. Zinek tvoří s železem elektrický článek, v němž dochází ke korozi zinkové vrstvy. Až do rozpuštění vrstvy zinku je ocel chráněna před korozí. Zinek se nanáší na povrch žárově buď ponorem nebo nástřikem, nebo galvanicky.

Pocínovaný plech 
V potravinářství se používá plech chráněný vrstvou cínu, který na rozdíl od zinku nereaguje s potravinami; dále se používá v elektrotechnických oborech jako výlisky pro vysokonapěťové rozvaděče a transformátory (šíjny).

Jiné materiály 
Plechy z jiných materiálů se užívají tam, kde jsou vlastnosti ocele nedostatečné. Měděný plech, který dobře odolává korozi, je využíván ve stavebnictví pro rozvody vody a jako krytina střech. Hliníkové slitiny jsou materiálem pro plechy používané v leteckém průmyslu a tam, kde je požadována nízká hmotnost výrobků. Mosazný plech je používán pro výrobu hudebních nástrojů a v elektrotechnice pro výrobu kabelových ok a spojek.

Související články 
 Ocel
 Korozivzdorná ocel
 Koroze
 Pozinkování
 Plechovka

Externí odkazy 
 
 
 
 

Kovové materiály
ISO 3166-2:CC

Kódy ISO 3166-2 pro Kokosové ostrovy neidentifikují žádné regiony (stav v roce 2015).

Související články 
 .cc, doména nejvyššího řádu Kokosových ostrovů.
 ISO 3166-2, seznam kódů územně správních celků všech zemí.
 ISO 3166-1, seznam kódů všech zemí, používaných současně jako jejich doménová jména na internetu.

CC
Austrálie
Optimum spotřebitele

Optimem spotřebitele se v ekonomické teorii nazývá taková situace, kdy spotřebitel volí optimální kombinaci statků v rámci svých tržních možností (tzn. v závislosti na svém disponibilním důchodu a cenách statků) a svých preferencí.

Optimum se nachází na bodě doteku nejvyšší indiferenční křivky (křivky s co nejvyšším užitkem) a důchodové křivky (křivky, která určuje, které kombinace statků si spotřebitel může za svůj důchod pořídit).

Určení optima spotřebitele závisí na teoretických předpokladech o měření užitku.

Pokud uvažujeme kardinalistický přístup měření užitku (tzn. užitek je přímo měřitelný), tak platí, že optimální množství jednoho statku (např. statku X) je takové, při kterém se mezní užitek rovná ceně:

 

 kde  je mezní užitek z poslední spotřebované jednotky statku X
  je cena jednotky statku X

Pro množinu statků pak platí, že optimální kombinace statků je taková, pro kterou platí:

Uvažujme ordinalistický přístup měření užitku (tzn. užitek není přímo měřitelný, spotřebitel však dokáže určit své preference). 

Mikroekonomie
Saně

Saně nebo sáně, zdrobněle sáňky, jsou dopravní prostředek, který se pohybuje klouzáním po sněhu. Skládá se ze dvou sanic a nástavby mezi nimi.

Saně jsou pro pohyb po sněhu výhodnější, než kolová vozidla. Je to proto, že se podkladu dotýkají na větší ploše, a proto se méně do sněhu boří. V oblastech s velkou sněhovou pokrývkou byly saně v minulosti prakticky jediným prostředkem pro dopravu nákladů. Poháněny mohou být buď lidskou silou, gravitační silou nebo spřežením, které je tažené koňmi, severskými psy či soby. Existují i saně poháněné tlačnou vrtulí (aerosaně).

Saně se používají také jako náčiní v sáňkařském sportu zařazeném do olympijského programu, kde ale závody probíhají na ledových drahách.

Příbuznými dopravními prostředky saní jsou lyže, brusle a skiboby. Dnes jsou saně v mnoha případech nahrazovány také sněžnými skútry.

Saně jsou vyráběny dodnes nejčastěji ze dřeva, ale objevují se i saně plastové nebo ocelové. Výrobou saní se historicky zabývali koláři. K výrobě saní se používalo nejčastěji jasanové dřevo. Konstrukční spoje se nelepily, pouze zajišťovaly hřebíky nebo vruty, případně se zaklínovaly.

Terminologie a konstrukce dřevěných saní 
Kurzívou jsou uvedeny slangové kolářské výrazy užívané v Podkrkonoší.
 Sanice (vohnoutek) - část, po které saně kloužou. Přední část bývá ohnutá, čímž saně získávají charakteristický vzhled. Vohnoutky jsou na výrobu jedny z nejnáročnějších komponent saní (ohýbané dřevo, velký průřez).
 Skluznice (šinka) - Ocelový pásek připevněný zespodu podkovářskými hřebíky k sanici.
 Nožička - je spojena na čep a dlab se sanicí i s oplenem. Čepy na rozdíl od dnešní nábytkářské výroby nejsou zakulacovány. Ostrohranný čep a dlab je považován za pevnější.
 Oplen (voplinek) - příčný nosník saní. Malé saně jsou dvouoplenové (mají dva páry nožiček), větší saně bývají tříoplenové. Na oplenech je připevněna ložná plocha saní.
 Ložná plocha (lajsny) - U historických dětských saní lišty ložné plochy mívaly zahnuté konce, čímž se vytvořila vzadu jakási opěrka. U nověji vyráběných saní bývá ložná plocha provedena z popruhů vypletených mezi dvěma krajovými podélnými hranolky.
 Želízko - Ocelová tyčka připevněna svými konci ze předu k oběma sanicím. Slouží k vyztužení přední části saní a k připevnění tažného provázku. U některých saní tento prvek bývá dřevěný.

Související články 
 Aerosaně
 Rohačky
 Vlček
 Trojka
 Kulig

Externí odkazy 
 
 

 
Sportovní vybavení
Doprava po sněhu a ledu
Nekolejová vozidla
Vozidla poháněná lidskou silou
Dopravní prostředky poháněné samospádem
Potahová vozidla
Klíč (rozcestník)

Klíč má více významů:

Technický nástroj nebo přístroj
 Klíč – nástroj k odemykání a zamykání zámku
 Klíč (nářadí) – montážní klíč, nástroj pro šroubování šroubů a matic
 Telegrafní klíč – ruční přístroj k vysílání Morseových znaků
 Stavěcí klíč – tyč k přestavování tramvajových výhybek

Pomůcka k určení: 
 Klíč (hudba) – speciální znak na začátku notové osnovy k určení referenčního tónu
 basový klíč
 houslový klíč
 Určovací klíč – knižní pomůcka ulehčující praktické určování jevů podle jejich charakteristických znaků
 Botanický klíč – knižní pomůcka pro určování druhu (specie) u vyšších rostlin
 Ornitologický klíč – knižní pomůcka pro určování druhu (specie) u ptáků
 Klíč (databáze) – indexovací hodnota v databázi
 Klíč (kryptografie) – šifrovací klíč k šifrování a dešifrování dat
 Volební klíč – číselný poměr jako pomůcka k rozdělování

Pomůcka k dosažení nějakého cíle:
 klíč k poznání, klíč k úspěchu

Místa
 Klíč (Lužické hory) – hora u Nového Boru v okrese Česká Lípa, jeden z nejvyšších vrcholů Lužických hor
 Klíč (přírodní rezervace)
 Klíče (Praha-východ) – část obce Konojedy 

Organizace a seskupení
 Základní a Mateřská škola Klíč v České Lípě
 Klíč (hudební skupina) – folková hudební skupina

Názvy uměleckých děl
 Klíč (televizní film) – český televizní film z roku 1962
 Klíč (film) – český film z roku 1971 režiséra Vladimíra Čecha
 Klíč (opera) – jednoaktová komická opera Jiřího Berkovce z roku 1997
 Klíč (Strážci času) – část trilogie australské spisovatelky Marianne Curleyové z žánru sci-fi a fantasy

Klíč (příjmení)
 Karel Klíč (1841–1926) – český malíř
 Josef Klíč (* 1976) – český violoncellista a koncertní mistr Národního divadla v Brně

Externí odkazy
Oblast výbušnosti

Oblast výbušnosti je rozsah koncentrací směsi plynu, páry nebo prachu se vzduchem, ve které směs při zapálení zdrojem vznícení vybuchuje. Přitom se hoření samo šíří s velkou rychlostí, aniž by se po zapálení musely přidávat další energie a vzduch. Mezní koncentrace (v objemových procentech nebo v g/m3 vzduchu při normálním tlaku) oblasti výbušnosti se označují jako dolní mez výbušnost (nejnižší koncentrace hořlavého plynu) a horní mez výbušnosti (nejvyšší koncentrace hořlavého plynu).

Čím dále jsou tyto hranice od sebe, tím je látka nebezpečnější. Pro názornost uveďme acetylen, jehož rozsah výbušnosti je od 1,5 do 81 %, takže je velmi nebezpečný. Oproti tomu propan pouze 2,1 – 9,1 %.

Požární ochrana
Zplodiny hoření

Zplodiny hoření jsou všechny plynné (ale i pevné a kapalné) produkty vznikající při hoření.

Často jsou zplodiny hoření uváděny jako nejvýznamnější negativní prvek u požáru. Vzhledem k teplotám nad 500 °C, které jsou u požáru běžné, se vyskytují v podobě spalin i látky za normální teploty pevné nebo kapalné. Mezi důležité a zároveň velmi nebezpečné látky ve spalinách se řadí například:
 Oxid uhelnatý (CO)
 Oxid uhličitý (CO2)
 Oxid siřičitý (SO2)
 Chlorovodík (HCl)
 Kyanovodík (HCN)
 Fosgen (COCl2)
 Oxidy dusíku (NOx)
 Ultrajedy
 Zplodiny pyrolýzy

Oheň
Václav Chochola

Václav Chochola (31. ledna 1923 Praha – 27. srpna 2005
Praha) byl český fotograf, označovaný za klasika české výtvarné a portrétní fotografie.

Život a dílo 
Narodil se v Praze v rodině Václava Chocholy (6. dubna 1888 Stochov – 23. dubna 1954 Praha) a Anežky, rozené Perclové (24. dubna 1888 Zahořany – 2. září 1939 Praha), kteří uzavřeli sňatek 15. února 1920 v Praze. Fotografovat začal během studií na reálném gymnáziu v Praze-Karlíně, po jeho opuštění se učil fotografem a studoval na grafické škole. Byl fotografem ve svobodném povolání, fotografoval pro Národní divadlo a spolupracoval i s řadou dalších scén. Řadu snímků Chochola vytvořil použitím netradičních technik, vytvářel fotogramy, fotomontáže i roláže.

Ve své bohaté tvorbě se Chochola věnoval momentní fotografii, portrétům celebrit (proslavil ho portrét S. Dalího), aktům či sportovní fotografii. Neocenitelné jsou jeho dokumentární snímky z Pražského povstání v květnu 1945. V roce 1970 byl Chochola měsíc ve vazbě za to, že fotografoval hrob Jana Palacha.

Jeho dcera Blanka Chocholová, která je rovněž fotografka, spravuje společně s vnukem Markem Chocholou (* 18. července 1980) jeho obsáhlý fotografický archiv.  

Zemřel po krátké vážné nemoci v motolské nemocnici v Praze.

Citát

Výstavy 

 Noční chodec, 02.07.2008 — 28.09.2008, Pražský hrad.
 Václav Chochola: Morava 53-88, Zámek Mikulov, 3. 5. - 24. 11. 2019
 Z pařížského pobytu 1968-1969, 6. březen -24. květen 2020, Kabinet fotografie v Galerii Kladenského zámku

Název ulice 
Chocholovo jméno nese od 17. prosince 2008 ulice v městské části Praha-Koloděje.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Václav Chochola : Fotografie z let 1940–1960. SNKLU, Praha 1961. 
 Zdeněk Hedbávný: Divadlo Větrník, Panorama, Praha, 1988, str. 124, 128

Související články 
 Novinářská fotografie
 Blanka Chocholová

Externí odkazy 
 
 
 Oficiální stránky Václava Chocholy
 Archiv Václava Chocholy
 Oficiální webové stránky Václava Chocholy
 Recenze výstavy Fotografický archiv Václava Chocholy z r. 2003
 Další recenze s ukázkami
 Článek o výstavě Chocholových fotografií Salvadora Dalího, s ukázkami
 Chocholova kniha Jan Werich ve vzpomínkách a fotografiích Václava Chocholy a přátel, 
 Zemřel klasik české fotografie Václav Chochola - zpráva na novinky.cz
 

Čeští fotografové
Fotoreportéři časopisu Svět v obrazech
Narození v roce 1923
Narození 30. ledna
Narození v Praze
Úmrtí v roce 2005
Úmrtí 27. srpna
Úmrtí v Praze
Muži
Hasební látky

Hasební látky (hasiva) jsou látky, kterými zamezíme hoření.

Rozdělení

Voda 
Hasební efekt je hlavně ochlazovací. Voda má u některých látek také efekt ředící, dusivý a dělící. Možnost použití na třídu požáru A a na třídu B - polární kapaliny. (Polární kapaliny = mísí se s vodou, nepolární kapaliny = nemísí se s vodou). Aby byla voda použitelná i pro hašení látek, které vodu odpuzují (mour, bavlna, korek) musí se přidat smáčedlo, tím se sníží povrchové napětí vody a dojde k většímu smáčení povrchu hořící látky. Dochází ke snížení spotřeby vody až o 1/2. Je to nejpoužívanější hasivo, které je využíváno jednotkami požární ochrany k likvidaci požárů. Je dostupné, levné, za pomocí různých příměsí a technologií hašení (např. hašení roztříštěným proudem, vysokotlaké hašení, přimísení látky Pyrocool. atd.) velice účinné. Při použití odpovídající technologie hašení (vodní mlha) lze vodou hasit i zařízení pod napětím do 400V.

Pěna 
Směs vody a pěnidla. Z jednoho litru směsi pěnidla a vody vznikne XX litrů pěny přidáním vzduchu. Číslo napěnění je poměr objemu vyrobené pěny k objemu použitého roztoku pěnidla. Pěna se používá k hašení požárů třídy B (hořlavé kapaliny). Vytváří na hladině celistvou vrstvu,která zabrání přístupu vzduchu a znemožňuje další vývin hořlavých par. Hlavním hasebním účinkem je efekt izolační. Těžká a střední pěna má částečně chladicí efekt.

Druhy

 Chemická
 Suchá (prášek + voda)
 Mokrá (dva roztoky, jeden zásaditý a druhý kyselý, jejich spojením se vytvoří pěna)

 Vzduchomechanická (voda + pěnotvorné zařízení + vzduch)

Dělení pěny

 pěna těžká = číslo napěnění menší než 20 (plošné hašení)
 pěna střední = číslo napěnění od 20 do 200
 pěna lehká = číslo napěnění nad 200 (objemové hašení)

Inertní plyny 
Neutrální, nehořlavé plyny.

 Oxid uhličitý CO2 - je vhodný pro hašení el. zařízení pod napětím, požáry hořlavých kapalin a plynů převážně v uzavřených místnostech
 Dusík N2
 Argon - nepoužívat na požáry třídy D
 H2O (g) (vodní pára)

Prášky 
Zamezují přístupu kyslíku k hořící látce.

 Univerzální (např. kyselý uhličitan sodný)
 Speciální

Halonová 

 Chlor
 Fluor
 Brom
 Jód
 Freony

Používání halogenizovaných uhlovodíkových plynů je mezinárodními konvencemi zakázáno. V současné době je jejich použití povoleno pouze v jaderných elektrárnách.

Ostatní 

 Lehká voda (AFFF)
 ATC
 Pyrocool

Odkazy

Reference 

Hasiva
Klíč (nářadí)

Montážní klíč je nástroj určený pro utahování či povolování šroubových rozebiratelných spojů.

Podle konstrukce rozeznáváme několik druhů klíčů:
 Maticový klíč otevřený plochý – jednostranný nebo oboustranný. Oboustranné klíče jsou vyráběny pro malé velikosti matic. Zpravidla mají z každé strany jinou velikost. Zhruba od velikosti 24 bývají klíče jednostranné.
 Očkový klíč – má činnou část uzavřenou, s otvorem vykovaným ve tvaru šesti nebo dvanáctihranu. Bývá také jedno- nebo oboustranný.
 Očkoplochý klíč – kombinace dvou předchozích v jednom, tj. na jedné straně páky je očko, z druhé strany klíč plochý. Oba klíče jsou stejné velikosti.
 Nástrčkový klíč – výměnná hlavice klíče, která se používá v kombinaci s ráčnou či jinou rukojetí nebo se upíná do elektrického nářadí, rázového utahováku nebo (pomocí adaptéru) akušroubováku.
 Trubkový klíč – trubka je na obou koncích vykována do šestihranu, jímž se nasadí na hlavu šroubu nebo na matici. Pod šestihrany je trubka provrtána a otvorem je prostrčena ocelová tyč (tzv. roubík) vhodné délky, jíž se klíčem otáčí.

 Stavitelný klíč – má jednu čelist pevnou a druhou posuvnou, čímž lze měnit otevření podle velikostí matice nebo hlavy šroubu (hasák, francouzský klíč, klíč s pohyblivým očkem).
 Klešťový (maticový) klíč - speciální kleště s rovnými čelistmi, které se dají nastavovat na požadovanou velikost. Při práci využívají samosvornou funkci.
 Ráčnový klíč – pracuje na principu rohatky a západky. Při utahování/povolování šroubu není třeba sundávat klíč z hlavy šroubu.
 Inbusový klíč – má zakončení s profilem pravidelného šestiúhelníku. Používá se pro šrouby opatřené hlavou s vnitřním šestihranem. Výhodou je možnost přenosu velkého momentu síly při utahování či povolování.
 Klíč normy Torx nebo Torx plus – podobá se inbusovému klíči, ale je zakončen profilem ve tvaru šesticípé hvězdy, zapadajícím do hlav příslušných šroubů.
 Momentový klíč – je zvláštní druh klíče, který umožňuje utažení šroubového spoje stanoveným momentem síly. Používán je v autoopravárenství atp.

Klíče se dodávají v sadách, ale i jednotlivě, s normovanými velikostmi podle velikosti matic nebo hlav šroubů. Běžné velikosti jsou od 4 mm (pro M2) až do 60 mm (pro M39). Můžeme se také setkat především s plochými maticovými klíči až do velikosti 225 mm pro matice M 160.

Externí odkazy 
 
 

Nástroje
Šroubování
Pásová pila

Pásová pila je mechanická pila, u níž je pilový list tvořen nekonečným ocelovým pásem obíhajícím mezi dvěma kotouči (hnacím a vodícím) podobně jako plochý řemen. Aby se při řezu pás nesesmekl z kotoučů, je veden vodícími kladkami nebo vodícími kameny. Tato pila může být použita k řezání dřeva, kůže, plastů, kovů, stavebních hmot, vrstvených desek a jiných materiálů.

Vlastnosti 
Ve srovnání s jinými pilami má pásová pila díky tenkému pilovému listu minimální prořez a tedy vytváří méně pilin. Vytváří velmi kvalitní řeznou plochu. Umožňuje kolmé řezání do rohu. Při záběru je tišší než ostatní pily.

Rozdělení 
Kromě dělení podle zpracovávaného materiálu lze pásové pily rozdělit podle konstrukce a velikosti na:
 Strojní
 dílenské
 klasické truhlářské pily se svisle obíhajícím pásem
 pily na dělení kovových tyčí s vodorovně obíhajícím pásem – stojanové nebo sklopné
 pásové pily na pořez kulatiny
 mobilní – dnes hlavně pásové pily pro podélné dělení kulatiny s vodorovně obíhajícím pásem
 Stolní – pro drobné truhlářské práce
 Ruční
 na dřevo – zejména na tesařské práce
 na kov – nahrazují ruční pilky
 Speciální – např. na kolejnice

Pásová pila na pořez kulatiny 
Slouží na produkci řeziva. Oproti rámovým pilám je práce mnohem pomalejší, výhodou však je, že pásové pily zvládnou větší průměry kulatiny - běžně 80 a více cm (konstrukce rámové pily na takovéto průměry je již náročná zejména na příkon motoru). Rovina řezu je horizontální.

Konstrukci pásovek na kulatinu lze rozdělit do dvou základních druhů: 

 stojící agregát – pila samotná stojí na místě, do řezu se pohybuje materiál, který je upnutý na kolejových vozících, podobně jako u rámové pily.

 pohyblivý agregát – pila se při řezání pohybuje po koleji. Řezaný materiál je k této koleji pevně upnutý. Samotný pohyb pily je většinou hydraulický.

Rychlost vedení materiálu do řezu lze plynule měnit, u moderních pil i automaticky, v závislosti na řezném odporu.

Související články 
 Okružní pila (cirkulárka)
 Řetězová pila (motorová pila)

Externí odkazy 
 
 pásová pila – tipy 

Pily
Elektrické nářadí
Obráběcí stroje
Pivín

Pivín je obec v okrese Prostějov v jižní části Olomouckého kraje, 11 km jihovýchodně od Prostějova. Žije zde  obyvatel.

Zeměpis 
Pivín leží v Prostějovské pahorkatině, která je součástí Hornomoravského úvalu. Nachází se v kotlině, otevřené na severovýchod a jihovýchod. Na severu sousedí s obcí Čelčice, na severovýchodě s Klenovicemi na Hané, na jihozápadě s Dobromilicemi, severozápadně s lázeňskou obcí Skalka, jihovýchodně s Tvorovicemi a jižně s Němčicemi nad Hanou.

Název 
Název vesnice byl odvozen od osobního jména Piva, což byla domácká zkratka jmen Pivek nebo Pivoň (odvozených od obecného pivo). Význam místního jména byl "Pivův majetek". Ze 17. století je doložen přívlastek Černý, jehož původ je neznámý (zřejmě podle jména některé významné budovy).

Historie 
Nejstarší zmínka o vsi pochází z roku 1321, kdy český král Jan Lucemburský zastavil Tovačov a Pivín (Pywin) s přilehlými osadami Jindřichu z Lipé. V blíže neurčené době v 16. a 17. století byl Pivín, zvaný též Černý Pivín, městečkem, později opět upadl na ves. Farní kostel sv. Jiří se připomíná k roku 1358, nynější stavba je z let 1712 až 1718.

Galerie

Obyvatelstvo

Struktura 
Vývoj počtu obyvatel za celou obec i za jeho jednotlivé části uvádí tabulka níže, ve které se zobrazuje i příslušnost jednotlivých částí k obci či následné odtržení.

Osobnosti 
 Ignát Vrba (1835–1890), římskokatolický duchovní, zemský poslanec.
 František Horák (1870–1935), římskokatolický kněz, vysvěcen 26. 2. 1893 v Olomouci, v letech 1910–1913 zemský poslanec, v letech 1911–1934 farář v Budišově nad Budišovkou. Od r. 1934 farář v Žešově.
 Václav Švéda (1921–1955), člen skupiny bratří Mašínů.
 Bohumil Zavadil (* 1940), jazykovědec, romanista, profesor Filozofické fakulty Univerzity Karlovy.

Reference

Související články 
 Římskokatolická farnost Pivín

Externí odkazy 
 
 
 
 Oficiální stránky obce
 podrobné statistické údaje z roku 2003 na stránce ČSÚ

 
Vesnice v okrese Prostějov
Obce v okrese Prostějov
Dobrovolný svazek mikroregionu Němčicko
Sídla v Hornomoravském úvalu
Program Viking

Program Viking  agentury NASA zahrnoval dvě mise kosmických sond na Mars Viking 1 a Viking 2, které odstartovaly ze Země v roce 1975.

Program misí 
Po úspěšné misi USA s Marinerem 4 v roce 1964 a nepříliš povedených sovětských sondách Mars 2 a Mars 3 v roce 1971 se NASA rozhodla pokročit ve výzkumu planety Mars vysláním dalších dvou sond.
 
Program byl vyvinut s cílem přinést v ochranném pouzdře povrchový modul k Marsu, pořídit snímky míst pro přistání s vyšším rozlišením než se doposud podařilo se sondami programu Mariner, přenášet komunikaci mezi Zemí a sondami na povrchu a také provádět vlastní vědecké pozorování.

Vybavení družic 
Obě mise se skládaly z družicových sekcí, které snímkovaly povrch z oběžné dráhy a zprostředkovávaly komunikaci pro povrchové moduly obou misí. Družicová sekce měla brzdící motor, pohonné látky, sluneční baterie, televizní antény. Přistávací modul o hmotnosti 1120 kg byl na třech podpěrách, s dvěma radioizotopovými generátory, řídící počítače a další vědecká aparatura.

Průběh misí 
Obě mise byly velice úspěšné.

 Viking 1 odstartoval 20. srpna 1975 s pomocí rakety Titan 3E a urychlovacím stupněm Centaur. Sonda se skládala z družicového a povrchového modulu. Po navedení na oběžnou dráhu Marsu bylo pořízeno několik snímků oblastí vytipovaných na přistání, povrchový modul Lander I se oddělil a přistál na vybraném místě, tedy na Chryse Planitia. Družicový modul dále pokračoval ve snímkování.

 Viking 2 s pomocí stejné rakety odstartoval 9. září 1975 Modul Viking Lander II přistál na Utopia Planitia.

Biologické experimenty 
Na povrchových modulech proběhlo několik experimentů, zda jsou v marsovské půdě přítomny živé organismy. Jejich výsledky nejsou jednoznačné. Podle oficiálního výkladu byly některé pozitivní reakce způsobeny chemickými procesy. Existence života na Marsu tedy nebyla prokázána, ale ani úplně vyvrácena.

Sumarizace 
{| border=0 cellspacing=0 cellpadding=0
|- valign=bottom
| Sonda
| width=20 |
| Přistánípovrchové sekce
| width=20 |
| Ukončení prácedružice
| width=20 |
| Ukončení prácepovrchové sekce
|-
| colspan=7 | 
|- align=right
| Viking 1
|
| 20. července 1976
|
| 7. srpna 1980
|
| 13. listopadu 1982
|- align=right
| Viking 2
|
| 7. srpna 1976
|
| 12. dubna 1978
|
| 25. července 1980
|}

Odkazy

Literatura

Externí odkazy 
 
 http://mek.kosmo.cz/sondy/usa/viking/viking.htm

 
Sondy k Marsu
Sondy NASA
Viking
Varenská oblast

Varenská oblast (bulharsky Варненска област, Varnenska oblast) je oblastí v Bulharsku. Má 500 000 obyvatel a jejím hlavním městem je Varna.

Charakter oblasti 
Varenská oblast leží na severovýchodě země, u pobřeží Černého moře. Její území je mírně zvlněné, přesto zde existují úrodná údolí několika řek, samy hory nepřekračují výšku vyšší nežli 600 m n. m. Největšími řekami, které tudy protékají, jsou Kamčija a Provadijska reka. Z 500 000 obyvatel jich okolo 70 % žije přímo v hlavním městě, třetím největším v zemi po Sofii a Plovdivu. Do Varny vede i krátký úsek dálnice, koncentrují se tu také železniční trati vedoucí ze západních částí země. Oblast je známá hlavně díky přímořským letoviskům (Zlaté písky, Varna), které byly populární v 80. letech a poslední dobou sem opět jezdí turisté z České republiky.

Obštiny 
Oblast se administrativně dělí na 12 obštin.

Obyvatelstvo 
V oblasti žije 510 804 obyvatel. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 

 
Oblasti v Bulharsku
Škorpilovci

Škorpilovci (bulharsky Шкорпиловци) je vesnice ve Varenské oblasti v Bulharsku, na pobřeží Černého moře. Škorpilovci byla pojmenována na počest českých archeologů, bratrů Karla a Hermenegilda Škorpilových, před tím nesla název Făndăklii (Фъндъклии).

Obyvatelstvo 
V obci žije 693 stálých obyvatel a včetně přechodně hlášených obyvatel 736. Podle sčítáni 1. února 2011 bylo národnostní složení následující:

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 

Obština Dolni Čiflik
Varenská oblast
Vesnice v Bulharsku
Přímořská letoviska v Bulharsku
Přejmenovaná sídla v Bulharsku
Karel Škorpil

Ing. Karel Škorpil (15. července 1859, Vysoké Mýto – 9. března 1944, Varna) byl český archeolog, který objevil první bulharské hlavní město Plisku. S bratrem Hermenegildem působili v Bulharsku, položili základy bulharské archeologie a založili archeologické muzeum ve Varně.

Život a působení 
Studoval na reálce v Pardubicích a na polytechnickém ústavě v Praze. Od roku 1882 působil jako profesor na různých gymnáziích v Bulharsku (Plovdiv, Veliko Tarnovo, Ruščuk, Varna) a při té příležitosti důkladně zkoumal bulharskou krajinu, zejména z archeologického hlediska. Jako první vyslovil hypotézu, že hlavním městem staré bulharské říše nebyl Preslav, nýbrž dnešní Pliska, blízko tehdejší vesnice Aboba. Tuto domněnku pak potvrdily vykopávky, kterých se také zúčastnil.

Dílo 
Společně s bratrem Hermenegildem vydali:
 Archeologički i istorički izslědovanija v Trakija (1885)
 Geografija i statistika na Bъlgarija
 Pametnici iz Bъlgarsko: Trakija (1888)
 Černomorsko krajbrěžije (1892)
 Sěveroiztočna Bъlgarija
 Mogili (1898)
 Antische Inschriften aus Bulgarien (»Archaeologisch-epigraphische Mittheilungen« Wien, XV. až XVII.)
 O krašských zjevech v Bulharsku (»Rozpravy« české akademie IV.)
 Sources et pertes des eaux (»Mémoires de la société de spéléologie«, Paris 1898)
 Altbulgarische Inschriften (»»Archaeologisch-epigraphische Mittheilungen« XIX.)
 Památky thrácké (»České filologické museum« VI.)

Na počest bratrů Škorpilových je pojmenována vesnice Škorpilovci na černomořském pobřeží Bulharska.

Odkazy

Reference

Literatura 
 Ottův slovník naučný, heslo Škorpil, Karel. Sv. 24, str. 651
 Ottův slovník naučný nové doby, heslo Škorpil, Karel. Sv. 12, str. 784

Související články 
 Bulharsko
 Hermenegild Škorpil
 Pliska

Externí odkazy 
 
 
  "Час по България" (Карел Шкорпил - патриархът на българската археология)
 Poslové z Čech – dokument, možnost on-line přehrání

Čeští archeologové
Bulharští archeologové
Archeologové 19. století
Archeologové 20. století
Diplomaté Československa
Češi v Bulharsku
Lidé z Vysokého Mýta
Narození v roce 1859
Narození 15. července
Narození ve Vysokém Mýtě
Úmrtí v roce 1944
Úmrtí 9. března
Úmrtí ve Varně
Muži
Absolventi Univerzity Karlovy
Absolventi ČVUT
Fluorid boritý

Fluorid boritý je ostře štiplavě páchnoucí bezbarvý toxický plyn s hustotou více než dvakrát (2,37×) větší než vzduch.

Příprava 
Fluorid boritý lze připravit přímým slučováním elementárního bóru s plynným fluorem za zvýšené teploty

2 B + 3 F2 → 2 BF3;
 
reakce je značně prudká, proto bývá plynný fluor ředěn dusíkem, který slouží jako inertní plyn. Obvykle se však BF3 připravuje reakcí oxidu boritého s fluorovodíkem

B2O3 + 6 HF → 2 BF3 + 3 H2O.

Vlastnosti 

Molekula fluoridu boritého je planární (rovinná) a má trojčetnou symetrii (bodová grupa symetrie D3h). Vzhledem k této symetrii nemá tato molekula dipólový moment, ačkoliv jednotlivé vazby B—F jsou samy o sobě značně polarizované se záporným nábojem na atomu fluoru a s kladným na atomu bóru.

Vzhledem k tomu, že valenční elektronová slupka atomu bóru v této molekule je neúplně obsazená pouze šesti elektrony (je elektronově deficitní), funguje jako elektron akceptor a v reakcích vystupuje jako Lewisova kyselina. Proto se molekula fluoridu boritého váže s molekulami obsahujícími volný elektronový pár. Např. s fluorovodíkem vytváří kyselinu tetrafluoroboritou

BF3 + HF → HBF4;

podobně s fluoridovými solemi, např. fluoridem draselným vytváří komplexní soli

KF + BF3 → K[BF4],

v tomto případě tetrafluoroboritan draselný.

S menšími molekulami, jejichž některý atom má volný elektronový pár, tvoří adiční sloučeniny. Např. s vodou vytváří relativně stabilní komplex

BF3 + H2 → F3B−—O+H2,

který se jen pozvolna za normální teploty rozkládá na kyselinu difluoroboritou a fluorovodík

 F3B−—O+H2 → HF + HBOF2.

Tato hydrolýza může proběhnout, byť pomalu a méně snadno, než tomu je u jiných halogenidů boritých (např. u chloridu boritého), sumárně až k rozkladu na kyselinu boritou

BF3 + 3 H2O → H3BO3 + 3 HF.

V důsledku toho se při styku plynného fluoridu boritého s vlhkým vzduchem vytváří dým, tvořený směsí pevných hydrolytických produktů. Probíhá-li však hydrolýza ve vodném prostředí (např. rozpouštěním BF3 ve vodě), vzniká jako výsledný produkt směsný roztok, tvořený kyselinou boritou, kyselinou tetrafluoroboritou a kyselinou fluorovodíkovou

2 BF3 + 3 H2O → H3BO3 + 2 HF + HBF4.

S amoniakem vytváří fluorid boritý stabilní komplex

 BF3 + NH3 → F3B−—N+H3.

Významná je tvorba komplexu s diethyletherem

 BF3 + CH3OCH3 → F3B−—O+(CH3)2.

Tato sloučenina je za normálních podmínek kapalná a používá se při řadě aplikací ke skladování jinak nebezpečného fluoridu boritého nebo při manipulaci s ním.

Použití 
Fluorid boritý se používá v iontové implantaci pro vnášení atomů bóru (dopování) do monokrystalických vrstev křemíku pří výrobě polovodičů typu p. Obdobně se pro implantaci používá fluorid arsenitý nebo fluorid fosforečný pro implantaci arsenu, resp. fosforu.

Fyziologické působení 
Plynný fluorid boritý při nadechnutí uvolňuje působením vody ve sliznicích fluorovodík, který je dráždí. Ve větším množství může způsobit poleptání sliznic nebo kůže, případně až edém plic.

Reference

Literatura

Externí odkazy 
 

Borité soli
Boritý
Hamadán

Hamadán (fársí همدان) je město v Íránu, hlavní město provincie Hamadán. Nachází se 450 km jihozápadně od Teheránu v nadmořské výšce 1850 m. V roce 2005 zde žilo 550 284 obyvatel.

Dějiny

Starověk 
Hamadán je považován za nejstarší město v Íránu a i za jedno z nejstarších měst na světě. Během staletí se jeho název měnil: Hagmatána v dobách staré Persie, Ekbatana (Εκβάτανα) byl jeho řecký název; také se používaly zkomoleniny obou jmen. Jeho vznik se datuje někam do období mezi 4. tisíciletím př. n. l. a rokem 1100 př. n. l. V dobách 6. a 5. století př. n. l. šlo o jedno z center říše Achaimenovců, dalšími byly Persepolis a Susy. Hamadán (tehdy ještě Hagmatana) je považovaný také za hlavní město Médů. Až do roku 633 zde vládly různé íránské dynastie, poté je vystřídali Arabové. Ti sem sice rozšířili islám, jejich vláda ale vedla k dočasnému úpadku města.

Středověk a novověk 
V 11. století sem přesunuli z Bagdádu svou rezidenci Seldžukové. Během následujícího středověkého období město prosperovalo, jedinou katastrofou byl timúrovský vpád, který ho téměř zničil, avšak po něm následovala vláda Safíovců, během níž se situace uklidnila. V 18. století ale začala válka mezi Osmanskou říší a tehdejší Persií. Přestože se Osmanům vzdalo, díky šáhovi Nádirovi se město opět vrátilo Íránu. Na konci 18. a během 19. století tu vedla hedvábná stezka, z níž se postupem času vytvořila hlavní íránská komunikace na západ země. Právě díky ní město opět bohatlo a rozrostlo se tak do dnešní podoby.

Poutní místo 
V Hamadánu se nachází hrob královny Ester a jejího příbuzného Mordechaje, nejvýznamnějších postav ze starozákonní Knihy Ester. Tento hrob je významným židovským poutním místem.

Odkazy

Externí odkazy 
 
 Hamadán: starší než historie
 Hamadán: hlavní město Médské říše
 satelitní snímek
 Stránky místní radnice
 Hamedanarya, neoficiální informační centrum Hamadánu

 
Města v Íránu
Poutní místa v Íránu
Poutní místa judaismu
Města na hedvábné stezce
Penza

Penza (rusky Пе́нза) je město v Rusku, ležící v Povolží, 709 km od Moskvy (po železnici). Je centrem Penzenské oblasti. Žije zde  obyvatel.

Historie 
Penza má svůj název podle řeky, na níž bylo město původně založeno. První osadníci zde vybudovali dřevěné domy bez jakéhokoliv plánu v roce 1663; v té době byla Penza pohraniční město. Roku 1793 tu bylo otevřeno první divadlo. Kamenné domy se zde začaly stavět až v 19. století. V roce 1917 a 1918 zde působily Československé legie (Penzenská dohoda).

Průmysl 
Po druhé světové válce zde byl vybudován závod na výrobu hodinek značky Poběda.

Ve městě se vyrábějí zařízení a stroje pro těžbu ropy, hodinky a elektrotechnika. Také se zde vyrábí papír.

Významné budovy a instituce 
Protože je město centrem celé oblasti, nacházejí se zde univerzity. Je jich celkem pět (Státní technická univerzita, Pedagogická univerzita, Zemědělská akademie, Technologický institut a Institut stavitelství) Také se zde nachází dalších 13 vysokých škol a 77 nižších škol. Byly tu také vybudovány čtyři muzea, tři divadla a tři galerie, z nichž nejznámější je Velká obrazárna.

Partnerská města 
  Mogilev, Bělorusko

Osobnosti města 
 Nikolaj Bachmetěv (1807–1891), ruský hudební skladatel a houslista
 Vsevolod Mejerchold (1874–1940), ruský avantgardní režisér
 Pjotr Aršinov (1887–1943), ruský revolucionář, zpočátku bolševik a později anarchista
 Ivan Mozžuchin (1889–1939), ruský filmový herec
 Konstantin Badigin (1910–1984), ruský sovětský spisovatel a kapitán dálné plavby
 Vasilij Pěrvuchin (* 1956), ruský hokejový obránce
 Alexandr Koževnikov (* 1958), ruský hokejový útočník
 Alexandr Gerasimov (1959–2020), ruský hokejový útočník
 Sergej Světlov (* 1961), ruský hokejový útočník
 Sergej Jašin (1962–2022), ruský hokejový útočník
 Alexandr Samokuťajev (* 1970), původně pilot ruského vojenského letectva, od května 2003 kosmonaut
 Vitalij Aťušov (* 1979), ruský hokejový obránce
 Jelena Dembová (* 1983), řecká šachistka
 Pjotr Kočetkov (* 1999), ruský hokejový brankář

Odkazy

Reference

Externí odkazy 
 
 
 
 Krátce o historii města, obrázky Penzy

 
Města v Penzenské oblasti
FC Thun

FC Thun je švýcarský fotbalový klub z města Thun. Klub hraje nejvyšší soutěž Swiss Super League.

Největšího úspěchu zatím dosáhl v 23. srpna 2005, kdy se překvapivě probojoval do Ligy mistrů. Los mu do základní skupiny přihodil anglický Arsenal FC, českou Spartu Praha a nizozemský Ajax Amsterdam. Pro klub s rozpočtem okolo 2 milionů eur to byl velký úspěch.

Česká stopa 
V letech 2006-2008 zde působil český fotbalista Lukáš Došek.

Účast v evropských pohárech

Externí odkazy 
 
 http://www.fcthun.ch
 FC Thun na stránkách Swiss Football League, německy, francouzsky, italsky

Švýcarské fotbalové kluby
Fotbalové kluby založené v roce 1898
Lomnička (Plasy)

Lomnička je vesnice ve střední části okresu Plzeň-sever, část města Plasy, šest kilometrů jihozápadně od Plas. Katastrální území Lomnička u Plas měří 14,65 km². Ves je součástí Mikroregionu Dolní Střela. 

Lomnička sousedí s hospodářským dvorem Lomany na severovýchodě, s Mrtníkem na jihu, s Lozou na jihozápadě, samotou Chaloupky na západě a Dražní na severozápadě.

Název 
Vesnice se jmenuje podle jednoho z přítoků Lomanského potoka, který se pravděpodobně jmenoval Lomnice. Název se v historických pramenech objevuje ve tvarech: Lomnice (1175), Lomniczka (1556), llomnicžka (1554), llomnijcžka (1546) a Lomička (1785, 1838).

Historie 
Asi jeden kilometr severovýchodně od vesnice je nad Dražeňským potokem ostrožna, na které se v pravěku nacházelo eneolitické výšinné sídliště chamské kultury. Osídlení o rozloze asi 500 m² je doloženo nálezy mazanice a souborem 26 keramických střepů.

První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1175.

Obyvatelstvo 
Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 305 obyvatel (z toho 154 mužů) československé národnosti, z nichž bylo 126 katolíků, šest evangelíků, 22 členů církve československé a 151 lidí bez vyznání. Podle sčítání lidu z roku 1930 měla vesnice 263 obyvatel: 262 Čechoslováků a jednoho Němce. Převládala římskokatolická většina, ale ve vsi žilo také 38 evangelíků, devět členů církve československé a 55 lidí bez vyznání.

Odkazy

Poznámky

Reference

Externí odkazy 
 

Vesnice v okrese Plzeň-sever
Sídla v Plaské pahorkatině
Sídliště chamské kultury
Plasy
Horní Hradiště

Horní Hradiště je vesnice v severovýchodní části okresu Plzeň-sever, část obce Plasy, 2 km severně od Plas. Ve vesnici žije okolo 180 obyvatel, její katastrální území zaujímá 411,46 ha a PSČ je 331 01. Vesnice je součástí Mikroregionu Dolní Střela.

Horní Hradiště sousedí s vesnicemi Mladotice na severu, s Žebnicí na východě a s městem Plasy na jihu. Vesnicí protéká Hradišťský potok.

Historie 
V písemných pramenech se první zmínka o Horním Hradišti vyskytuje až v polovině 13. století a to jako vesnice Ober Hradist. První písemná zmínka o vesnici pochází z roku 1420.

Pamětihodnosti 
 hradiště

Reference

Externí odkazy 
 
 

Vesnice v okrese Plzeň-sever
Plasy
Sídla v Plaské pahorkatině
Dolnobělské panství
Parní automobil

Parní automobil je silniční dopravní prostředek, poháněný parním strojem.

První pokusy s parním automobilem (parovozem) prováděl francouzský vynálezce Nicolas Joseph Cugnot (1725 – 2. října 1804) již v 18. století. Funkční prototyp jeho automobilu vyjel poprvé 23. října 1769. V dalším roce postavil vynálezce vylepšený model a v roce 1771 s ním narazil do cihlové zdi, což je první známá automobilová nehoda. Stroj z roku 1770 je dodnes zachován v pařížském Musée des arts et métiers. Král Ludvík XV. Cugnota obdaroval penzí.

Další pokusy prováděl v Praze Josef Božek v letech 1815–1817. Jeho parovůz byl sice úspěšně předveden, ale po ukradení pokladny z předváděcí akce ho vynálezce rozbil a pokusy ukončil.

Různé formy parních automobilů byly vyráběny až do třicátých let 20. století, ale byly to spíše nákladní typy. Prosadily se především v Anglii, ale i v Česku můžeme jmenovat parní nákladní automobil Škoda Sentinel.

Dnes jsou parní automobily spíš jen kuriozitou. Pokusy s osobním automobilem poháněným párou prováděla v 60. letech firma Saab, ale vývoj skončil u prototypu. Úspěšný byl naopak prodej britského vozu Stanley Steamer.

Literatura 
 Rauck, Max J. B.: Cugnot, 1769–1969: der Urahn unseres Autos fuhr vor 200 Jahren. München: Münchener Zeitungsverlag 1969.
 Bruno Jacomy, Annie-Claude Martin: Le Chariot à feu de M. Cugnot, Paris, 1992, Nathan/Musée national des techniques, .
 Louis Andre: Le Premier accident automobile de l'histoire , in La Revue du Musée des arts et métiers, 1993, Numéro 2, p 44-46
 B. Roes: L'Agriculture à toute vapeur : le monde fascinant des tracteurs à vapeur et des locomobiles hier et aujourd'hui, DT media, 2002,

Související články 
 Parní stroj
 Léon Serpollet

Externí odkazy 
 

Automobil
Automobily
Dějiny silniční dopravy
Levý Hradec

Levý Hradec bylo raně středověké ostrožné hradiště, situované na území dnešního města Roztoky (v katastru bývalé samostatné obce Žalov), 10 km severozápadně od centra Prahy. Toto hradiště pravděpodobně bylo původním sídlem přemyslovského knížete Bořivoje I. Ten zde nechal v 80. letech 9. století vybudovat první křesťanský kostel v Čechách, zasvěcený sv. Klementu. Lokalita je od roku 1965 chráněna jako kulturní památka a v roce 1978 byla zapsána na seznam národních kulturních památek.

Hradiště o rozloze 6,4 hektaru se nacházelo vysoko nad levým břehem Vltavy, na ostrožně vytvořené Žalovským potokem, který se zde do Vltavy vlévá.

Dějiny 

Levý Hradec vznikl s největší pravděpodobností někdy v polovině 9. století. Kronikář Kosmas o něm mluví již v souvislosti s bájnou luckou válkou, ale nejstarším opravdu doloženým údajem je až stavba kostela sv. Klementa, u kterého působil kněz Kaich, jak to popisuje Kristián. Další písemnými prameny zmiňovanou významnou událostí svázanou s tímto místem se stala volba Slavníkovce Vojtěcha druhým pražským biskupem 19. února 982 právě na Levém Hradci.

Hradiště bylo Přemyslovci opuštěno na počátku 10. století, ale nezdá se, že by jeho význam v jiných ohledech než politickém poklesl. Sídelní aktivita zde po celé 10. století zůstala stejně intenzivní jako ve století devátém, byly vybudovány nové stavby a fortifikace byla pravidelně opravována. S přemyslovským hradištěm v Boleslavi je spojovala cesta zvaná Boleslavka. Až ke konci 11. století došlo pravděpodobně k zániku, protože již nemáme doklady o přestavbách a opravách. Jelikož v písemných pramenech není o zániku žádná zmínka, nedokážeme přesně říct, proč k němu došlo.

Archeologie 
Archeologicky bylo místo zkoumáno již na konci 19. století Čeňkem Rýznerem, J. L. Píčem, ale hlavní výzkumy se zde vedl v 30. až 50. letech 20. století Ivan Borkovský a do této doby spadají i hlavní nálezy.

Na základě výzkumů bylo možné určit, že hradiště bylo dvoudílné: skládalo se z akropole a opevněného podhradí. Akropole o výměře 3,6 ha se nacházela na východní, lépe chráněné části ostrožny a byla opevněná dřevohlinitou hradbou s čelní kamennou zdí. Opevnění bylo vystaveno ve dvou fázích a dále došlo k nejméně pěti opravám. Na akropoli byly dále objeveny srubové stavby s prkennými podlahami, ale nepodařilo se najít sídlo knížete. Předhradí bylo také opevněno v několika fázích a byly zde objeveny víceprostorové domy s hospodářskými i obytnými místnostmi se stěnami vyplétanými proutím.

Odkazy

Reference

Literatura

Související články 
 Kostel svatého Klementa (Levý Hradec)
 Pravý Hradec

Externí odkazy 
 
 
 
 
 Oficiální stránky Levého Hradce
 Levý Hradec, sídlo prvních Přemyslovců

Hradiště v okrese Praha-západ
České dějiny za vlády Přemyslovců
Národní kulturní památky v okrese Praha-západ
Poutní místa pražské arcidiecéze
Hradiště v Pražské plošině
Roztoky (okres Praha-západ)
Archeologické lokality ve Středočeském kraji
Sídla na Vltavě
ISO 3166-2:LI

Kódy ISO 3166-2 pro Lichtenštejnsko identifikují 11 dílčích celků – obcí ( Gemeinde, stav v roce 2015).

Seznam kódů 
 LI-01 Balzers
 LI-02 Eschen
 LI-03 Gamprin
 LI-04 Mauren
 LI-05 Planken
 LI-06 Ruggell
 LI-07 Schaan
 LI-08 Schellenberg
 LI-09 Triesen
 LI-10 Triesenberg
 LI-11 Vaduz

Související články 
 ISO 3166-2, seznam kódů územně správních celků všech zemí.
 ISO 3166-1, seznam kódů všech zemí, používaných současně jako jejich doménová jména na internetu.

LI
Lichtenštejnsko
ISO 3166-2:MO

Kódy ISO 3166-2 pro Macao neidentifikují žádné regiony.

Související články
ISO 3166-2, seznam kódů územně správních celků všech zemí.
ISO 3166-1, seznam kódů všech zemí, používaných současně jako jejich doménová jména na  internetu.

MO
Čína
Lipeck

Lipeck () je město ve středním Rusku. Nachází se na řece Voroněži 508 km jihovýchodně od Moskvy. Je centrem Lipecké oblasti. Žije zde  obyvatel.

Historie 

První zmínky o Lipecku jsou z 13. století. V roce 1284 bylo vypleněno a zničeno Mongoly, osídleno bylo opět až v 15. a 16. století. V roce 1702 zde nařídil Petr Veliký vybudovat železárnu na výrobu nábojů a dalšího vojenského vybavení. Ke konci 18. století, v roce 1796, se Lipeck stal jedním z hlavních měst v Tambovské gubernii. Sovětská moc zde byla vyhlášena v listopadu 1917.

Průmysl 

Průmysl ve městě se i dnes zaměřuje na metalurgii a výrobu strojů, výrobu vojenských zařízení, zpracování železa, chemikálií a výrobu oděvů.

Významné stavby a instituce 

V Lipecku se nacházejí velmi známé bahenní lázně, existující již od 19. století. Také jsou zde vysoké školy a divadla.

Reference

Externí odkazy 
 
 http://www.lipetsk.ru/
 https://web.archive.org/web/20050403134729/http://home.lipetsk.ru/~roerich/
 http://gorod.lipetsk.ru
 http://www.vlipetske.ru

 
Města v Lipecké oblasti
Slovo (rozcestník)

Výraz slovo má tyto významy:

 slovo – jazyková jednotka nesoucí určitou informaci
 slovo (formální jazyky) – v teorii formálních jazyků konečná posloupnost znaků
 slovo (paměťová jednotka) – v řádu několika bitů v oblasti informačních technologií

 periodika
 Slovo (časopis) – vydává Národní česko-slovenské muzeum a knihovna v Cedar Rapids (Iowa)
 Slovo a slovesnost – český časopis 
 České slovo – noviny vydávané v letech 1907–1945 jako orgán České strany národně sociální
 Svobodné slovo – noviny vydávané v Československu v letech 1945–1993§
 ve filmu
 Slovo (film, 1943) – švédský film z roku 1943 režiséra Gustafa Molandera
 Slovo (film, 1955) – distribuční název dánského filmu z roku 1955 s původním názvem Ordet
 Slovo (film, 1987) – československý dokument z roku 1987 režiséra Martina Valenta
 Slovo (film, 2018) – ukrajinský studentský film z roku 2018 režiséra Ihora Vysnevskeho
 Slovo (film, 2022) – český film z roku 2022 režisérky a scenáristky Beaty Parkanové
 literatura
 Slovo – text Otokara Březiny (vydal Otakar Fiala, 1932)
 Slovo o pluku Igorově – ruský hrdinský epos, pravděpodobně z 12. století

Externí odkazy
Seznam měst v Gruzii

Seznam měst v Gruzii zahrnuje 40 největších měst. Zahrnuje i města nacházející se v obou separatistických republikách Abcházie a Jižní Osetie.

Reference

Externí odkazy 
 

Města v Gruzii
Gruzie
 
Gruzii
Slovo (paměťová jednotka)

Hovoříme-li o počítačích, označujeme pojmem slovo (používá se i anglický výraz word) největší počet bitů, se kterým počítač pracuje, když zpracovává data. Velikost slova je důležitou veličinou při návrhu počítačové architektury. Slovo se
dělí na dvě půlslova (halfword).

Velikostí slova je ovlivněno mnoho dalších parametrů počítače:
 Například registry procesoru mají většinou velikost slova.
 Typická číselná hodnota, se kterou počítač pracuje (např. v programovacím jazyce C se označuje int) má též velikost jednoho slova.
 Adresa jednoznačně určující místo v paměti má většinou velikost slova.

Dnešní počítače mají většinou velikost slova stanovenou na 16, 32 nebo 64 bitů. V historii bylo používáno i mnoho dalších velikostí (12, 36, 60…), některé počítače dokonce nepracovaly v desítkové soustavě (místo dvojkové) a měly slova o velikosti 10 nebo 12 číslic (v tomto případě nešlo o bity), jiné počítače ani neměly pevně stanovenou délku slova.

Windows API 
Mikroprocesory používané dnes v osobních počítačích jsou v drtivé většině založeny na architektuře x86 (např. Intel Pentium a AMD Athlon). Architektura x86 přitom zahrnuje několik generací. Například u procesorů Intel 8086 a 80286 je šířka slova 16 bitů, u IA-32 (Pentium) je to 32 bitů a u IA-64 je šířka slova 64 bitů. Avšak všechny tyto procesory současně podporují i instrukční sady předchozích generací.

Windows API (základní knihovna operačního systému Windows) proto definuje typ WORD jako 16 bitů, v návaznosti na typy BYTE a DOUBLEWORD. Následně byly názvy pro bezznaménkové celočíselné datové typy pevné bitové šířky definovány odlišně v normě jazyka C (viz tabulka).

Tabulka velikostí slova

Související články 

 Bit
 Bajt
 Nibble

Reference 

Jednotky informace
Datové typy
Přípona (mluvnice)

Pojmem přípona se v lingvistice označuje jednotlivý afix, který se nachází ve slově, za kořenem slova, nejde-li o další kořen slova nebo o koncovku. Jde o synonymum k termínu derivativní sufix. Koncovkou se pak nazývá zejména ta část na konci slova, která se přidává nebo ubírá v jednotlivých tvarech při ohýbání (skloňování nebo časování) slova (flektivní sufix). 

Pomocí přípony lze odvozovat slova, například měnit slovní druh. Volbou přípony lze v češtině jemně odstínit význam slova, např. rozlišit slova dřevní, dřevitý, dřevnatý, dřevěný, dřevný, slovesný vid, zdrobňovat a podobně. 

Přípon, podobně jako předpon, může být v jednom slově i více za sebou. Příklady lze hledat mezi nejdelšími českými slovy: nejneobhospodařovávatelnějšími, nejnevykrystalizovávatelnějšími či nejnerestrukturalizovávatelnějšími. Přípona -ovat vyjadřuje činnost odvozením slovesa z podstatného jména, -ovávat systematickou, opakovanou činnost, -tel- označuje způsobilost objektu strpět činnost, -ější je přípona druhého stupně přídavného jména. 

Přirozené jazykové koncovky přídavných jmen využil Vojtěch Šafařík v jedinečném českém umělém názvoslovném systému oxidů.

Související články 
 Esperantské předpony a přípony
 Seznam slovanských přípon v němčině

Externí odkazy 
 
 
 

Lingvistická morfologie