alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Vilanava dels Canònges

Vilanava de Menerbés (nom occità; la forma oficial francesa és Villeneuve-Minervois) és una vila del Menerbès, a la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, dins el districte de Narbona i el cantó de Peiriac de Menerbés. La ciutat, a l'entrada de la vall de Clamós i al peu de la Muntanya Negra (la Montanha Negra), té 824 habitants i està a quasi 200 metres sobre el nivell del mar. El terme té 2.385 hectàrees.

El seu origen fou un castell del  que defensava l'entrada a la vall i del qual encara es veuen algunes restes, però la major part fou destruïda i al seu lloc hi ha l'església de Sant Esteve, abans capella del castell. Possessió dels vescomtes de Menerba, va passar al  al capítol de la Catedral de Carcassona i es va dir Vilanova dels Canonges. La senyoria es feu més gran per donacions del rei Lluís IX amb les espoliacions als senyors albigesos.

La vila es caracteritza per tres monuments, dos d'ells neolítics, coneguts com els dòlmens de Vilanava de Menerbés. El primer és el Palet de Rotllan o de l'Home Vell, que també s'anomena dolmen de Jargantièra, que la llegenda atribueix a Rotllan, el nebot de Carlemany. Un segon dolmen és conegut com la Tomba de Rotllan, és del tercer mil·lenni abans de Crist i fou restaurat el 1972; s'hi van trobar ossos i objectes de sílex. Un dolmen del mateix nom existeix en una altra vila no gaire llunyana (Pepius). És a prop del Palet de Rotllan. El tercer és el dolmen de Ròcatraucada, un megàlit que domina unes ruïnes amb el mateix nom, que seria una tomba col·lectiva del tercer mil·lenni abans de Crist; s'hi van trobar pots, i braçalets de coure i bronze; la part superior va desaparèixer i la tomba està descoberta.

També és un monument destacable el molí fariner, construït el 1819 i que va funcionar fins al 1890. El 2001 es va reconstruir i avui és l'únic molí actiu de tot el departament; es troba a la partida de Benaset. Es pot visitar des de l'exterior i, algunes hores, també a l'interior.

Referències 

Municipis del cantó de Peyriac-Minervois
The Futureheads

The Futureheads són un grup de rock indie britànic, provinent de Sunderland, Anglaterra. Les seves influències van des de XTC, Fugazi, Devo i Queen fins a Kate Bush. Fan música fugaç, energètica, alegre, Indie rock inspirat en el post-punk dels 80, i canten desenfadadament en els seus forts accents del nord d'Anglaterra.

Història 
La banda va començar com a trio amb Barry Hyde (baix i cantant), David "Jaff" Craig (baix), i Pete Brewis (bateria). Van començar a tocar junts el 2000 i van començar a guanyar fama a la seva regió. Ross Millard (cantant i guitarrista) va unir-se a la banda més tard, juntament amb Dave Hyde, el germà petit de Barry, que va reemplaçar Brewis. Van publicar un vinil amb quatre cançons el 2002, "Nul Book Standard", que va ser difícil d'introduir al mercat. Però, uns mesos més tard, algunes emissores de ràdio van començar a posar la seva musica, i la seva fama va començar a anar en alça.

The Futureheads, finalment, van publicar el seu primer àlbum, titulat com el mateix grup, el setembre de 2004. Però va ser la seva versió de Hounds of Love, una antiga cançó de Kate Bush, que els va llançar al front de l'escena musical britànica a principis de 2005. El grup ha reeditat el single Decent Days and Nights el maig de 2005. El grup ha estat de gira pel Regne Unit i EUA el 2005, i van tocar en diversos festivals a Europa durant l'estiu.

Recentment han editat un EP titulat "Area" i actualment estan preparant el seu segon àlbum.

Discografia

Albums 
 The Futureheads - Num. 11 (Regne Unit)

Singles 
 First Day - Num. 58 (Regne Unit)
 A to B - Fora del Top 100
 Decent Days and Nights - Num. 26 (Regne Unit)
 Meantime - Num. 49 (Regne Unit)
 Hounds of Love - Num. 8 (Regne Unit)
 Decent Days and Nights (reedició) - Num. 26 (Regne Unit)

Enllaços externs 
  Pàgina Oficial 
  Pàgina No Oficial 

Grups de música anglesos
Sunderland (Tyne i Wear)
Comtat de Reus

El comtat de Reus és un títol nobiliari espanyol creat el 13 de desembre de 1855 per la reina Isabel II a favor de Joan Prim i Prats, el mateix dia en què li va concedir el Vescomtat del Bruc. Més tard, en 1864, el va nomenar I marquès de Los Castillejos.

El rei Amadeu I li va atorgar "a títol pòstum" el ducat de Prim perquè l'ostentés la seva vídua Francisca Agüero i González, i es transmetés a través de la seva filla Isabel Prim i Agüero que va ser II duquessa de Prim.

El mateix rei Amadeu I va elevar a ducat de Los Castillejos el títol de marquesat de Los Castillejos, en la persona del seu fill Joan Prim i Agüero, II i últim marquès de los Castillejos, I duc de los Castillejos, II comte de Reus, II vescomte de Bruch.

Comtes de Reus

Història del títol 
El 1843 Prim i Llorenç Milans del Bosch es van pronunciar a Reus contra Espartero. Aquest va ser derrocat i Narváez va pujar al poder. Prim va ser nomenat brigadier per Francisco Serrano, que a Barcelona havia assumit la cartera de Guerra. Una rebel·lió de Barcelona contra els conservadors va fer que es decidís nomenar Prim governador militar i comandant-general de la província de Barcelona. Va combatre amb energia als revolucionaris (la Jamància) que dominaven part de la ciutat i algunes zones pròximes, fins a derrotar-los i deixar la ciutat pacificada. Per aquestes accions va rebre de Serrano el faixí de general. Després va pacificar altres zones agitades a Catalunya, motiu pel qual va rebre els títols de comte de Reus i vescomte del Bruch amb dret hereditari.

Història dels comtes de Reus 
Joan Prim i Prats (1814-1870), I comte de Reus, I marquès de Los Castillejos, I vescomte de Bruc.
Va casar amb Francisca Agüero i González, I duquessa de Prim, II comtessa d'Agüero. Li va succeir el seu fill:

Joan Prim i Agüero, II comte de Reus, II i últim marquès de Los Castillejos (per elevació a Ducat), I duc dels Castillejos, II vescomte de Bruc. Sense descendents. Els drets successoris es van transmetre a través de la seva germana Isabel Prim i Agüero, a la neboda d'aquesta, María de la Concepción Salvadó Prim i Golferich, casada amb Carlos Muntadas i Muntadas, en els fills de la qual van recaure tots els títols familiars. La va succeir:

Antonio Muntadas i Salvadó Prim, III comte de Reus.
Va casar amb María Josefa Fábregas i Bas.
Va tenir per fill a:

-Juan Carlos Muntadas-Prim (m. en 1989), el fill del qual va heretar el títol:

Jaime Muntadas-Prim i Burguete, IV comte de Reus Referències 
 Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles''. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.

Reus
Història de Reus
Vescomtat del Bruc

Vescomte del Bruc és un títol nobiliari que va rebre el militar reusenc Joan Prim i Prats el 1850.

Del general va passar als seus fills i d'aquests a la línia Salvadó-Prim, i finalment a la línia Muntades-Prim, que el posseeix actualment.

Vescomtes del Bruc

Referències 

Bruc
Josep Parellada

Josep Parellada va ser un industrial que el 1856 va impulsar l'obertura del ferrocarril de Reus a Tarragona, un dels primers de Catalunya.

Josep Parellada era propietari i veí de Barcelona, i va signar la petició de concessió de la línia fèrria de Reus a Tarragona el 1851. Va buscar suport financer però no el va trobar ni a Barcelona ni a Reus i el 1852 el va buscar a França on va aconseguir el suport del banquer Hyppolite Destrem al que va cedir la concessió el gener de 1853. El 9 de maig de 1854 la concessió va ser traspassada a Gabriel Ragel, de la societat G. Ragel et Cie. Parellada havia encarregat un pressupost el 1852 que pujava a 2.596.307 pessetes però per fer front als interessos (un 5%) el capital de la societat es va fixar en 3.040.000 pessetes. Les accions no es van vendre totalment i una part es va haver de cobrir amb un préstec. Les obres van començar el 1853 però a causa d'un litigi sobre un convent (de propietat municipal) on es volia ubicar una estació, van estar parades gran part del 1854 i del 1855; tot i així la concessió va ser renovada el 9 de març de 1855. El 1856 es va reprendre la construcció amb material britànic més barat que el francès. La línia de 13,09 km es va obrir el 16 de maig de 1856. El cost de construcció fou baix (225.576 pessetes per km) i el desfasament amb el pressupost fou de poc més del 13% a causa d'obres extraordinàries.

Referències 
 Los caminos de la era industrial: la construcción y financiación de la red ferroviària catalana (1843-1898) per Pere Pascual Domènech

Parellada
Empresaris catalans del sud contemporanis
Vicalvarada

La Vicalvarada és el nom amb què és coneguda la revolta espanyola del 1854, per haver-se originat a l'aquarterament del poble madrileny de Vicálvaro, al final dels governs moderats durant el regnat d'Isabel II a la fi de juny del 1854, i engloba tant el pronunciament ocorregut el 28 de juny, com els successos de juliol, que van donar lloc al Bienni Progressista (1854-1856).

El febrer del 1854, militars adeptes al Partit Democràtic van provar de portar a terme una revolta a Saragossa, amb el suport d'elements civils, però van fracassar. La situació de tensió amb el govern moderat, més procliu als seus elements autoritaris, no va impedir que membres de la burgesia industrial i el progressisme mantinguessin les seves intencions de fer caure el govern.

El 28 de juny un nodrit grup d'alts comandaments de l'exèrcit encapçalats per Leopoldo O'Donnell i Domingo Dulce es van enfrontar a les tropes lleials al Govern. El general O'Donnell i les seves tropes es van retirar cap al Sud, on van connectar amb les del general Serrano. Junts van publicar el Manifest de Manzanares el 7 de juliol, redactat per Cánovas del Castillo, i on es prometia la descentralització, una reforma electoral, el restabliment de la milícia nacional i altres demandes dels progressistes. El Partit Progressista va instar al general Baldomero Espartero a unir-se al moviment i liderar-lo. Juntament amb Madrid i Saragossa es van produir alçaments a Barcelona i zones de València i Logronyo. La revolta va ser finançada per diferents sectors de l'economia emergent i, sobretot, pel banquer Juan Bruil.

Els revoltats pretenien la reinstauració de la Milícia Nacional, la supressió de la Constitució moderada de 1845 i una àmplia amnistia pels presos polítics. L'agreujament de la situació a mitjan juliol va obligar a la reina Isabel II a prescindir dels moderats i cridar Espartero per presidir el Consell de Ministres. Aconsellada per la seva mare, Maria Cristina de Borbó, va considerar una deslleialtat d'O'Donnell l'amotinament, i el privà de la Presidència. El 29 de juliol van entrar a Madrid Espartero i O'Donnell emparats pel clam popular i l'1 d'agost es va formar el nou gabinet.

Bibliografia 

 Pérez Garzón, Juan Sisinio. Milicia nacional y revolución burguesa. Madrid, 1978.

Vegeu també 
 Baldomero Espartero - Leopoldo O'Donnell
 Dècada moderada (fase anterior al bienni progressista)
 Manifest de Manzanares
 Bienni progressista
 Vaga general de 1855
 Conflicte de les selfactines
 Constitució espanyola de 1856
 Desamortització de Madoz
 Partit Progressista

Segle XIX a Espanya
Esdeveniments de la dècada del 1850
Esdeveniments del 1854
Esdeveniments a Madrid
Revoltes a Espanya
Ill

Ill (Alsàcia), riu d'Alsàcia afluent del Rin per l'esquerra.
 Ill (Àustria), riu d'Àustria afluent del Rin per la dreta.
 Ill, nom bretó del riu Ille.
 Ill., abreviatura de l'estat nord-americà d'Illinois
Gerhard Schröder

Gerhard Fritz Kurt Schröder (Mossenberg-Wöhren, Rin del Nord-Westfàlia, Alemanya, 7 d'abril de 1944) és un polític alemany del Partit Socialdemòcrata d'Alemanya que va ser cap de govern o canceller d'Alemanya (en alemany Bundeskanzler) entre els anys 1998 i 2005. És un amic íntim de Vladímir Putin.

Llicenciat en dret, va ser president de les joventuts de l'SPD entre els anys 1976 i 1980. El 1990 guanyà les eleccions regionals a la Baixa Saxònia i fou ministre-president del land fins al 1998.

Guanyà les eleccions federals alemanyes de 1998 davant el seu contrincant del CDU Helmut Kohl per majoria simple i fou nomenat canceller gràcies al pacte de govern amb Els Verds. El 2002 va ser capaç de revalidar el seu mandat després de l'empat tècnic del SPD i la CDU a les eleccions federals alemanyes de 2002. Tot i perdre 47 escons en aquelles eleccions, l'augment d'Els Verds li va permetre mantenir la coalició de govern que el va portar a un segon mandat com a canceller d'Alemanya. En aquest segon mandat es va oposar a la Invasió de l'Iraq de 2003 i hagué de fer front a la greu crisi econòmica que va provocar la desfeta del partit socialdemòcrata alemany a diverses eleccions locals i regionals. El 2005 Schröder va convocar anticipadament les eleccions federals alemanyes de 2005 que va perdre enfront d'Angela Merkel.

Relació amb Putin 
Unes setmanes després de jubilar-se com a canceller, va rebre encàrrecs honorífics molt lucratives en empreses d'estat russes com ara «senyor del gasoducte» Nord Stream AG, la banca Rosneft i Gazprom, recomanat per Vladímir Putin, que considera com un amic personal. La seva posició russòfila i el fet que va refusar distanciar-se'n encara l'abril 2022, en plena guerra d'Ucraïna, li va fer perdre molta simpatia. Unes seccions de l'SPD van demanar la seva exclusió del partit. La seva lleialtat incondicional devers son amic Putin va suscitar sospites que seria sotmès a kompromat, recullit pels serveis secrets russos. L'abril 2022 el parlament europeu el va amenaçar de sancions econòmiques i el parlament alemany li va treure uns privilegis al qual tenia dret com a excanceller. El canceller i president del partit aleshores, Olaf Scholz, va prendre una posició ambivalent. Accepta que perdi privilegis, però Scholz troba que sancions econòmiques serien exagerades com que seria massa humiliar Schröder. Per la seva participació en l'empresa de gas rus, va rebre el malnom «GasGerd», un joc de paraules amb el mot alemany per a forn de gas (Gasherd).

Referències

Enllaços externs 

  

Cancellers d'Alemanya
Membres del Bundestag pel Partit Socialdemòcrata d'Alemanya
Receptors de l'orde d'Isabel la Catòlica
Gran Creu de 1a classe de l'Orde del Mèrit de la República Federal d'Alemanya
Alumnes de la Universitat de Göttingen
Implicats en els Papers del Paradís
Consultors europeus
Polítics de Rin del Nord-Westfàlia
Naixements del 1944
Membres de la quinzena legislatura del Bundestag
Membres de la catorzena legislatura del Bundestag
Golf de Guinea

L'extens golf de Guinea és un entrant de l'oceà Atlàntic a la costa del sud-oest d'Àfrica. S'estén des del cap de Palmas (a Libèria) fins al cap de López (al Gabon) i, d'est a oest, banya les costes de Libèria, la Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Nigèria, el Camerun, Guinea Equatorial, São Tomé i Príncipe i el Gabon.

Entre els rius que desguassen al golf de Guinea cal destacar: el riu Níger, el riu Volta i el riu Congo. En formen part també el golf de Benín i el golf de Bonny.

Al golf coincideixen el meridià 0 (meridià de Greenwich) amb el paral·lel 0 (l'equador terrestre), per la qual cosa es considera el centre geogràfic de la Terra.

El nom 
El golf agafa el nom de la gran regió africana anomenada Guinea, compresa entre els caps Verd i Lopez. La costa sud de l'Àfrica occidental, al nord del golf, històricament s'anomenava lAlta Guinea; de la costa oest de l'Àfrica meridional, a l'est del golf, se'n deia la Baixa Guinea. Tres estats africans adoptaren el nom de Guinea en assolir la independència: la República de Guinea (o simplement Guinea, també coneguda com a Guinea Conakry pel nom de la seva capital), Guinea Bissau i Guinea Equatorial. El topònim també fou utilitzat per denominar l'illa de Nova Guinea, al sud-est d'Àsia, i ha donat nom a l'actual estat de Papua Nova Guinea.

Segons les llengües oficials dels països riberencs, del golf de Guinea se'n diu Gulf of Guinea en anglès, Golfo de Guinea en espanyol, Golfe de Guinée en francès i Golfo da Guiné en portuguès.

Ports principals del golf de Guinea 
 Abidjan (Costa d'Ivori)
 Accra (Ghana)
 Lomé (Togo)
 Cotonou i Porto-Novo (Benín)
 Lagos (Nigèria)
 Douala (Camerun)
 Libreville i Port-Gentil (Gabon)

Vegeu també 
 Mar d'Etiòpia

Geografia física d'Àfrica
Guinea
Conveni de Narbona

El conveni de Narbona és el nom amb què es coneix històricament la crida que es va fer des de la ciutat de Narbona, per part dels participants al Concili de Constança el 13 de desembre de 1415, als eclesiàstics que eren fidels a Benet XIII d'Avinyó. En aquesta crida se'ls prometia convocar un concili representatiu per deposar a aquest Papa (donada la seva negativa a abdicar) i elegir un nou pontífex. La causa de la iniciativa foren els indicis que el rei Ferran I de Catalunya i Aragó es preparava per separar-se del bàndol de Benet XIII. L'acord va ser ratificat el 4 de febrer de 1416.

Referències 

Història del cristianisme
Cresques Abraham

Cresques Abraham (Palma, 1325 - 1387) fou un cartògraf mallorquí d'origen jueu. Era d'ofici bruixoler, rellotger i constructor d'instruments nàutics. Protegit pels reis Pere III, Joan I i Martí I, deixà una nodrida sèrie de cartes geogràfiques fetes per ell, avui perdudes, bé que li'n són atribuïdes d'anònimes, alguna amb prou fonament com el notable Atles català del 1375, en la confecció del qual fou ajudat pel seu fill Jafudà Cresques.

La seva vida és poc coneguda. És un dels caps de fila de l'escola mallorquina de cartografia, de la qual el moment àlgid se situa al . Era mestre de les cartes del rei d'Aragó. El fet que sigui l'autor de l'Atles català, present a les col·leccions del rei de França Carles V el 1380, continua sent incert. Però ha satisfet als anys 1380 encàrrecs similars per als reis de França i d'Aragó. El seu fill Jafudà Cresques, anomenat Jaume Riba (Jacobus Ribes) després de la seva conversió al catolicisme el 1391 (durant la revolta mallorquina de 1391), va ser mestre de les cartes nàutiques de la corona d'Aragó.

Al nord de l'illa de Mallorca, una muntanya submergida porta el nom de mont dels Cresques, en homenatge a ell i al seu fill.

Obres 
L'Atles català és l'obra que s'atribueix a Cresques amb una major seguretat, però els investigadors també han suggerit que almenys cinc mapes més podien ser obra seva, del seu fill o del seu taller.

 Carta veneciana, cartografia portolana conservada a la Biblioteca Veneciana a Itàlia.
 Carta florenciana, cartografia portolana conservada a la Biblioteca Nacional Central de Florència a Itàlia.
 Carta napolitana, cartografia portolana conservada a la Biblioteca Nazionale Vittorio Emanuele III de Nàpols (Itàlia).
 Mapa d'Istanbul, fragment d'un mapamundi conservat al palau de Topkapı a Istanbul.
 Carta de París, cartografia portolana conservada a la Biblioteca Nacional de França a París.

Igual que l'Atles, aquests cinc mapes no estan signats i no tenen data, però se situen al darrer quart del . Malgrat que les similituds entre aquests són evidents, existeix la possibilitat que fossin fets per diversos tallers.

Vegeu també 
 Taller dels Cresques.
 Guillem Cantarelles.
 Llista cronològica de cartògrafs portolans mallorquins.
 Bíblia Farhi.

Referències

Bibliografia 
 Campbell, T. (2011) "Anonymous works and the question of their attribution to individual chartmakers or to their supposed workshops", en línia.

 Pujades i Bataller, Ramon J. (2007) Les cartes portolanes: la representació medieval d'una mar solcada. Barcelona.

Cartògrafs portolans mallorquins
Palmesans històrics
Jueus medievals de l'àmbit catalanoparlant
Rellotgers
Morts a Palma
Cresques

Cresques Abraham, cartògraf jueu mallorquí del  autor de l'Atles català (1375), juntament amb el seu fill Jafudà Cresques
 Hasdai Cresques, rabí jueu barceloní dels segles  i , reconegut filòsof i halaquista
 Jafudà Cresques, cartògraf jueu dels segles  i , fill de Cresques Abraham, també conegut amb el nom de Jaume Ribes
 Vidal de Qislad Cresques
Gàl·lia Belga

La Gàl·lia Belga (en llatí Gallia Belgica) va ser una província romana que ocupava el nord-est de les Gàl·lies. Amb Domicià (284-305) es va dividir en Belgica Prima i Belgica Secunda. Ocupava l'actual Bèlgica i altres regions properes i el nord de França.

Història 

Històricament, el nom de belgae (belgues) el va donar Juli Cèsar als grups de pobles del nord de la Gàl·lia (la Gàl·lia belga) separats dels seus veïns celtes pel Sena i el Marne. Limitaven a l'oest amb l'oceà i a l'est amb el Rin. Cèsar hi va incloure també la Insula Batavorum. Es creu que eren celtes d'origen però barrejats amb grups germànics.

Tenien al sud els lingons o lingonis i els sèquans; a l'est els germànics vangíons, nèmetes i tribocs (que havien creuat a la riba esquerra del Rin, els dos primers després de Cèsar però els darrers potser ja abans) de la plana d'Alsàcia.

Com a pobles belgues s'esmenten els mòrins, els nervis, els rems, els menapis, els suessions, els hasses, els bataus, els veliocasses, els veromandus, els atuàtucs, els condruses, els trèvers, els mediomàtrics, els leucs, els eburons, els ambians, els bel·lòvacs, els atrèbats, els calets, els meldes i altres, però alguns eren germànics i altres barrejats. Els aulercs no és segur que fossin belgues. Nemetocena (Arràs) era la capital dels atrebats i Cèsar la situa a Bèlgica. Hi havia un poble específicament anomenat belga, entre l'Oise i l'Escalda a la Picardia i Artois.

Cèsar va distingir la Gàl·lia Belga de la Gàl·lia Cèltica i de l'Aquitània tant en costums, com en normes polítiques i llengua, però tot i així a la Gàl·lia Belga es van barrejar pobles d'origen germànic i d'altres celtes o barrejats.

Quan Cèsar va ser a la Gàl·lia els suessions tenien com a rei a Divitiacus, que dominava fins a tot la Britània on els belgues s'havien establert a la costa.

August va dividir la Gàl·lia l'any 27 i va fer més gran Aquitània creant una província de nom Gàl·lia Lugdunensis amb capital a Lugdunum o Lió, a més de la Província (Provença, que estrictament era part de la Gàl·lia.

Referències

Vegeu també 
 Belgae
 Iulio Bona
Grup dels tres

El Grupo de los Tres, Grup dels Tres, (G-3) és un Tractat de Lliure Comerç entre Colòmbia, Veneçuela i Mèxic. Va ser signat el 13 de juny, 1994, en Cartagena d'Índies, i va entrar en vigor l'1 de gener, 1995, encara que el camí a la integració va començar el 28 de febrer, 1989. L'acord, és de tercera generació, és a dir, no només està destinat a liberalitzar el comerç sinó que inclou regulacions d'inversió, serveis, compres governamentals, regulacions per a lluitar contra la competència injusta i protegeix els drets de propietat intel·lectual. Aquest acord és un vincle entre el NAFTA i la Comunitat Andina de Nacions.

L'estructura del G-3 és la següent:

Enllaços externs 
 Pàgina oficial del G-3, en castellà
 Text del Tractat, en castellà

Organitzacions econòmiques internacionals
Acords de lliure comerç
Morbihan

El Morbihan és un departament francès situat a la Bretanya. Rep el seu nom del golf de Morbihan, que en bretó significa 'mar petita', de Mor, la mar, i Bihan, petit. La capital és Vannes (Gwened en bretó). El nom bretó original del departament és Mor-Bihan. Lorient i Pontivy també són ciutats importants.

Té una superfície de 6.823 km², una població de 643.873 habitants i una densitat de 94 hab./km².

Limita amb els departaments de Finisterre a l'oest, Costes del Nord al nord i Ille i Vilaine i Loira Atlàntic a l'est. Al sud està banyat per l'oceà Atlàntic.

Les costes són molt retallades, amb estuaris envaïts pel mar (ries) i nombroses illes, com les de Houad (en francès, Houat), Edig (Hoëdic), Ar Gerveur (Belle-Île), Enez Groe (Île de Groix) i tota una munió a l'interior del golf de Mor-Bihan.

Demografia 

Notes a la tabla:
 1857: la comuna de Lacunolé se separa del Morbihan per a incloure's a Finisterre.

Les ciutats del departament són (cens de 1999):
 Lorient: 59.189 habitants, 116.174 a l'aglomeració, que també inclou Lanester (21.897 hab.) i Ploemeur (18.304 hab.).
 Vannes: 51.759 habitants, 60.062 a l'aglomeració.
 Auray: 10.911 habitants, 19.125 a l'aglomeració.
 Hennebont: 13.412 habitants, 18.807 a l'aglomeració.

El president del Consell General del Morbihan és Joseph-François Kergueris.

Pel que fa a la llengua bretona, una enquesta del 1999 parla de més 48.000 bretonòfons de més de 18 anys al departament.

Vegeu també 
 Llista de municipis d'Ar Mor-Bihan
 Llista de cantons d'Ar Mor-Bihan

Enllaços externs 

  Prefectura
  Consell General 
  Morbihan
Sant Feliu

Hagiografies:
 Sant Feliu de Girona (diaca), sant llegendari de Girona, diaca i company de Sant Narcís
 Sant Feliu de Girona (màrtir), sant màrtir a Girona, d'origen africà, antic patró de la ciutat, mort el 303
 Sant Feliu de la Penya, eremita a San Juan de la Peña
 Sant Feliu de Nola (prevere), sacerdot a Nola (Itàlia)
 Sant Feliu de Nola (bisbe), bisbe llegendari de Nola, patró de la ciutat
 Sant Feliu de Sevilla, màrtir
 Entitats de població
 Sant Feliu d'Amunt, municipi del Rosselló
 Sant Feliu d'Avall, municipi del Rosselló
 Sant Feliu de Boada, llogarró de Palau-sator
 Sant Feliu de Buixalleu, municipi de la Selva
 Sant Feliu de Codines, municipi del Vallès Oriental
 Sant Feliu de Guíxols, municipi del Baix Empordà
 Sant Feliu de Llobregat, capital de la comarca del Baix Llobregat
 Sant Feliu de Lluelles, llogarret de Montmajor
 Sant Feliu de Pallerols, municipi de la Garrotxa
 Sant Feliu Sasserra, municipi del Bages
 Sant Feliuet de Terrassola, llogarret de Santa Maria d'Oló
 Sant Feliu del Racó, llogarró de Castellar del Vallès
 Edificis:
 Borda de Sant Feliu borda d'Espluga de Serra (Tremp, Pallars Jussà)
 Estació de Sant Feliu - Consell Comarcal capçalera de la línia T3 de la xarxa del Trambaix (Sant Just Desvern, Barcelonès)
 Estació de Sant Feliu d'Avall, estació de ferrocarril de la línia Perpinyà - La Tor de Querol, al Rosselló 
 Estació de Sant Feliu de Llobregat estació de ferrocarril a la població de Sant Feliu de Llobregat
 Esglésies: Església de Sant Feliu, diversos indrets
 Entitats:
 Club Bàsquet Sant Feliu, club de bàsquet català
 Club Hoquei Sant Feliu, club d'hoquei sobre patins de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental)
 Bisbat de Sant Feliu de Llobregat diòcesi catalana creada el 2004
 Miscel·lània:
 Sant Feliu (Suterranya) indret del terme municipal de Tremp (Pallars Jussà)
 Puig de Sant Feliu muntanya d'Albanyà (Alt Empordà)
 Serra de Sant Feliu (Viver i Serrateix), serra de Viver i Serrateix (Berguedà)
 Serra de Sant Feliu (Castellar del Vallès), serra de Castellar del Vallès (Vallès Occidental)
 Serrat de Sant Feliu, serra entre els municipis de Soriguera i de Sort (Pallars Sobirà)
ISO 3166-2

La norma ISO 3166-2 és la segona part de l'estàndard de l'ISO 3166. És un sistema de codis de país creat per a xifrar els noms de subdivisions dels països (entitats territorials), així com les àrees dependents. El propòsit de l'estàndard és establir una sèrie mundial d'abreviatures curtes per als llocs per al seu ús en etiquetes de paquets, envasos i altres objectes similars. Un codi alfanumèric curt pot servir per a indicar clarament una localització d'una forma més convenient i menys més ambigua que el topònim complet.

2
ISO 3166-2:AR

ISO 3166-2:AR és el subconjunt per a l'Argentina de l'estàndard ISO 3166-2, publicat per l'Organització Internacional per Estandardització (ISO) que defineix els codis de les principals subdivisions administratives.

Actualment per a Argentina l'estàndard ISO 3166-2, està format per 1 ciutat i 23 províncies. La ciutat de Buenos Aires és la capital del país i té un status especial equivalent a una província.

Cada codi es compon de dues parts, separades per un guió. La primera part és , el codi ISO 3166-1 alfa-2 per a Argentina. La segona part és una lletra, originalment utilitzades per a les matrícules de vehicles (les lletres I i O no s'utilitzen, ja que es podrien confondre amb l'1 i el 0 respectivament), i actualment s'usa en els codis postals.

Codis actuals 

Els noms de les subdivisions estan llistades segons l'ISO 3166-2 publicat per la "ISO 3166 Maintenance Agency" (ISO 3166/MA)

Vegeu també 
 Províncies de l'Argentina

Enllaços externs 
 ISO Online Browsing Platform: AR (Plataforma Online d'Exploració ISO: AR) 
 Divisions administratives de l'Argentina, Statoids.com 

AR
Geografia de l'Argentina
ISO 3166-2:ES

La ISO 3166-2:ES és el subconjunt per a Espanya de l'estàndard ISO 3166-2 publicat per l'Organització Internacional per a l'Estandardització (ISO) que defineix els codis de les principals subdivisions administratives.

Els codis ISO 3166-2 per a Espanya estan definits per a dos nivells de subdivisions:
 17 comunitats i 2 ciutats autònomes
 50 províncies

En els casos de comunitats uniprovincials disposen de codis diferents per a cada nivell. Pels codis provincials es mantenen els antics codis de matriculació de vehicles definits per a les capitals provincials.

Codis

Vegeu també 
 Llista de províncies d'Espanya

Referències 
 ISO 3166-2 Newsletter No II-1, del 19-02-2010, p. 9-10.

ES
ISO 8601

La norma ISO 8601 especifica la notació estàndard utilitzada per a emmagatzemar les dates i el temps. Aquesta notació facilita la migració entre diverses plataformes. Se segueix el criteri d'ordenar d'esquerra a dreta del període més llarg de temps al més curt. Per exemple, per a indicar un dia concret, escriurem AAAA-MM-DD.

On AAAA indica l'any, MM indica el mes i DD indica el dia.

Així, les dates i les hores s'ordenen de manera que el terme temporal més gran (l'any) se situa a l'esquerra i cada terme successivament més petit se situa a la dreta del terme anterior. Les representacions s'han d'escriure amb una combinació de números àrabs i certs caràcters (com ara "-", ":", "T", "W" i "Z") que es donin significats específics dins de l'estàndard; la implicació és que algunes formes habituals d'escriure parts de dates, com ara "gener" o "dijous", no estan permeses en representacions d'intercanvi.

Referències 

Normes ISO
Jaume Collell i Bancells

Jaume Collell i Bancells (Vic, 18 de desembre de 1846 - 1 de març de 1932) fou eclesiàstic, periodista, poeta i escriptor.

Estudià al seminari de Vic i en fou nomenat canonge el 1880. El 1871 fou proclamat mestre en gai saber. Gran propagador dels Jocs Florals, presidí els de Barcelona (1887, 1908, 1925). Ja abans d'ésser ordenat prevere (1873), milità en el moviment catalanista. Publicà Catalanisme: lo que és i lo que deuria ésser (1879), i col·laborà en la majoria dels periòdics catòlics i conservadors de Catalunya, essent un periodista polèmic. Fundà i dirigí el setmanari vigatà La Veu del Montserrat (1878-1902), portaveu del catolicisme moderat català, i fou un dels convocants de l'Assemblea de Manresa de 1892 per la qual es fundà la Unió Catalanista. Donà a conèixer, el 1893, l'obra del poeta humanista català en llengua llatina i monjo de Montserrat Antoni Brenac, fins aleshores inèdita. S'oposà fortament a les Normes ortogràfiques (1913) de l'Institut d'Estudis Catalans i fou un membre destacat de l'Acadèmia de la Llengua Catalana. Fundà la Revista Catalana (1889); dirigí la Gazeta Montanyesa del 1905 al 1914 i en fundà la continuació, la Gazeta de Vich (1914). Publicà diversos llibres de records, i les lletres rebudes de Torras i Bages (1926) i Verdaguer (1929). Amb motiu dels seixanta anys de periodista li dedicaren un homenatge, i li fou publicat el recull Sembrant arreu (1927) amb el patrocini de Cambó. La seva obra pòstuma és Efemèrides dels meus 50 anys de sacerdoci (1938).

Obra 

Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
 A la gent de l'any vuit (1869, premi de l'Englantina d'or)
 L'absoluta (1888, premi de la Flor Natural)
 Florencia y Roma (1899, premi de la Viola d'or i d'argent)
 Palimpsest (1900, segon accèssit a l'Englantina d'or)
 La cançó de la Destral (1909, accèssit a l'Englantina d'or)
 Esplai (1917, premi de l'Englantina d'or)
 La Salve (1920, 1921 i 1923)
 Visions de Catedrals (1923, premi de la Viola d'or i d'argent)
 Cant a la Pàtria (1924, 1928 i 1931)

Referències

Enllaços externs 

 
 Requesens i Piqué, Joan. "Jaume Collell i Bansells, publicista". Ausa, vol. XIX, núm. 144 (2000), p. 35-54
 Jaume Collell i Bancells | Aquí l'Art d'Osona 
 Poemes de Jaume Collell i Bancells
 Pinyol i Torrens, Ramon. La poesia de Jaume Collell

Religiosos catalans del sud contemporanis
Escriptors vigatans
Escriptors osonencs contemporanis en català
Periodistes vigatans
Canonges catalans
Mestres en Gai Saber
Escriptors de la Renaixença
Delegats a l'Assemblea de Manresa
Preveres catalans
Religiosos vigatans
Poetes osonencs en català
Morts a Vic
Escriptors catòlics
Polítics vigatans
Poetes catalans del sud contemporanis en català
Morts el 1932
Naixements del 1846
Normes ortogràfiques

Les Normes ortogràfiques són un conjunt de 24 regles promulgades per l'Institut d'Estudis Catalans a data del 24 de gener del 1913, amb les quals hom intentà regularitzar el sistema ortogràfic del català. Van néixer de la necessitat de modernitzar, depurar i normativitzar la llengua literària i escrita. Aquestes normes van marcar les regles del català modern, que s'equiparava així a les altres llengües europees i el feien apte per al conreu de tots els gèneres literaris i per a tots els àmbits de la comunicació: premsa, ciència, administració, educació, legislació i comerç.

Per a l'establiment d'aquestes normes ortogràfiques l'Institut constituí una comissió formada per membres de totes les seves seccions: Antoni Maria Alcover, Josep Carner i Ribalta, Frederic Clascar, Pompeu Fabra, Lluís Segalà i Estalella, Jaume Massó i Torrents, Miquel dels Sants Oliver, Antoni Rubió i Lluch, Pere Coromines i Montanya i Eugeni d'Ors. Pompeu Fabra va ser l'encarregat de preparar un qüestionari que va ser estudiat, discutit i votat pels membres de la comissió. L'Institut, amb les normes, va dotar la llengua catalana d'un instrument bàsic i imprescindible per poder emprendre els treballs de codificació següents sobre la gramàtica (1918) i el diccionari (1932).

Les normes foren adoptades tot seguit per la premsa diària, per diverses revistes i per la majoria d'escriptors. La normativització va facilitar que el català s'ensenyés a l'escola i a la universitat. Enric Prat de la Riba va fer una crida a la unitat i a la disciplina dels catalans en aquest afer i, en conseqüència, les corporacions locals van adoptar la nova ortografia. El paper del món cultural i polític va ser clau per a l'èxit de les Normes, la unitat de la llengua i, en definitiva, per a la seva recuperació.

Malgrat aquest acolliment popular i oficial, les normes foren combatudes en un principi per un nombre no pas reduït de personalitats. Entre els antinormistes cal destacar literats i estudiosos com Francesc Carreras i Candi, Jaume Collell i Bancells, Josep Franquesa i Gomis, Francesc Matheu i Fornells, Apel·les Mestres, Ramon Miquel i Planas, Ernest Moliné i Brasés, entre altres, que el 1915 crearen una Acadèmia de la Llengua Catalana, la qual redactà unes Regles ortogràfiques, publicades el 1916, que no prosperaren.

Vegeu també 
 Normes de Castelló

Referències 

1913 a Catalunya
Obres de l'Institut d'Estudis Catalans
Ortografia del català
Pompeu Fabra i Poch
Centre Català

El Centre Català va ser una entitat catalanista fundada a Barcelona el 1882 per defensar els interessos morals i materials de Catalunya, i per aconseguir la unió de tots els catalans.

L'acte inaugural tingué lloc al Teatre Romea de Barcelona el 17 de juny de 1882. En fou elegit president Frederic Soler, i secretari, Valentí Almirall, que en fou l'ànima i el dirigent principal. També en fou fundador en Manuel de Lasarte i Rodríguez-Cardoso. El seu lema fou Catalunya i avant! i es proposava ser una plataforma unitària i ampla per a unir tots els catalanistes tant carlins com federalistes. Valentí Almirall procurà l'abandonament de l'actitud política inicial i aconseguí que el Centre Català organitzés el Segon Congrés Catalanista (1883), on fou condemnada la intervenció dels catalans en els partits controlats pels cacics polítics madrilenys. Aquesta actuació política culminà amb la presentació del Memorial de Greuges al rei Alfons XII el 1885. L'abril del 1883 va presentar un programa de set punts:
 Reconeixement del català com a llengua oficial espanyola.
 Manteniment i reforma del dret civil català.
 Establiment d'un Tribunal Suprem Català.
 Establiment d'una administració catalana.
 Foment del proteccionisme econòmic.
 Potenciació del caràcter mercantil de Catalunya.

El 19 de gener de 1884 es va constituir en partit polític, proposant fomentar l'associacionisme comarcal catalanista i vertebrar un ampli front reivindicatiu català que intentà presentar-se a eleccions el 1886. El 1885 hi ingressaren els conservadors carlins Eusebi Güell i Bacigalupi i Ferran Alsina, procedents del Centre Escolar Catalanista, cosa que afebliria el lideratge d'Almirall.

La unió de grups polítics i socials tan heterogenis no es pogué mantenir gaire temps. A les eleccions del consell directiu del Centre Català de juny del 1887 Almirall vencé Ferran Alsina, que tenia el suport del Centre Escolar Catalanista. El sistema de majories i minories entre conservadors i liberals segons el lloc de l'agrupació era poc realista i provocà les protestes del Centre de Sabadell, i s'acusà als conservadors de separatistes. El 19 d'agost el Consell General de Barcelona dissolgué la sucursal de Sabadell i adverteix la del Masnou amb fer el mateix. Això i l'oposició d'Almirall a l'Exposició Universal de Barcelona de 1888, que els conservadors creien que podia ser una bona plataforma, provoca que L'Arc de Sant Martí i La Renaixença abandonin el grup. Alhora, les sucursals dissidents es dissolgueren i es refundaren com a centres independents.

Els elements socialment més conservadors, com Joan Josep Permanyer, Àngel Guimerà o Lluís Domènech i Montaner, s'aplegaren per formar la Lliga de Catalunya el 1887.

La Dictadura de Primo de Rivera va tancar-lo la tardor de 1923.

Vegeu també 
 Butlletí del Centre Català

Referències 

Entitats catalanistes
Partits polítics catalanistes
1882
Partits polítics de la restauració borbònica
Setembre Negre

Setembre Negre () va ser una organització armada radical de guerrillers palestins, creada el 1970. Va tenir vincles amb diversos grups de l'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OAP), principalment amb Al-Fatah. Hom creu que l'organització va arribar a estar controlada per Yasser Arafat, el dirigent i cofundador de l'OAP, per bé que aquest extrem no ha estat mai demostrat.

El nom de l'organització va ser manllevat del Setembre Negre de Jordània, un conflicte iniciat el mes de setembre de 1970, en el qual s'enfrontaren militants d'organitzacions palestines contra l'exèrcit de Jordània i que finalitzà el juliol de 1971 amb l'expulsió de l'OAP al Líban. L'apel·latiu «negre», doncs, és una referència luctuosa al fet que lluitaren de forma «fratricida» àrabs contra àrabs, i no pas àrabs contra israelians, com era de costum.

La primera acció del grup fou l'assassinat del primer ministre de Jordània, Wasfi Tall, el 28 de novembre de 1971. L'execució era la resposta al paper clau que jugà Wasfi Tall en l'expulsió dels combatents palestins de Jordània entre 1970-1971.

Ara bé, l'acció més coneguda i que donà un major ressò internacional a l'organització fou, sens dubte, l'anomenada massacre de Múnic, on activistes de Setembre Negre segrestaren i assassinaren un grup d'onze atletes israelians durant la celebració dels Jocs Olímpics de Múnic, l'estiu de 1972.

Altres accions atribuïdes a Setembre Negre són:

 Desembre de 1971: intent d'assassinat de l'ambaixador de Jordània a Londres, Zayd al-Rifa`i.
 Febrer de 1972: sabotatge d'una instal·lació elèctrica a la República Federal d'Alemanya occidental i d'una planta de gas als Països Baixos.
 Maig de 1972: segrest d'un avió de la companyia belga Sabena que cobria el vol entre Viena i Tel Aviv.
 Març de 1973: atemptat contra l'ambaixada de l'Aràbia Saudita a Khartum (Sudan) on moriren l'encarregat d'afers estrangers dels Estats Units, J. Curtis Moore, l'ambaixador estatunidenc, Cleo Noel, i l'encarregat d'afers exteriors de Bèlgica, Guy Eid.

Després d'aquest darrer atemptat l'organització es dissolgué, possiblement per pressions de l'OAP que veia en Setembre Negre i les seves activitats més un fre que no una ajuda a la causa palestina.

Referències 

Organitzacions armades asiàtiques
Setembre Negre
Conflicte araboisraelià
Nacionalisme palestí
Organitzacions antisionistes
Gagra

Gagra és una ciutat d'Abkhàzia, a l'oest de Geòrgia, situada a la costa nord-oriental de la mar Negra, al peu de les muntanyes del Caucas. El seu clima subtropical va fer de Gagra una popular estació balneària a l'època soviètica.

Des de la guerra d'Abkhàzia a la dècada de 1990, tanmateix, la ciutat s'ha anat despoblant i arruïnant de forma creixent. El 1989 tenia 26.636 habitants, però actualment en té molts menys a causa de l'expulsió en massa d'Abkhàzia de la població d'origen georgià.

Vegeu també 
 Església de Gagra

Enllaços externs 
 Web oficial 
 gagra.iatp.org.ge/index-eng.htm 
 gagra.narod.ru

Districte de Gagra
Ciutats de Geòrgia
Atalana de Mâcon

Atalana de Mâcon (També coneguda per Tolosana de Mâcon) fou vescomtessa de Mâcon, nascuda cap al 870 (abans del 875) filla del vescomte Raculf (fill suposat de Bernat Plantapilosa) i de Ramona.

Mort el pare sense fills mascles va recollir la successió cap al 915. Es va casar als primers anys del segle X amb Alberic I de Narbona, fill del vescomte de Narbona Maiol (mort cap al 911). Alberic va prendre el títol de vescomte i va inaugurar una dinastia narbonesa al vescomtat de Mâcon que va estingir-se el 994. Alberic va rebre la senyoria de Salins cap al 942. Atalana va morir cap al 940 i es creu que el seu marit Alberic li va sobreviure (va morir cap al 945). El seu fill i successor Letald II fou vescomte de Mâcon i senyor de Salins i va rebre el comtat de Mâcon el 952. Un altre fill, Humbert I (915-951) va rebre la senyoria de Salins cap al 945.

Referències 

Comtes de Mâcon
Mâcon

Mâcon és una ciutat de França, capital del departament de Saona i Loira, a la regió de Borgonya - Franc Comtat. És cap de districte i de cantó. El seu terme té 27 kilòmetres quadrats i la població és de més de 35.000 habitants. Entre les empreses amb seu a Mâcon hi ha Sescoi, multi-nacional del sector informàtic. La vila s'estén per la vora occidental del riu Saona, entre la regió de la Bresse, a l'est, i els monts del Beaujolais a l'oest. Com a monuments cal destacar-ne la Catedral de Sant Vicenç, el Museu de Belles Arts (abans convent de les Ursulines) i l'hôtel de Senecé (Museu Lamartine). El seu nom s'origina en la ciutat romana de Matisco, que va perdre la part central i va derivar a Masco i després Mascon, d'on Mâcon.

Història 
Matisco fou una ciutat de la Gàl·lia Cèltica al territori dels hedus. Durant la guerra de les Gàl·lies, després de la conquesta d'Alèsia el 52 aC Juli Cèsar va deixar al seu llegat Quint Tul·li Ciceró a Matisco i Cabillo amb la Legió VI Ferrata, durant l'hivern, per buscar gra per l'exèrcit.
Es va desenvolupar amb els romans i es va fortificar al . Cap d'un important comtat a l'època carolíngia, que al final del  i a mitjan  fou governat per vescomtes, va ser venut a la corona francesa el 1239. El 1339 fou donat a Joan, comte de Poitiers i duc de Berry, germà de Carles — delfí de França — que va morir el 1416, data en què retornà a la corona. El 1435 va ser incorporat a Borgonya fins al 1477, que va tornar a la corona. Del 1526 al 1529 fou ocupat pels espanyols. Modernament fou ocupada pels nazis el 1940 i alliberada el 1944.

Personatges notables 
 Antoine Griezmann

Vegeu també 
 Comtat de Mâcon
 Vescomtat de Mâcon

Referències
Macon

Mâcon, ciutat de França, capital del departament de Saona i Loira, a la regió de la Borgonya
 Macon (Carolina del Nord)
 Macon (Geòrgia)
 Macon (Illinois)
 Macon (Mississipí)
 Macon (Missouri)
 Comtat de Mâcon, jurisdicció feudal de França centrada a la ciutat de Mâcon
 Jesús Macón Portillo (Valladolid, 1974), futbolista castellà que jugava de migcampista
Leu moldau

El leu moldau (en romanès leu moldovenesc o, simplement, leu) és la unitat monetària de Moldàvia. Un leu (en plural lei) es divideix en 100 bani (en singular ban). El codi ISO 4217 és MDL, i el d'abans de l'1 de juliol del 2005, ROL.

Quan Moldàvia era una província de Romania (1918-1940), hi circulava el leu romanès. Després de la desintegració de la Unió Soviètica (època en què els moldaus van utilitzar el ruble soviètic) i de la creació de l'estat independent de Moldàvia el 1993, es va establir el leu moldau, que va agafar el nom de la moneda romanesa.

És emès pel Banc Nacional de Moldàvia (Banca Naţională a Moldovei).

En circulen monedes d'1, 5, 10, 25 i 50 bani i bitllets d'1, 5, 10, 20, 50, 100, 200, 500 i 1.000 lei.

Taxes de canvi 
 1 EUR = 18,8677 MDL (11 d'abril del 2015)
 1 USD = 17,8233 MDL (11 d'abril del 2015)

Vegeu també 
 Leu romanès

Enllaços externs 
   Banc Nacional de Moldàvia

Monedes europees
Moldàvia
Tswana

El tswana (el setswana en llengua tswana), és la llengua bantu de l'ètnia del mateix nom. La llengua forma part del grup del sesotho. El tswana és una llengua oficial a Sud-àfrica i la llengua nacional i majoritària de Botswana. El tswana és una llengua minoritària a Zimbàbue i a Namíbia. Els tswana són majoritaris a província sud-africana del Nord-oest. En total hi ha al voltant de 4 milions de tswanòfons, la major part a Sud-àfrica.

L'inventari de fonemes del tswana és ampli, amb diferenciació entre vocals obertes i tancades, sons aspirats i no aspirats i vuit variants del punt d'articulació. L'accent prosòdic és fix a la penúltima síl·laba del mot i presenta dos tons diferents, alt i baix. Els noms s'agrupen en diferents classes semàntiques que tenen correlat en la seva utilització a la frase. Així, hi ha substantius per designar persones, animals domèstics o parents, lèxic quotidià, altres animals, col·lectius, nocions abstractes, noms derivats de verbs o noms que reflecteixen nocions circumstancials.

Referències 

Llengües bantus
Llengües de Botswana
Llengües de Namíbia
Llengües de Sud-àfrica
Vescomtat de Mâcon

El vescomtat de Mâcon fou una jurisdicció feudal del Regne de França. El 880 el comtat de Mâcon fou donat pel rei a Bernat Plantapilosa junt amb el de Lió. Aquest gran senyor, fill de Bernat de Septimània, posseïa alhora l'Alvèrnia (864 i 872-886), Llemotges (872-886), el comtat de Berry (878-886), Septimània i Gòtia (878-886) i havia estat comte de Tolosa (872-876) i d'Autun (864-865 i 868-876/877) i no va anar gairebé pel comtat. El poder fou exercit de facto pels vescomtes. A la mort de Plantapilosa, el comtat va passar al seu fill Guillem I el Pietós (886-918), i després a Guillem II el Jove (918-926), el seu germà Acfred (926-927) i finalment al comte Hug el Negre de Borgonya (927-952). Durant aquest temps els vescomtes exerciren el poder.

El primer vescomte esmentat és un tal Letald I que va exercir segurament abans del 886. Raculf, nascut cap al 860, fill de Plantapilosa i germà de Guillem I el Pietós, va ser vescomte a la mort del pare i va morir al seu torn entre el 915 i el 926. Només va deixar una filla, Atalana de Mâcon, que el va succeir i es va casar amb Alberic de Narbona (mort cap al 945) que va inaugurar la dinastia narbonesa. Alberic va rebre el 942 la senyoria de Salins i al morir el va succeir el seu fill Leotald II, que va cedir Salins al seu germà Humbert I. El 952, mort Hug el Negre de Borgonya, va rebre el comtat de Mâcon i el de Besançon, unificant-se així el comtat i vescomtat de Mâcon.

Llista de vescomtes 
 Letald I c. 886
 Raculf 886-915/926 
 Atalana de Mâcon (o Tolosana de Mâcon) 915/926-c. 940 (filla)
 Alberic I de Narbona (espòs) c. 920-c.945, senyor de Salins 942-945
 Letald II c. 945-965 (des del 952 comte de Mâcon i Besançon), senyor de Salins c. 945

Macon
Brodat

Un brodat és un ornament de fil realitzat amb passades d'agulla, generalment damunt d'un teixit i, també, de vegades damunt de paper. Fins no fa massa, era habitual brodar a la roba del llit el nom o les inicials de la muller recentment casada. Actualment, s'hi troben sovint moltes peces de vestir decorades amb noms o dibuixos brodats artesanalment o fets per la indústria del tèxtil.

El brodat, d'altra banda, també designa la unió del color blanc i d'un altre color qualsevol al pelatge d'alguns animals com els gossos, els cavalls o les vaques. Sembla que la vistositat cromàtica del pèl d'alguns d'aquests animals ha provocat una analogia amb els ornaments de fil (que solen tenir-ne de distints colors).

Un dels màxims representants catalans del brodat fou Antoni Sadurní, autor del brodat existent a la Capella de Sant Jordi del Palau de la Generalitat de Catalunya.

Vegeu també 
 Brodat xinès
 Dalmàtica del tern de sant Jordi, al Palau de la Generalitat de Catalunya
 Brodat coreà