alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Уилям Гибсън

Уилям Форд Гибсън () е американо-канадски автор на научнофантастични романи (спекулативен поджанр), наричан баща на киберпънк поджанра и движението. Гибсън изковава термина киберпространство в разказа си Горящ хром.

Биография 
Уилям Гибсън е роден на 17 март 1948 г. в Конуей, Южна Каролина, САЩ.

През 1968 г. се премества в Канада и през 1972 г. се установява във Ванкувър, където започва да пише научна фантастика. Ранните му творби са футуристични истории за влиянието на кибернетиката и киберпространството върху човешката раса в бъдещето. Фантастиката му от 80-те има безрадостно чувство, но най-новите му романи все повече се доближават до настоящата реалност, оттласквайки се от фантастичното, и носят жизнеутвърждаващия устрем на разговори по iPhone, мода и т.н. (Zero History). Първият му роман, Невромантик, печели три големи награди за научна фантастика (Небюла, Хюго и Мемориалната награда на Филип Дик).

Библиография 
 Burning Chrome (1986) („Горящ хром“, сборник разкази)
 Neuromancer (1986) (част 1, бълг.превод – „Невромантик“, 1996)
 Count Zero (1986) (част 2 на поредицата „Невромантик“, бълг. превод „Нулев брояч“, 1997)
 Mona Lisa Overdrive (1988) (част 3 на поредицата „Невромантик“, бълг. превод „Мона Лиза Овърдрайв“, 1997)
 Difference Engine (1991) („Двигателят на различието“, с Брус Стърлинг)
 Virtual Light (1993) (част 1 на Bridge трилогията, бълг. превод „Виртуална светлина“, 1997)
 Idoru (1996) (част 2 на Bridge трилогията, бълг. превод „Идору“, 2002)
 All Tomorrow's Parties (1999) („Всички утрешни купони“ – част 3 на Bridge трилогията)
 Pattern Recognition (2003) („Разпознаване на образи“)
 Spook Country (2007) („Страна на призраци“)
 Zero History (2010) („История нула“)

Филмирани произведения 
 Джони Мнемоник, 1995 
 Хотел „Ню Роуз“, 1998

Агрипа (книга на мъртвите) 
През 1992 г. Уилиям Гибсън създава интерактивната книга Agrippa (a book of the dead), посветена на починалия му баща. В издълбана ниша в самата книга се съдържа дискета с програма за Мак, която изписва целия текст на поемата на екрана, след което го криптира и го прави да „изчезне“.

Външни препратки 
 
  Официален сайт на Уилям Гибсън
 Блог на Уилям Гибсън 
  Agrippa (a book of the dead)  пълният текст на поемата
 Досиетата Агрипа: подробно описание на книгата

Канадски романисти
Канадски писатели фантасти
Писатели постмодернисти
Носители на награда „Хюго“
Носители на награда „Небюла“
Родени в Южна Каролина
Цитрин

Цитринът е скъпоценен камък, разновидност на минерала кварц. Името му произлиза от латинската дума citrus – лимоненожълт. Цветовата му гама обхваща всички оттенъци на жълтото. В природата се среща относително рядко, но още през Средновековието са го получавали по изкуствен път чрез нагряване на аметистови кристали. Често бива бъркан с жълтия топаз.

Както всички форми на кварца, цитринът е член на оксидната група минерали. Въпреки това, трябва да се отбележи, че тъй като е оксид на силиция, понякога се класифицира и като част от силикатната група. Всяка молекула се състои от един атом силиций, свързан с два атома кислород. Има също така и примеси от желязо.

Кристалите цитрин имат тригонална симетрия. Те често се срещат като шестостенни (хексагоннални) призми с пирамиди и с двата си края. Някои кристали се развиват заедно − явление познато като двойникуване (сдвоени като близнаци).

Цитринът е със степен на твърдост 7 по скалата на Моос и може лесно да надраска стъкло и желязо.

Всички форми на кварца са изключително чувствителни към топлина. В резултат на това цитринът лесно се създава изкуствено чрез нягряване на аметист (лилавата разновидност на кварца), докато приеме желаното жълто оцветяване. Някои кварцови образци се състоят от комбинация между аметист и цитрин: те се наричат аметрин, и са високо ценени.

Външни препратки 
 The Quartz Page
 Цитрин

Кварц
Скъпоценни камъни
Аметист

Аметистът е вид виолетов или синьо-лилав кварц (силициев диоксид). Той е полупрозрачен или прозрачен, а виолетовата му окраска често е неравномерно разпределена, поради което камъкът понякога се подлага на термична обработка, за да се оцвети равномерно. При продължително излагане на слънчева светлина или силна топлина постепенно губи цвета си или придобива жълта, кафява или зелена окраска. Виолетовият цвят се дължи на примесите от манган или на съдържанието на желязо от трета валентност.

Името на аметиста произхожда от гръцката дума „aμέθυστος“ (аметистос) – „неопиянен“. В древността се считало, че носещите аметисти не могат да се напият. Съществувало и поверие, че ако някой пие от аметистов бокал, не може да бъде отровен. Има свидетелства, че е бил използван за направата на бижута и печати в Египет и Мала Азия още през 3000 г. пр.н.е.

Един от най-големите аметисти в света се намира в Националния исторически музей в Лондон и тежи 343 карата. Гигантски аметист се съхранява и във Вашингтон – неговата тежест е 1362 карата. Най-разкошните екземпляри са открити в Бразилия – района Рио Гранде до Сул, руската планина Урал, островите Шри Ланка и Мадагаскар, а също и в САЩ.

Разпространение в България 
В България малки находища на аметистови геоди, друзи и отделни кристали има около родопските села Латинка, Горна кула, Маджарово, Звездел, Карамфил, Глухар, Костино и други.

Най-големият аметист, откриван на територията на България е с размери 20 на 11 cm, край с. Тешево.

Източници

Външни препратки 
  Галерия със снимки на аметисти .

Кварц
Турмалин

Турмалинът е алумо-боро-силикатен минерал със сложен и непостоянен химичен състав, а според други източници е група минерали със сходен състав и физически свойства. Един от най-интересните скъпоценни камъни, които се използват в бижутерията, поради това че се среща в разнообразна цветова гама. Тя се дължи на сложността и изменчивостта на химическия му състав и различно обагрените му разновидности имат собствени имена – рубелит (розов, червен, малинов), ахроит (безцветен), индиголит (в сини тонове), верделит (в зелената гама), шерл (черен), хамелеонит (оцветен в маслинено зелено при дневна светлина и винено червено при изкуствено осветление). Различните цветовете са причинени от наличието на малки количества примеси и следи от елементи, като зависят от мястото на формиране на камъка. Една от най-характерните особености на турмалините е тяхното оцветяване – много често те са обагрени в различни нюанси на един и същи цвят или едновременно в няколко различни цвята. Известни са турмалини, оцветени в 5 различни цвята едновременно.

Името на турмалина произхожда от сингалската дума (Шри Ланка) „turamali“ – камък със смесени цветове. На практика съществуват турмалини в цялата гама от цветове на дъгата. Други преводи го предават като „камък, привличащ пепелта“, което е свързано със свойството му да се наелектризира при нагряване.

Общата формула на турмалините е 3[XY3Z6(Si6O18)(BO3)3(O,OH,F)4]. В състава на турмалина влизат: калций, калий, магнезий, манган, желязо, силиций, йод, флуор и други – 26 на брой химически елемента от Менделеевата таблица. Всички турмалини имат тригонална кристална структура, стъкловиден блясък и твърдост 7,5 по скалата на Моос.

Зеленият цвят е класически цвят за турмалините. Хром турмалин се нарича измурудено-зеленият танзанийски вариант. Както при изумруда, оцветяването му се дължи на наличие на ванадий и хром в състава му и той е с изключителна красота, сходна с тази на доброкачествения изумруд. Зелените турмалини се добиват и в Бразилия и Намибия.

Дори и сред зелените турмалини се наблюдава широк спектър от цветове. Някои от тях са много светли. Други са толкова тъмни, че се разпознават само когато камъкът се разглежда срещу светлината. Има турмалини с деликатен зелен цвят на праз, но също така и с интезивно жълто-зелени, маслиненозелени и кафяво-зелени нюанси.

Ювелирните турмалини се добиват в Шри Ланка, Индия, Бразилия и Калифорния. Високо се ценят и тези, добити в Урал и Задбайкалието. В България се среща турмалин, главно от черната дравит-шерлова разновидност. Едри кристали от него, сраснали във вид на турмалинови сърца, може да се намерят на Витоша, Плана, Сакар, Родопите и др.

Галерия

Източници 

Триклинни минерали
Минерали на алуминия
Минерали на лития
Минерали на желязото
Минерали на натрия
Минерали на мангана
Циклосиликати
Земя (пояснение)

Земя може да се отнася до:

Астрономия 
 Планетата Земя, на която живеем.

География, История, Право 
 Суша, територия - тази част от земната повърхност, която не е покрита с вода, обратното на Акватория.
 Ограничена част от сушата:
 Според населеността или принадлежността си, определени територии могат да бъдат Обитаема земя или Ничия земя.
 Територията на определена страна или неин дял – Земята на Вестготите, Земята Българска.
 Парцел, участък, имот – територия с икономическо предназначение – Земеделска земя, Пасищна земя, Промишлена земя, Строителна земя, Урегулирана земя.

Почвознание 
 Почва, терен - повърхностен слой на земната кора – Разорана земя, Плодородна земя.

Химия 
 Земни елементи е название на химични съединения, използвано в древността от Платон. Днес с термина се обозначават метални окиси, класифицирани като редки метали и алакалоземни метали.

Цветознание 
 Земни цветове е популярно название на оттенъците, наподобяващи почва - кафяво, охра, сепия, умбра, сиена, беж, екрю, хаки до жълто, оранжево, червено, сиво и зелено. Някои глини се използват за направата на пигменти за бои.

Електротехника 
 Маса, жаргонно название на Заземяването – Фаза, Нула, Земя.

Философия, Религия, Митология 
 Един от основни елементи, изграждащи света, наред с водата, огъня, въздуха и др., според много древни култури.

 В повечето политеистични религии образа на Земята е бил обожествяван - Мати Земля, Тера, Гея, Геб и т.н..

 Плоскостта, която е основа, според човешкото възприятие – Защо филията пада на земята винаги с маслото надолу.

Земята в изкуството и културата

Писменост 
 Буквата З от кирилицата се казва Землıа.

Литература 
 „Земя“ - повест на Елин Пелин
 „Земя“ - роман на Дейвид Брин
 „Фондация и Земя“ - роман на Айзък Азимов
 „Земята“ - роман на Емил Зола

Кино 
 „Земя“ – български игрален филм на режисьора Петър Стойчев от 1930 г.
 „Земя“ – филм на режисьора Тому Учида от 1939 г.
 „Земя“ – български игрален филм от 1956 г.
 „Земя“ – филм на режисьора Со-Кил Ким от 1991 г.
 „Земя“ – филм на режисьора Хулио Медем от 1996 г.
 „Земя“ – филм на режисьора Дийпа Мента от 1998 г.
 „Земя“ – филм на режисьора Вейко Аалтонен от 2001 г.

Музика 
 „Земя“ – американска музикална група
 „Земя“ – едно от старите имена на групата Блек Сабат
 „Земя“ – албум на музиканта Вангелис
 „Земя“ – песен на Майкъл Джаксън
 „Планета Земя“ – песен на Дюран Дюран

Вижте също 
 Науки за Земята
 Земеделие
 Земетресение
 Обетована земя
Административно деление на Беларус



Административно-териториално деление 

Към 1 януари 2019 г. в административно-териториално отношение Беларус се дели на:
 области () – 6 броя;
 градски окръзи – 10 броя;
 административни райони – 118 броя;
 градове – 115 броя, в т.ч с републиканско значение и специален статут – 1 брой (Минск), с областно значение – 10 броя, с районно значение – 105 броя
 градски райони – 22 броя;
 селища от градски тип – 87 броя.

Историческа справка

Източници
Химн на Грузия

Тависуплеба (, Тависуплеба), на български „Свобода“, е националният химн на Грузия, също така е и един от главните символи на държавата, наред със знамето и герба. Химнът е приет през 2004 г.  Промяната на символите идва с успешната победа над предишното правителство в кървавата Революция на розите. Музиката, взета от грузинските опери Abesalom da Eteri и Daisi от грузинския композитор Закария Палиашвили (ზაქარია ფალიაშვილი, 1871 – 1933), е адаптирана към националния химн от Йосеб Кечакамдзе (იოსებ კეჭაყმაძე). Текстът е написан от Давид Маградзе (დავით მაღრაძე).

Текст

Източници 

Грузия
Национални символи на Грузия
Грузински песни
Уедъл (море)

Море Уедъл () е периферно море на Атлантическия сектор на Южния океан.

Разположено е край бреговете ва Западна Антарктида. На запад се простира до бреговете на Антарктическия полуостров, а на изток бреговете на Земя Котс (Бряг Луитполд и Бряг Керд). Южните му брегове са непостоянни и представляват краищата на шелфовите ледници Роне и Филхнер, а на север се простира до Южните Оркнейски острови. Площ 2796,4 хил.km2. Преобладаващите дълбочини са около 3 хил.m, максимална 5150 m в северната му част. Южната и югозападната му част са плитки с дълбочини до 500 m. Средногодишната температура на водата е 0 °C, соленост 35‰. Значителна част от площта му целогодишно е покрита с дрейфуващи ледове. От заобикалящите го шелфови ледници Роне, Филхнер, Ларсен и други по-малки се откъсват големи айсберги. По крайбрежието му са разположени една английска, една руска и 4 аржентински полярни станции.

Море Уедъл е открито е през 1823 г. от английската антарктическа експедиция възглавявана от Джеймс Уедъл. Той наименува новооткритото море в чест на тогавашния английски монарх Джордж – море Джордж IV. През 1900 г. в чест на своя откривател морето е преименувано на море Уедъл.

Източници 

Морета на Южния океан
Михаил Пенчев

Михаил Николов Пенчев е български театрален режисьор.

Роден е в Етрополе на 3 май 1926 г., икономист по професия. Ръководи любителския театрален колектив в града от 1956 г. Постановчик-режисьор на повече от 40 пиеси. Автор на разкази и пиеси и на книгата 100 години театрална трупа при читалище „Тодор Пеев“ в гр. Етрополе. След смъртта му на 7 декември 1996 г. театралната трупа към читалището приема името му.

Български режисьори
Родени в Етрополе
Хазари

Хазарите са полуномадска тюркска народност, която създава Хазарския хаганат, най-мощната държава в Източна Европа през VII-X век.

Разположен на основни търговски пътища, свързващи Северна Европа с Близкия изток, и контролиращ западните разклонения на Пътя на коприната чак до втората половина на IX в., хаганатът играе важна стопанска и политическа роля в живота на региона. В продължение на три столетия хазарите доминират в обширните области от степите на Волга и Дон до източен Крим и северен Кавказ.  През 872 г., делеймитите завземат важни градове по пътя на Пътя на коприната, блокират пътя към Китай и в рамките на няколко десетилетия съсипват икономиката на хазарите.

От VIII век хазарските владетели и значителна част от аристокрацията налагат юдаизма като официална религия (предполага се, че това става към 730 г. при Булан), но многоетническото население на страната изглежда изповядва различни религии – тенгризъм, маздакизъм, юдаизъм, християнство, ислям. Следва да се отбележи, че породилата се по-късно от руините на хаганата Волжка България също е поликултурна и поли-религиозна. Постепенно емигрантските вълни на евреи претопяват местното население.

От IX в. се усложняват отношенията на хазарите с Киевска Рус. В началото хазарите ползват руския флот, за няколко акции в Азербейджан срещу делеймитите. Пред 944 хазарите достигат върха на своята мощ поляните им плащат васален данък; също и русите на княз Игор дават данък в кожи; Той дори смалява армията си, защото няма достатъчно кожи да плаща и на хазарите, и на бойците си. Впоследствие страната се еманципира от Хазария през 945 – 952 г. Княгиня Олга обвъзва Киевска Рус с Византия и християнството. Тя и наследниците ѝ започват активни военни действия срещу Хазария от 952 г. нататък. През последните два века икономиката на Хазария преживява упадък. Каганатът претърпява сериозни икономически щети от гражданската война между печенеги и маджари в Хазария (810-820), както и от блокирането на пътя на коприната през 872 г., и от похода на княз Светослав (962 – 969 г.). В началото на XI в. Хазария се разпада.

Вижте също 
Хазарски каганат

Волжка България

Бележки 

 Цитирани източници
Тбилиси

Тбили́си (, до 1936 г. Тифлис) е столицата на Грузия. Разположен е на река Кура и към 2014 г. има около 1 062 282 жители.

История 

Тбилиси е основан през 458 г. от цар Вахтанг I Горгасали на мястото на малко селце, съществуващо от IV век. След окупация от перси, араби и селджуки, през 1122 година градът е превзет от грузинския цар Давид ІV Строителя, който премества своята столица от Кутаиси в Тбилиси. По-късно градът отново е под персийски контрол, а през 1801 година е завладян от Русия. По време на съществуването на независима Грузия между 1918 и 1921 година Тбилиси е отново нейна столица. През 1921 година Грузия отново е окупирана от Съветска Русия и Тбилиси става център на Закавказката съветска федеративна социалистическа република, а по-късно на Грузинската ССР. От 9 април 1991 година Тбилиси отново е столица на независима Грузия.

География 
Тбилиси е разположен в Тбилиската котловина, на двата бряга на река Кура. Надморската му височина варира между 380 m и 770 m.

Климат

Население 

Населението на града през 2014 година е 1 062 282 души.

Етнически състав:
(2007)

 80% – грузинци
 7% – арменци
 7% – азербайджанци
 5% – руснаци
 3% – осетинци
 2% – кюрди
 2% – гърци

Религия 
По данни от преброяването през 2002 г. около 91,4% от жителите на столицата принадлежат към Грузинската православна църква, 4,8% – към Арменската апостолическа църква, 1,1% са мюсюлмани, 0,3% са католици, а 0,2% са юдеи.

Икономика 
Тбилиси е икономическото сърце на Грузия, генерирайки около половината БВП на страната. Секторът на услугите е водещ в Тбилиси, като той представлява 88% от БВП. Безработицата обхваща 16,5% от населението на столицата. Според класацията на компанията Mercer от 2015 г., Тбилиси е 10-ият най-евтин град в света.

Транспорт 
Тбилиси разполага с международно летище. От 1966 г. насам функционира Тбилиският метрополитен. Градът има изградена трамвайна мрежа, но основният начин за транспорт остават маршрутките.

Образование

Култура

Личности 
 Хора от Тбилиси

Външни препратки 
 Официален сайт

Бележки
Башкири

Башкирите са тюркски народ в Руската федерация. Населяват главно Башкирия и говорят на башкирски език.

География 
Живеят основно в Република Башкортостан, но също и в съседните Татарстан, Челябинска, Оренбургска, Курганска, Пермски край, Свердловска, Самарска и Саратовска области. Обитават подножието и предпланините на Южен Урал и съседните равнини.

Език 
Говорят башкирски език, близко свързан с татарския. Башкирският език е по-скоро друга литературна норма на татарския, създадена по времето на СССР. Много башкири смятат татарския за роден език.

История 
Наименованието „башкири“ се споменава за първи път през 10 век от арабския пътешественик и писател ибн Фадлан. По време на пътуването си през Волжка България той споменава башкирите като войнствен езически народ. Според него те са обожествявали фалически идоли и живеели като скотовъдци.

Първите европейски източници за башкирите са работите на Джовани да Плано Карпини и Вилхелм де Рубрук. Тези пътешественици срещат башкирите по горното течение на р. Урал и ги записват като „паскатир“, твърдейки, че говорят на един и същ език като унгарците.

До пристигането на монголците през XIII век башкирите воюват често със съседните волжки прабългари и печенезите. При падането на Казанското ханство през 1552 г. башкирите са значително отслабени. През 1556 г. доброволно признават върховството на Русия, която основава град Уфа през 1574 г., за да пази башкирите от киргизите (т.е. съвременните казахи), и ги задължава да плащат данъци.

Битува твърдението, че башкирите, заедно със съвременните татари, чуваши, марийци и мордовци, са преки наследници на волжките прабългари. В действителност тези съседни народи са живеели известно време във Волжка България и, макар и близки в културно отношение, те принадлежат към съвсем различни езикови групи. Татарите и башкирите говорят на езици от кипчакската група, марийците и мордовците са угро-финоезични, а чувашите говорят на изолиран тюркски език.

Историческите факти накланят везните по-скоро в полза на твърдението, че башкирите са угрофински народ, който е асимилран от татарите и приема техния език, а не че са преки наследници на прабългарите.

Култура 
В началото на XX век в Башкирия имат само аматьорски театрални колективи. Първият професионален театър е от 1919 г., създаден скоро след образуването на Башкирска АССР. Това е днешният Башкирски академичен драматичен театър „М. Гафур“. През 1930-те години в Уфа се откриват още театър за опера и балет и куклен театър.

Бележки

Външни препратки 
 Башкири в фильме

Литература 
 J. P. Carpini, Liber Tartarorum, edited under the title Relations des Mongols ou Tartares, by d'Avezac (Paris, 1838).
 Gulielmus de Rubruquis, The Journey of William of Rubruck to the Eastern Parts of the World, translated by V.W. Rockhill (London, 1900).
 Semenoff, Slovar Ross. Imp., s.v.
 Frohn, „De Baskiris“, in Mrn. de l'Acad. de St-Pitersbourg (1822).
 Florinsky, in Вестник Европы [Vestnik Evropy] (1874).
 Katarinskij, Dictionnaire Bashkir-Russe (1900).

Етнически групи в Башкирия
Селджуци

Селджуците (производно от основната форма селджук в м.р. ед. ч.), понякога селджукски турци, са военно-племенен конгломерат от огузки тюркски народи.

Изначално обитават земите около Аралско море, но през XI век се впускат в завоевания и овладяват Западен Иран, Азербайджан, Междуречието, голяма част от Мала Азия и Леванта заедно със Светите места. Потомците на Селджук ибн Дукак, преселил се в средата на X век с племето си кънък да търси нови пасбища в Иран, основават султаната Велики Селджук и неговите поданици започват да се наричат селджуци (селджуки). Султанатът прераства в империя, обхващаща Месопотамия, Сирия, Палестина и голяма част от Иран.

История 
Идват в Анадола от Централна Азия в края на Х век, сеейки ужас и разруха във византийските провинции и в халифата на Абасидите.

По произход са клон на тюркското племе огуз, населяващ северните брегове на Аралско море.

През 10 век приемат исляма и мигрират на юг, водени от своя вожд Селджук ибн Дукак, който дава името на династията и народа. Апогеят им настъпва по време на управлението на Малик Шах I (1072 – 1092) и с помощта на неговия везир Низам ал-Мюлк, иранец по произход и истински политически и военен гений.

Още от самото основаване на своята империя селджуците силно се иранизират, приемат фарси за официален език, а повечето висши управници са персийци. След 1071 г. от Велики Селджук се отделя Иконийският султанат.

Отслабените селджукски държави са завладени от османските турци през ХV век.

Селджуците са смятани за преки предци на днешните обитатели на Турция, Азербайджан и Туркменистан. Изпълняват важна роля в средновековната история, създавайки бариера между Европа и монголските орди на изток. Имат съществен принос в защитата на мюсюлманския свят от Кръстоносните походи на християните.

Селджукиди 
Селджукидите са династията на селджукските владетели, управлявала техните държави. Управляват териториите на Централна Азия, Близкия изток и Мала Азия от средата на ІХ век до края на ХІІІ век.

Източници

Външни препратки 
  All About Turkey: The Seljuk Turks
  Sadberkhanim Muzesi
Евразия

Евразия е общата земна повърхност на континентите Европа и Азия. Като едно цяло Евразия е най-големият по площ континент на Земята. Географски Евразия представлява един континент, но по исторически причини е прието северозападната част, разположена отвъд планината Урал, да се приема като отделен континент Европа, а останалата част – като континент Азия. Спорно е къде точно минава югоизточната граница на Европа с Азия. До края на XX век е приемана за такава граница линията, свързваща най-североизточния залив на Черно море с най-северната точка на Каспийско море. През последните години задуралски държави като Армения, Грузия, Азербайджан, а също и Турция усилено лансират идеята за свое бъдещо участие в европейското политическо семейство.

Евразия граничи на север със Северния ледовит океан, на юг – с Индийския океан, на запад – с Атлантическия океан, а на изток – с Тихия океан.

Политическата карта не съвпада напълно с физикогеографската. Физическата география разделя парчетата суша на континенти и острови в зависимост от големината им. Така във физикогеографски смисъл извън континенталната част на Евразия попадат:

 Япония, разположена на едноименния архипелаг;
 Филипините, Индонезия, Бруней, Сингапур, Източен Тимор и Папуа-Нова Гвинея, разположени върху Малайския архипелаг;
 Шри Ланка, разположена върху остров Цейлон;
 Малдивите на едноименния архипелаг;
 остров Бахрейн;
 Великобритания, Ирландия и Исландия;
 всички острови в Средиземно море – гръцките острови, Кипър и Малта;
 руските острови в Северния ледовит океан (о. Нова земя и др.).

Евразия обхваща около 52 990 000 км², което представлява 36,2% от сушата на Земята. Населението е около 4,6 милиарда души, което се равнява на 65% от населението на планетата. Първите заселници в Евразия са дошли от Африка преди около 60 – 125 хиляди години.

Източници
Чагатай хан

Чагатай хан е монголски владетел, втори син на Чингис хан. Той управлява Чагатайското ханство в Кашгария и Трансоксиана, част от Монголската империя, от средата на 1220-те до смъртта си през 1241. Наследен е от внука си Кара Хюлегю.

Монарси на Монголия
Чингизиди
Монголци

Монголците () са етническа група, първоначално обитавала днешна Североизточна Монголия.

В наши дни наброяват около 10 млн. души. От тях 2,7 млн. живеят в Монголия, 4 млн. – в китайския автономен район Вътрешна Монголия, и 2 млн. – в други провинции на Китай.

През 13 век, водени от Чингис хан, те създават Монголската империя – най-голямата държава в историята на света.

Галерия

Източници

Външни препратки 
  Чингиз хан и монголите
  Монголската империя
  Монголите 
  Биография на Чингиз хан 

 
Население на Монголия
Монголски народи
Вътрешна Монголия
Шанхай Баостийл

Shanghai Baosteel Group Corporation е държавна компания, най-големият производител на стомана в Китай (19 900 000 т през 2003). Името ѝ идва от шанхайския район Баошан, където е нейното седалище. Образувана е на 17 ноември 1998 след вливането в Baoshan Iron and Steel Corporation на Shanghai Metallurgical Holding Group Corporation и Shanghai Meishan Group Co., Ltd.

Външни препратки 
 Официалния сайт на Baosteel
 Международния сайт на Baosteel 

Металургични предприятия
Държавни предприятия
Предприятия в Шанхай
Основани в Китай през 1978 година
ПОСКО

POSCO (), съкращение от Pohang Iron and Steel Company, е южнокорейска компания.

Тя е сред най-големите производители на стомана в света – произвела е 2 890 000 тона продукти през 2003 г.

Основана е като държавна компания в края на 60-те години на 20-ти век. Изгражда 2 големи металургични завода в Похан и Гвенян. POSCO е приватизирана през октомври 2000 г.

Металургични предприятия
Южнокорейски компании
Чеболи
Основани в Южна Корея през 1968 година
Митал Стийл

Mittal Steel Company N.V. е най-големият производител на стомана в света до 2006 г. Образувана е след като Ispat International придобива LNM Holdings и се слива с International Steel Group през 2004. Седалището на компанията е в Ротердам, Холандия.

В компанията са заети 175 000 души от 45 националности и има предприятия в 17 страни, включително Китай, Индонезия, САЩ, Мексико, Канада, Франция, Германия, Полша, Румъния, Алжир, ЮАР, Чехия, Босна и Херцеговина, Северна Македония, Тринидад и Тобаго, Казахстан и Украйна. През 2004 е произвела около 42,1 млн. т стомана с общ обем на продажбите над 22 млрд. щ.д.

През 2006 година се образува АрселорМитал със сливането на Митал Стийл и Арселор.

Източници 
 www.arcelormittalna.com

Външни препратки 
 Официален сайт 

Металургични компании в Нидерландия
Икономика на Ротердам
Основани в Нидерландия през 2004 година
Лъв III

Лъв III може да се отнася за:
 Лъв III Исавър (ок.675-741), византийски император
 Лъв III (?-816), римски папа
 Лъв III (1236-1289), цар на Малка Армения
Ордьовър

Ордьовърът (, „извън произведението“) е предястие, сервирано преди основното ястие. Едно от предназначенията му е да изостри апетита. В други случаи може да се наложи гостите да бъдат подкрепени, тъй като понякога до поднасянето на основното ястие може да измине дълго време.

Ордьоврите могат да бъдат сервирани или на масата, или преди сядането на масата. Освен това те могат да бъдат студени или топли.

Често пъти ордьоврите биват обърквани със салатите, или типични ордьоври се превръщат в салати, като се използва някакъв вид дресинг. Такъв е случаят с българската редена салата.

За ордьоврите е характерно, че представляват аранжирани групи от нарязани филийки или късчета, различни продукти. Често пъти биват назовавани според основните продукти, които преобладават в тях. Примерно: Ордьовър с френски сирена, Ордьовър с кашкавал и сухи колбаси, Ордьовър от меки колбаси и т.н. Но има и ордьоври, които съчетават в едно подредено блюдо, освен нарязани продукти, така също и салатени миксове, сосове или друг вид разядки.

Под ордьовър, в Централна и Източна Европа често се разбира и блюдо с комбинация от няколко салати и украса. Но това не е характерното схващане във Франция. В англоезичните и германоезичните държави малките блюда с допълнителни разядки, които се поднасят преди основното или встрани с основното блюдо, също се наричат ордьоври. В България и в много от славяноезичните страни се наричат разядки (или по сходен начин). При нас са познати и с турската дума „мезе“, в мн.ч. „мезета“, но тя се свързва по-често с продукти и храни, които или имат деликатесен характер, или са предназначени за консумация с алкохолна напитка.

Храни
Гранат

Гранатите са група минерали, различаващи се по състав, но имащи аналогична химична формула и еднакъв облик на кристалите си. Прозрачните бистри и наситено оцветени гранати са търсени скъпоценни камъни. Името произлиза от латинската дума granatus, с която се означавали семената на гранатовото дърво. Цветовете на гранатите могат да бъдат: пурпурночервен – алмандин, безцветен или жълто-зелен – гросулар, кафяв или черен – нарича се меланит, зелен – уваровит, червен – пироп, андрадит. Разновидност на андрадита е демантоидът, който е на второ място сред най-скъпите и редки видове гранат. А най-скъпият и рядък гранат на света е така нареченият син гранат. Той е подобен на александрита, защото променя цвета си в зависимост от осветлението, но в други цветове: на дневна светлина става лазурносин, а на изкуствена светлина през нощта – чистолилав

Минерали от групата на гранатите 
 Пироп – силикат на магнезия и алуминия, ярко до кърваво червен (бохемски рубин) и розов, желязосъдържащ (родолит)
 Алмандин – силикат на желязото и алуминия, най-разпространеният гранат, виолетово- и малиново-червен
 Спесартин – силикат на мангана и алуминия, медножълт и жълто-оранжев
 Гросулар – силикат на калция и алуминия, меднооранжев, желязосъдържащ (хесонит), червеникавокафяв (румянцевит), розов (розолит, ландерит, или ксалостоцит), зелен до тревистозелен (цаизит), ванадийсъдържащ и смарагдовозелен (цаворит), безцветен и прозрачен (левкогранат) и нефритовозелен и съдържащ хидроксилна група (хидрогросулар или африкански жад)
 Андрадит – силикат на калция и желязото, тревистозелен (демантоид), светлоозелен (желетит), златистожълт (топазолит), червено-кафяв (алохроит), кехлибарено-кафяв и черен, титаносъдържащ (меланит и шормолит)
 Уваровит – силикат на калция и хрома, ярко тревистозелен.

История 
Ювелирните украшения с гранати били разпространени още по времето на скитите. Векове наред се считало, че гранатът носи щастие в любовта и приятелството и предпазва собствениците си от враговете им. Благодарение на наситенокървавия цвят на пиропа и алмандина се появила легенда, че гранатите нормализират кръвното налягане и подпомагат кръвообращението. Астролозите го препоръчват на родените под знака на Овен и Лъв.

Източници 
 Речник на скъпоценните камъни, Тодор Тодоров, 1994 г.
Аквамарин

Аквамаринът е скъпоценен камък, разновидност на минерала берил с нежносин до синьозелен цвят. Името му произлиза от латинското aqua marina – морска вода, защото цветът на камъка напомня този на морската вода.

Най-богатите находища на аквамарин се намират в Бразилия. Там е открит и най-големият кристал аквамарин с тегло 110,5 кг, височина 45 – 50 см и диаметър 40 см. Той е идеално прозрачен, отвън светлозелен, в дълбочина – небесносин, а в междинната зона е жълтеникавозелен. В Бразилия е открит и 34-килограмовият аквамарин Марга Роха, който се използва като еталон за оценка на чистотата и интензивността на цвета на бразилските камъни от този вид.

Най-големият известен обработен камък тежи 2594 карата. За един от най-големите остенени аквамарини се приема този, вграден в короната на английската кралица с маса 920 карата. Друг голям и известен камък е аквамаринът, вложен на скиптъра на полския крал Станислав Август Понятовски с дължина около 30 см.

Големи и красиви екземпляри са открити в Източното Забайкалие (82 кг), Урал (125 см), Алтай (61х15 см), Украйна (27 см), Индия, САЩ и на много други места. Макар и рядко в България аквамарин се среща сред пегматитите на Рила и Родопите.

Смята се, че аквамаринът може да укротява морските бури. Той е талисман на вярната любов, съхранява приятелството и справедливостта. Някога се е считало, че укрепва сърцето, помага при заболявания на белия дроб, кожата и нервната система. Астролозите го препоръчват на родените под знака на Близнаци, Везни, Водолей и Риби. Някога аквамарините украсявали царските корони.

Източници 

Скъпоценни камъни
Берил
Арселор

Arcelor е вторият по големина производител на стомана в света до 2006 г. Образувана е през 2001 след сливането на Aceralia (Испания), Usinor (Франция) и Arbed (Люксембург). В компанията са заети 98 000 служители в повече от 60 страни по света. През 2004 Arcelor е произвела около 42 800 000 т стомана.

През 2006 година се образува АрселорМитал със сливането на Арселор и Митал Стийл.

Металургични компании в Люксембург
Компании в Люксембург (град)
Топаз

Топазът е скъпоценен камък, известен от най-дълбока древност. Открити са неолитни находки от топаз, напомнящи остриета. Името му топаз произлиза от древното название на остров Зебергет в Червено море – Топазос. В Русия го наричат сибирски елмаз. Често топазът е бъркан с други камъни поради богатството на цветовите си разновидности: безцветен, жълт, златистожълт, розов, син, червенооранжев, пурпурен, зеленикав, кафяв.

Един от най-известните топази „Браганза“ (1680 карата) е инкрустиран в португалската корона и дълго време е бил смятан за най-големия елмаз.

Източници 

Скъпоценни камъни
Съединения на алуминия
Съединения на силиция
Корус

Корус (Corus) е британско-нидерландски производител на стомана и алуминий, образуван от сливането на Koninklijke Hoogovens и British Steel.

Той е сред най-големите производители на стомана в света – 19,1 млн. тона през 2003 г. компанията обявява през 2002 г. намерението си да се оттегли от пазара на алуминий и продава няколко от подразделенията си в този сектор.

Металургични предприятия
Металургични компании в Нидерландия
Компании в Лондон
Основани във Великобритания през 1999 година
Ю Ес Стийл

United States Steel Corporation е американска стоманодобивна компания в Питсбърг, щата Пенсилвания, втората най-голяма в САЩ (след Nucor Corporation) и 26-а в света за 2017 г..

В списъка на най-големите публични компании в света Forbes Global 2000 за 2018 г. U.S. Steel заема 1429-о място.

Основана е през 1901 г., когато Дж. П. Морган и Елбърт Гери обединяват своята Federal Steel Company със стоманодобивните предприятия на Андрю Карнеги.

Между 1991 и 2001 г. компанията е най-големият производител на стомана и най-голямата корпорация в света. От 1986 до 2002 г. се е наричала USX Corporation.

През октомври 2000 г. корпорацията прави първата си голяма задгранична придобивка – словашкия стоманодобивен комбинат в Кошице, получил названието U. S. Steel Košice.

През 2015 г. е закрит един от най-големите комбинати на корпорацията, Fairfield Flat-Rolled, започнал работа през 1952 г. През 2017 г. са продадени акциите в бразилските предприятия по производство на тръби.

Източници 

Металургични компании в САЩ
Компании в Пенсилвания
Организации в Питсбърг
Основани в САЩ през 1901 година
Александрит

Александритът е най-скъпият вариант на хризоберила В природата се среща много рядко и само на три места в света. Получил е името си в чест на руския цар Александър II, тъй като е открит в Урал през 1834 година в деня на неговото пълнолетие.

Александритът е известен с това, че променя цвета си в зависимост от осветлението: през деня неговата цветова гама варира от тъмносиньо до изумруднозелено, а на изкуствена светлина става пурпурночервен. Това уникално явление, заедно с рядкостта на камъка се дължи на наличието на примеси на хром и ванадий, на които са необходими изключително сложни и екстремни геоложки процеси, за да се съединят помежду си. Според една от многочислените легенди за него, през деня александритът се превръщал в изумруд, а през нощта – в пурпурен аметист. Дълго време александритът се добива само в Русия, но по-късно са открити находища в Бразилия и на остров Мадагаскар в ограничени количества.

Скъпоценни камъни
Хризоберил
Тюсенкруп

„Тюсенкруп“ АД  () е германска промишлена компания, работеща най-вече в областта на стоманодобива, но също и в автомобилния и корабостроителния сектор, както и в производството на промишлено оборудване, асансьори и др.

Образувана е през 1999 г. след сливането на Тюсен и Круп. Седалището на концерна се намира в Дуйсбург и в Есен, а главното управление – в Есен.

История 
„Круп“ е виден 400-годишен род от гр. Есен, Германия, известен по цял свят с произвежданите от тяхната компания стомана, муниции и оръжие. Семейният бизнес, започнат от Фридрих Круп, след обединението с „Тисен“ през 1990-те години се нарича Тюсенкруп и е огромен промишлен конгломерат.

Фридрих Круп (1787 – 1826) основава малка леярна в Есен през 1811 г. Неговият син Алфред Круп (1812 – 1887), познат из целия свят като „Краля на оръдията“ и „Алфред Велики“, инвестира в нови технологии и започва да произвежда железопътни релси и части за локомотиви. Започва да купува мини из Германия и Франция и инвестира в металолеене, особено по метода Бесемерово леене, при който с така наречената „Бесемерова круша“ започват да произвеждат меко желязо, подходящо за дообработка и закаляване.

Фирмата започва да произвежда оръдия от 1840 г., предимно за Руската, Турската и Пруската армии. Малкото невоенно приложение и субсидиите от правителството карат Круп все повече да се ориентира и специализира към военното производство. През 1880 г. повече от 50% от производството на компанията е за военни нужди. Когато Алфред поема компанията, има 5 служители, а в годините на военно производство – 20 хил. работници. Смъртта му идва в момент, когато „Круп“ е най-голямата компания в света.

През 2005 г. ThyssenKrupp стъпва и на българския пазар на метали, като се обединява с „Юпитер — Стомана“. Германо-българският концерн се нарича „ThyssenKrupp — Юпитер Стомана“ („ThyssenKrupp — Jupiter Stomana“), и със своите складово-производствени бази в градовете София, Пловдив, Русе и Бургас заема водеща позиция на пазара на метали в България.

Благодарение на офиса си в Букурещ компанията работи добре на румънския пазар.

Металургични предприятия
Машиностроителни компании
Предприятия в Северен Рейн-Вестфалия
Организации в Есен
Дуйсбург
Основани в Германия през 1999 година
Нукор

Nucor Corporation е американска компания.

Тя е измежду най-големите производители на стомана в света с произведено количество 15 800 000 тона и обем на продажбите 6,2 млрд. щатски долара през 2003 г.

Металургични компании в САЩ
Шарлът
Компании в Северна Каролина
Основани в САЩ през 1940 година
Сапфир

Сапфирът е скъпоценен камък, разновидност на корунда. Химичното съединение известно под името корунд е кристалната форма на алуминиев(III) оксид с емпирична формула Al2O3 и наименование диалуминиев триоксид. Характерният син цвят на скъпоценния камък се дължи на това, че на някои места в кристалната структура алуминиевите йони са заменени от железни или титанови йони.

Името на сапфира произлиза от гръцката дума sappherios – син. Цветовата гама на сапфирите поразява с разнообразието си – има пурпурносинкави, зелени, жълти, безцветни, оранжеви и розовооранжеви. Тези камъни много често се използват за украса на корони. Тъмносиният сапфир „Свети Едуард“ се намира в центъра на кръста на короната на Британската империя. Короната на Руската империя е украсена от два големи сапфира с тежест 258 и 200 карата. От сапфир са издялани бюстове на трима американски президенти Джордж Вашингтон (1997 карата), Ейбрахъм Линкълн (2302 карата) и Дуайт Айзенхауер (2097 карата).

Скъпоценни камъни
Корунд
Смарагд

Смарагдът (познат и като изумруд) Be3Al2(SiO3)6 е много рядка разновидност на минерала берил, оцветена в наситено зелено от примеси на хром, ванадий и желязо. Етимологията на термина „смарагд“ е свързана с гръцката дума σμάραγδος – „зелен скъпоценен камък“. Смарагдът е един от най-скъпите камъни от „Голямата четворка“, в която са включени и диамантът, сапфирът и рубинът.

Смарагдът заема привилегировано място сред скъпоценните камъни, известен е от най-дълбока древност и е използван широко както за направа на украшения, така и за извършването на религиозни обреди. Известно е, че в древността смарагдите украсявали съкровищата на най-известните владетели и се добивали в Древен Египет. По-късно са открити и други находища в Шри Ланка, Мадагаскар, ЮАР, Австрия, Австралия, САЩ, Канада, Индия, Танзания и др. В България ограничени залежи на смарагд се срещат в Рила и Източните Родопи. Най-качествените изумруди произхождат от Колумбия, а най-красивата колекция от тези скъпоценни камъни  се съхранява в Банката на Република Колумбия в Богота. Тя включва 5 кристала с тегло между 220 и 1795 карата. Най-красивите смарагди са изложени в музея "Топкапъ" в Истанбул, Смитсониън Инститюшън във Вашингтон и Американския музей по естествена история в Ню Йорк.

Символика, поверия и митове 
Според преданията Савската царица ги обожавала. Най-известният смарагд е „Смарагдът на Девънширския херцог“, който се пази в Британския музей по естествена история в Лондон. Поради наситения си зелен цвят, смарагдът е считан за символ на вечната пролет и безсмъртието.

Съществуват вярвания, че смарагдите притежават изключителна лечебна сила – укрепват паметта, помагат при безсъние, прогонват лошите сънища, спасяват от зли духове и укрепват сърцето. Наричат смарагда още камък на мъдростта и хладнокръвието.

Източници 

 Съкровищата на земята, Скъпоценни камъни ИЗ, Изумруд, Издателска компания Де АГОСТИНИ ХЕЛАС ООД, 2011, ISSN 1792 – 1430

Берил
Маслина

Маслините (Olea) са род бавнорастящи, но дълголетни дървета от семейство Маслинови (Oleaceae), широко разпространени от Средиземноморието и Южна Африка до Югоизточна Азия, Южен Китай, Нова Каледония и Източна Австралия. Те са вечнозелени, с дребни листа, а плодът им има костилка. Клоните са тънки, но гъсто разположени. Листата на повечето маслини са покрити с восък, който ги предпазва при висока температура.

Най-известният вид е европейската маслина (Olea europaea), която се използва от древни времена за производство на зехтин или за ядене на самия плод. Плодовете на маслината за производство на зехтин са дребни и богати на масло. Най-подходящи сортове за нашите географски ширини и по-конкретно само в някои микро райони са сортовете Агрио (дива – зелена) и Петро (камък – черна). В България може да вирее единствено в Ивайловградско, Пловдивско – полите на Родопите и Петричко, както и по Черноморието, но само на защитени от вятър места. Маслиновите дървета могат да виреят в бедни почви, но издържат до -15 °C.

Плододаването започва 3 – 4 година като цветовете се образуват на младите клонки, а самите плодове узряват през есента и зимата. Клоните се подкастрят добре, за да дават повече плод. През 2009 в района на Кърджали са засадени 110 фиданки от студоустойчив испански сорт Арпекина присаден върху гръцка подложка, който издържа температури до -20 °C и притежава висока масленост.

Употреба за храна и като подправка 
Маслините са много горчиви докато са сурови. Tе се подкиселяват като се слагат във вода, която се подменя всеки ден в продължение на месец, за да се изцеди горчивината им. След 1 месец като вече не са горчиви, накисват се в сол и лимон и за няколко дни са готови. Това е един от начините за приготвяне на сурови маслини.

Видове

Източници 

 
Дървета
Плодове
Худжанд

Худжанд (; , наричан между 1939 и 1991 Ленинабад, на името на съветския политик Ленин) е град в Северен Таджикистан, център на Согдийска област. Разположен е на река Сърдаря в края на Ферганската долина. Градът е основан през 329 пр.н.е. от Александър Велики под името Александрия Есхате и се превръща във важна точка от пътя на коприната.

Худжанд е вторият най-населен град в Таджикистан след Душанбе. През 1991 г. населението на града е около 165 000 души, и е спаднало на 149 000 души през 2000 година. Населението през 2016 година наброява 175 400 души (по приблизителна оценка). Населението през 2019 година наброява 181 600 души (по приблизителна оценка).

Известни личности 
 Родени в Худжанд
 Соломон Волков (р. 1944), руско-американски музиколог
 Парвизджон Умарбаев (р. 1994), футболист

Източници 

Градове в Таджикистан
Голямата игра

Голямата игра () е термин, обикновено приписван на Артър Конъли, с който се описва съперничеството и стратегическото противопоставяне между Британската империя и Руската империя в района на Централна Азия. Класическият период на Голямата игра е между 1813 и Англо-руската конвенция от 1907. След Болшевишката революция от 1917 следва втора, по-малко интензивна фаза на съперничество.

Произход 
Изразът „Голямата игра“ придобива гражданственост благодарение на известния роман „Ким“ на Ръдиард Киплинг. Терминът „голямата игра“ се налага и използва и в преносен смисъл в геополитиката през 20 век, като означение въобще на противопоставянето, отстояването и/или налагането интересите на една или друга от великите сили в света.

Източници
Призма от Тикунани

Призмата от Тикунани е двадесет и един сантиметров квадратен глинен предмет от средата на 16 век пр.н.е. с акадски клиновиден надпис, изброяващ имената на войниците хабиру на царя на Тикунани Тунип-Тесуп. Днес призмата се намира в частна колекция във Великобритания.

Откритието на призмата предизвиква голямо оживление, тъй като тя дава така необходимите допълнителни сведения за народността хабиру. Оказва се, че повечето от 438-те служители хабиру на Тунип-Тесуп имат хуритски имена, които нямат връзка с никой ханаански (групата езици на иврит) или дори семитски език. Останалите имена са семитски, а едно е каситско. Призмата също довежда до предположението, че хабиру може би никога не са били етническа група.

Месопотамия
Хабиру

Хабиру (на египетски: ˁpr.w, Aper(u), Apiru; вавилонски: Ḫabiru, Chabiru) е име, дадено в различни шумерски, египетски, акадски, хетски, митанийски и угаритски източници, датирани между 21 и 12 век пр.н.е., на група народи, живеещи в Североизточна Месопотамия и Плодородния полумесец от границите на Древен Египет в Ханаан до Иран. Когато са открити първите сведения за хабиру, учените приемат, че това е библейският народ 'БРИ (от עבר), евреите. Тази хипотеза все още е предмет на дискусии, въпреки че, все повече привърженици печели теорията, че хабиру, смятани по-рано за древните евреи, са хуритски народ.

Произходът на евреите се свързва със западните семити, известни като амореи.

Литература 
 Gary Arthur Thomson: Habiru: The Rise of Earliest Israel.	iUniverse, 2011, ISB 1462039960
 Rainer Hannig: Großes Handwörterbuch Ägyptisch-Deutsch: (2800-950 v. Chr.). von Zabern, Mainz 2006, ISBN 3-8053-1771-9, S. 150.
 Rainer Kessler: Sozialgeschichte des alten Israel. Eine Einführung, Darmstadt 2006.
 Oswald Loretz: Habiru-Hebräer: Eine sozio-linguistische Studie über die Herkunft des Gentiliziums cibrí vom Appellativum habiru. Walter de Gruyter, Berlin 1984, ISBN 3-11-009730-3
 Helmut Engel: Die Vorfahren Israels in Ägypten: forschungsgeschichtlicher Überblick über die Darstellungen seit Richard Lepsius (1849). Josef Knecht, 1979, ISBN 3-7820-0437-X

Вижте също 
 Призма от Тикунани

Етнически групи в Азия
История на Близкия изток
Древна Сирия
История на евреите
Амореи
12 век пр.н.е.