alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Flassada

Una manta, flassada, coberta, cobertura, cobrellit, vànova, vànua, i més genèricament tapall o tapament és una peça teixida de llana, cotó o fibres sintètiques, amb lligats i colors diversos, que s'utilitza com a abrigalls, per a protegir-se quan fa fred. Habitualment s'usa com a roba del llit, juntament amb llençols, edredó o cobertor, i cobrellit, o també com a abrigall de viatges.

Atès que serveix per a escalfar, aquest concepte també s'ha aplicat per analogia a un calefactor que consisteix en una resistència elèctrica, en forma de fils entrellaçats com un teixit, que serveix per a escalfar.

Referències

Vegeu també 

 Cobrellit
 Cobertor
 Manta elèctrica
 Batamanta

Llit
Ampolla

Una ampolla, botella o bòtil és un envàs portàtil de cristall, vidre, material termoplàstic, etc., de coll llarg i estret destinat a contenir líquids, així com el seu contingut. La paraula prové del llatí ampŭlla, al seu torn un diminutiu del grec antic ἀμφορεύς, àmfora. A Menorca s'utilitza la paraula bòtil, manlleu catalanitzat de l'anglès bottle, resultat de dos segles de domini britànic; i al País Valencià s'usa la variant "botella".

Les primeres ampolles de vidre fabricades per bufament daten del  i foren trobades a la Xina i Egipte. Era un producte de luxe fins que la producció semiautomàtica es va desenvolupar el 1894 a França per Claude Boucher (1842-1913) i el 1903 per Michael Joseph Owens (1859-1923) als Estats Units. Aquesta automatització va contribuir a popularitzar l'ampolla com a embalatge de molts líquids (vi, cervesa…) que abans només es venien a raig.

La producció en massa d'ampolles de vidre i sobretot d'ampolles de plàstic d'un sol ús ha creat un problema ecològic amb el temps i ha contribuït a un malbaratament no sostenible de recursos. La millor solució rau en la reutilització però es manté el problema entre l'interès particular de la indústria i l'interès general.

Referències

Vegeu també 

 Ampolla de cervesa
 Bot (recipient)
 Flascó
 Ampul·la (recipient)
 Bidó
 Cantimplora
 Càntir
 Porró
 Vial

Recipients
ReactOS

ReactOS és un sistema operatiu lliure, amb llicència GNU GPL que té per objectiu esdevenir un clon de Windows NT pel que fa al seu nucli i ser compatible amb els seus binaris i controladors.

Història 
L'any 1996 un grup de persones van iniciar el projecte FreeWin95 que tenia com a objectiu crear un sistema operatiu lliure clon de Windows 95.

El grup, però, tenia discussions i no s'aconseguien resultats. Jason Filby (any 1997) va passar a ser coordinador del projecte i va aconseguir, gràcies a diferents missatges a la llista de correu, que el projecte seguís endavant.

L'any 1998, després d'algunes converses entre els integrants del grup, es decideix que s'havia de clonar Windows NT en lloc de Windows 95, així com el canvi de nom a ReactOS.

Des de la versió 0.4.14, del 16 de desembre de 2021, es va decidir prioritzar la qualitat en front la quantitat de llançaments. Comportant que es deixés de publicar una versió cada tres mesos com era de costum. Actualment ReactOS està en fase de desenvolupament però ja es pot fer servir i aconsegueix fer funcionar algunes aplicacions natives per a Microsoft Windows i hi ha una comunitat darrera el projecte que hi col·labora. El major èxit de ReactOS es mostra damunt arquitectures de 32 bits, mentre que es fan progressos a x86_64 (x64).

Requeriments del sistema 
 Processador compatible x86 o x86-64, Pentium or later
 64 MB de RAM (recomanat 256 MB)
 disc dur IDE/SATA d'almenys 350 MB en la partició primària
 partició primària d'inici del sistema FAT16/FAT32
 2 MB VGA de l'adaptador gràfic (VESA BIOS versió 2.0 o posterior)
 Lector de CD-ROM
 Teclat estàndard
 Ratolí USB, PS/2 o compatible amb la sèrie de Microsoft

Vegeu també 
 Windows 95
 Windows NT
 Windows XP

Referències

Enllaços externs 

 
 ReactOS, un reemplaçament del Windows, però en Open Source, un article sobre ReactOS amb diverses informacions de "el racó d'en freejack

Sistemes operatius lliures
Got

Got (vas) recipient de forma generalment cilíndrica o cònica, sense peu, que serveix per a beure
 Poble got o gots, poble germànic oriental que en els segles VII aC al V dC va ocupar la conca baixa del Vístula
 Jean-Louis Got (El Barcarès, 1951), jugador nord-català de rugbi a 15 
 Josep Got i Anguera (Reus, 1861 - Sabadell, 1903), dramaturg català 
 Raoul Got (Perpinyà, 1900 - 1955), jugador francès de rugbi a 15 
 '''Clau de got
Vímet

El vímet, vime, vimen o vim (del llatí vimen) és la branca prima, llarga i flexible de la vimetera i d'altres espècies de salze. El vímet és un material utilitzat des de temps primitius, originalment oriünd de vares grans i flexibles de la vimetera i que va passar a designar qualsevol matèria primera d'origen vegetal de les mateixes característiques i que, trenat, va tenir diversos usos, principalment a la manufactura de cistells i mobles. Els materials utilitzats poden ser de qualsevol part de la planta, com els cors o els bastons de tiges de rota, o la grossor sencera, com amb interruptors de salze. Altres materials populars inclouen la canya i el bambú.

Existeixen referències documentals del vímet en l'antic Egipte. Es diu que l'ús extensiu d'objectes de vímet en l'edat de ferro va tenir una influència en el desenvolupament dels patrons utilitzats a l'art Cèltic. La seva estètica ha estat molt influenciada pel Moviment d'Arts i Ofici del final del .

Sovint, un marc està fet de materials més ferms, després un material més flexible és utilitzat per omplir el marc. El vímet és lleuger però robust, d'aquesta manera és ideal i poc costós per mobles que seran moguts amb freqüència. Normalment és utilitzat en la fabricació de mobles de jardí.

L'ofici de cisteller 

El vímet es treballa gairebé des de sempre. Ja des de les primeres civilitzacions es parla de la presència d'aquest arbust, des d'Egipte fins a Roma arribant a l'edat mitjana en què el seu cultiu va començar a esdevenir sistemàtic. Va tenir molta importància a Europa, sobretot a principi del Segle XX, fins que nous materials van fer la seva aparició substituint al vímet als diferents recipients i altres elements del camp i de la llar.

L'ofici de cisteller sempre ha tingut gran importància, i a tots els pobles de ben segur els mateixos usuaris es fabricaven els mateixos cistells. És un art que passa de pares a fills, i és difícil trobar algú que en sàpiga i que et vulgui ensenyar.

El vímet són les branques d'un arbust que s'anomena vimetera, que creix a les riberes d'alguns rius de manera salvatge i és utilitzat en cistelleria i altres estris domèstics. Les seves branques són primes, llargues i flexibles, per tant, de fàcil manipulació. És molt important que la zona on creix s'esporgui i es netegi perquè torni a sortir, ja que la malesa dificulta el seu creixement.

Diuen que s'ha d'agafar en lluna minvant, perquè si no podria fer fillols o tinyar-se. La collita del salze s'ha de realitzar passada la primavera, quan més saba corre pels seus vasos i abans que se sequi sent verd s'ha de podar.

Referències

Enllaços externs 

 

Materials
Vimetera

La vimetera (Salix fragilis) és un arbre caducifoli de la família de les salicàcies, concretament dels salzes.

Té les branques joves lluents i sense pèls. Les fulles adultes sobrepassen els 10 cm de llargada, sense pèls al revers i tenen el pecíol d'1 a 2 cm. Les estípules śon arrodonides i petites. Floreix entre els mesos d'abril i maig.

Creix habitualment en zones de ribera i llocs humits de tota la zona temperada eurosiberiana.

A Catalunya es pot trobar sobretot entre els 0 i els 600 metres d'altitud. Més rarament entre els 600 i els 1.400 metres.

De la vimetera se n'obté el vímet, utilitzat en cistelleria. En l'agricultura tradicional i ecològica, és una de les espècies de salzes més utilitzat per a fer tanques o boscs de ribera amb salze coronadís.

Referències 

Arbres malpighials
Salzes
Salins

Salins (Cantal), municipi francès del departament de Cantal
 Salins (Seine-et-Marne), municipi francès al departament de Sena i Marne 
 Salins (Valais), municipi suís del cantó de Valais
 Salins-les-Bains, municipi francès al departament de Departament del Jura, regió de Franc Comtat 
 Salins-les-Thermes, municipi francès de la Savoia
 Senyoria de Salins, jurisdicció feudal de França
 Château-Salins ciutat francesa del departament de Mosel·la a la regió de Lorena 
 Chilly-sur-Salins municipi francès al departament del Jura 
 Districte de Château-Salins, districte del departament de la Mosel·la a la regió de Lorena 
 Feissons-sur-Salins municipi francès, al departament de Savoia
Salins-les-Bains

Salins-les-Bains és un municipi francès, situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2013 tenia 2.796 habitants.

Situat a la vall del riu Furieuse prop del puig Poupet. Té una església romànica, i una capella jesuïta del . La riquesa principal són les salines

Història 
Salins fou donada en feu per l'abat de Sant Maurici de Valais a Alberic I vescomte de Mâcon el 942. La dinastia narbonesa es va mantenir fins al 1175. L'hereva Maureta de Salins, va deixar la senyoria a la casa de Vienne, que la va vendre el 1225 a Hug IV duc de Borgonya, que la va infeudar el 1237 a Joan de Chalon a canvi del comtat de Auxonne. Els seus descendents que van ser comtes, ducs de Borgonya, i més tard reis i emperadors, van portar el títol. El 1477 fou presa pels francesos i convertida temporalment en seu del parlament del Franc-Comtat per Lluís XI de França, però no va restar en mans franceses. El 1668 i després el 1674 els francesos la van ocupar i ja no la varen abandonar. El 1825 la ciutat fou destruïda pel foc.

Vegeu també: Senyoria de Salins

Referències 

Municipis del Jura
Salins (Valais)

Salins és un municipi de Suïssa, al Valais, districte de Sion. Té una superfície de 4,15 km² i 767 habitants. És de parla francesa.

Referències 

Municipis del Valais
Narbonès

El Narbonès (en occità Narbonés, en francès Narbonnais) és una regió històrica de l'actual Llenguadoc-Rosselló, a França, formada pels territoris de l'antic vescomtat de Narbona. S'estén per la meitat oriental del departament de l'Aude des de les Corberes fins a l'Erau. El cap n'és la ciutat de Narbona.

Dins del Narbonès es distingeixen diverses comarques: 
 el Menerbès (o Minervois), comarca històrica i natural, al nord-oest; 
 les Corbièras (Corbièiras, o Corbières), que formen la major part del Narbonès (centre i sud-oest); 
 el Fitor (Fitou) al sud-est; 
 la Clapa al nord-est.

La ciutat de Narbona hi està situada al centre est, dalt de les Corberes, tocant a la Clapa.

Unes 80.000 hectàrees del Narbonès estan protegides com a parc natural regional, que abasta des de les llacunes del litoral a fins a la Clapa i part de les Corbièras, incloent alguns estanys costaners importants, com el de Sijan, que són un lloc important per la migració i la hivernada dels ocells.

Referències 

Geografia del Llenguadoc-Rosselló
Llenguadoc
Menerbès

El Menerbès (en occità Menerbés, en francès Minervois) és una regió històrica i comarca natural dins l'actual regió del Llenguadoc-Rosselló (França), als departaments de l'Aude i l'Erau, formada pels antics territoris del vescomtat de Menerba. Forma part de la regió històrica del Narbonès i hi està situat al nord-oest.

El cap n'és la vila de Menerba (o Minerve).

Geografia d'Occitània
Llenguadoc
La Clapa

La Clapa (nom occità; la forma oficial francesa és La Clape) és un massís que dona nom a una comarca natural de la regió històrica del Narbonès, al departament de l'Aude, a l'actual regió d'Occitània (França).

L'home va aparèixer a la Clapa fa uns cent mil anys, en el període de l'home de Neandertal. Durant l'època romana, el riu Aude, llavors anomenat Àtax, desembocava en un golf on hi havia algunes illes, i una era la de la Clapa, que els romans anomenaven Insula Laci (l'illa del llac), nom que es va conservar a l'edat mitjana, quan es va ajuntar amb la costa i hi va aparèixer el conreu de la vinya. Més tard es va anomenar en occità la Clapa, amb un significat semblant al del mot català homònim, en el sentit d'un muntet de pedres destacat de la resta. Toulouse-Lautrec va pintar a la comarca al castell de Celeiran, que era de sa mare. Als darrers anys, la Clapa s'ha especialitzat en la producció de vins amb denominació d'origen

Municipis de la comarca (en primer terme el nom occità; entre parèntesis, la forma oficial francesa):
 Armissan
 Fluris (Fleury-d'Aude); antigament, Perinhan
 Salas d'Aude (Salles-d'Aude)
 Vinaçan (Vinassan)

Estrictament, els termes veïns de Corçan, la Platja de Narbona, la Platja de Gruissan i Sant Pèire de la Mar (que pertany al municipi de Fluris) no formen part de la comarca.

Vegeu també 
 Gorg de l'Uèlh Dotz

Geografia de l'Aude
Serralades de França
Atax

Atax fou el nom llatí del riu Aude
 Atax o Addac fou el rei dels alans a Hispania (vers 409-418)
Fitor (AOC)

El Fitor (, ) és un vi negre amb denominació d'origen controlada produït en una petita part al sud del massís de les Corberes, a l'Aude. En aquest mateix terrer, els viticultors també tenen dret a produir, amb diferents varietats de raïm, els vins dolços naturals de Rivesaltes i el Moscat de Ribesaltes. És la denominació d'origen vinícola més antiga del Llenguadoc.

La forma més antiga és villa Fictorio, atestada el 990. A partir d'ella deriva la forma de Fitorio (1270). Aquests topònims estan units al llatí fictorium i a la seva declinació fictonem diminutiu de ficta (fita, marca).

Amb una superfície de 2.562 hectàrees, el 2005 es van produir 93.463 hectolitres. El 2008, la superfície era estable amb 2.665 ha, igual que la producció (90.023 hectolitres).

L'àrea de producció geogràfica inclou el territori dels municipis següents del departament de l'Aude: Caçcastèl de las Corbièiras, Vilanòva de las Corbièras, Pasiòls, Tuissan, Las Cavas de Trelhas, Fitor, La Pauma, Leucata i Trelhas.

Referències

Enllaços externs 

 Lloc Web oficial de l'AOC Fitor
 L'AOC Fitor a la Web de l'INAO
 Listes de les VQPRD publicades al Diari Oficial de la Unió Europea
 Lloc Web dels viticultors del Poble de Fitor 
 Lloc Web oficial del Poble de Fitor

Geografia de l'Aude
Corberes

Les Corberes (en occità Corbièras o Corbièiras; en francès Corbières) o massís de les Corberes són un conjunt de muntanyes al límit entre el Rosselló i la Fenolleda al sud i l'Aude (Llenguadoc) al nord. Aquestes muntanyes donen nom a una subcomarca del Rosselló i de la Fenolleda i a una subcomarca del Narbonès.

Les muntanyes 
Partint del massís de Motomet amb el pic Berlès de 691 metres, la part sud constitueix el límit entre la Fenolleda i el Perapertusès, amb el coll de Sant Lluís de 687 metres, el puig de Bugarag de 1.231 metres (el punt més alt de les Corberes), el roc Serret de 960 metres (a l'est de les Gorges de Galamús) i la muntanya de Taug de 942 metres. A l'est les muntanyes són més baixes (el grup de muntanyes de Perellós, de 708 metres d'altura màxima), fins a arribar als estanys de la costa, com l'estany de Salses. Al nord es troba la muntanya d'Alaric, de 595 metres, que domina la vall baixa del riu Aude. Se les considera part dels Pirineus, zona axial de plegament varisc.

Les subcomarques 

Les Corbièras ocupa gran part del territori al sud del Narbonès, amb capital a Narbona. Al sud, les terres al peu de la serralada són dividides entre la Fenolleda i Rosselló, de Querbus fins a Espirà de l'Aglí, a més de dos pobles de l'Aude que se situen al vessant sud: Tuissan i Pasiòls. Aquesta comarca rep, igualment, el nom de Corberes.

Vegeu també 
 Prepirineus

Referències 

Serralades de França
Serres de la Catalunya del Nord
Prepirineus
Llenguadoc
Districte de Narbona

El districte de Narbona és una sotsdivisió administrativa (anomenada arrondissement o sotsprefectura) del departament de l'Aude, a la regió d'Occitània (França), amb 122.000 habitants i 82 municipis.

Cantons 
Es divideix en nou cantons (en primer terme el nom occità; entre parèntesis, el nom oficial francès):

 Corçan (Cantó de Corsan)
 Durban de las Corbièras (Durban de las Corbièras)
 Ginestars (Cantó de Ginestars)
 Lesinhan de las Corbièras (Cantó de Lesinhan de las Corbièras)
 Narbona Est (Cantó de Narbona-Est)
 Narbona Oest (Cantó de Narbona-Oest)
 Narbona Sud (Cantó de Narbona-Sud)
 Sijan (Cantó de Sijan)
 Tuishan (Cantó de Tuchan)

Vegeu també 
 Llista de monuments del districte de Narbona

Narbona
Isabel de Portugal i de Lancaster

Isabel de Portugal i de Lancaster, també dita Isabel de Portugal o Isabel d'Avís,(Évora, 1397 - Dijon, 1471) fou infanta de Portugal i duquessa consort de Borgonya (1430-1467).

Orígens familiars 
Nasqué el 21 de febrer de 1397 a Évora sent la únia filla supervivent del rei Joan I de Portugal i de la seva esposa Felipa de Lancaster. Era neta per línia paterna de Pere I de Portugal i Teresa Gille Lourenço, i per línia materna del príncep Joan de Gant i Blanca de Lancaster.

Era la germana, entre d'altres, d'Enric el Navegant, Pere de Portugal i el rei Eduard I de Portugal. Va passar la seva joventut a la cort portuguesa de Lisboa.

Núpcies i descendents 
Es casà el 7 de gener de 1430 a Bruges amb el duc Felip III de Borgonya, esdevenint la tercera esposa d'aquest. D'aquesta unió tingueren tres fills:
 l'infant Antoni de Borgonya (1430-1432, comte de Charolais
 l'infant Josep de Borgonya (1432), comte de Charolais
 l'infant Carles I de Borgonya (1433-1477), duc de Borgonya

Isabel de Portugal era una dona molt refinada i intel·ligent, a qui li agradava estar voltada d'artistes i poetes. Va fundar moltes escoles i va donar impuls a les arts. En el terreny polític, va tenir molta influència sobre el seu fill, però especialment sobre el seu marit, al qual va representar en diverses conferències diplomàtiques. Va morir a Dijon el 17 de desembre de l'any 1471.

Vegeu també 
 Burgundi, antiga llengua de la regió de Borgonya

Infants de Portugal
Ducs de Borgonya
Persones d'Évora
Morts a Dijon
Polítics portuguesos
Fitor

Fitor (Forallac), poble del municipi de Forallac, al Baix Empordà, conegut pel seu dolmen.
 Comarca de Fitor, comarca vitícola del Narbonès, antiga regió del Llenguadoc.
 Fitor (Narbonès) (en grafia francesa, Fitou), municipi francès, situat a la comarca de Fitor, departament de l'Aude i regió de Llenguadoc-Rosselló.
Riu Aude

L'Aude (en occità i francès, i en català amb variacions de pronúncia o d'ortografia, per exemple, Auda) és un riu del Llenguadoc que desemboca al mar Mediterrani, al Grau de Vendres. Aquest riu naix a 2.185 msnm als Pirineus, en el terme d'Els Angles, a la comarca del Capcir, Catalunya del Nord. Té una llargada de 224,1 km. La seua conca té uns 5.300 km² de superfície.

El seu recorregut a la Catalunya del Nord és breu, i conforma la vall del Capcir, on travessa els termes comunals d'Els Angles, Matamala, Formiguera, Ral i Puigbalador. Després recorre alguns quilòmetres per l'Arieja, i llavors, amb l'excepció de tres curts trams que fan de límit entre l'Aude i l'Erau, el seu recorregut queda inclòs dins del departament homònim. Les principals poblacions per les quals passa són Quilhan, Limós i Carcassona. Narbona està connectada amb aquest riu pel canal de la Robina.

Fins a Limós, el seu curs discorre entre muntanyes, i així presenta diversos congosts -les gorges de Saint-Georges, el congost de Pierre-Lys i l'estret d'Alet. A la seua planície, Carcassona enllà, corre quasi paral·lel al Canal del Migdia. El seu règim és pluvionival.

Principals afluents 

Des de la conca alta fins a la conca baixa de l'Aude. Les denominacions en són les catalanes i occitanes.

 Bruyante (19 km de recorregut) aflueix a l'Aude per la riba esquerra a Rosa.
 Aigueta (20 km) per la riba dreta a Santa Coloma de Rocafort.
 Rebentin (34 km) p. l. r. e. a Sant Martin de Lis.
 Cornelhan (20 km) p. l. r. d. a Limós.
 Sou (30 km) p. l. r. e. a Cépia.
 Lauquet (37 km) p. l. r. d. a Confolenç.
 Fresquel (63 km) p. l. r. e. a Carcassona.
 Orbièl (41 km) p. l. r. e. a Trebes.
 Argent Doble (37 km) p. l. r. e. a La Redòrta.
 Onhon (23 km) p. l. r. e. a Lonzac.
 Orbiu o Orbion (30 km) p. l. r. d. a Sant Nazari.
 Cèsse (54 km) p. l. r. e. a Sant Marcèl.

Departaments i ciutats que recorre 
 Pirineus orientals (per les comarques del Capcir i de la Fenolleda).
 Erau (passant per Olançac).
 Aude (transcorre per Atsat, Quilhan, Coisan, Limós, Carcassona, Trebes, Narbona i Corsan).

Enllaços externs 

 Presentació del riu, centrada en Quilhan  .
 Presentació del riu, amb mapa .

Rius francesos de la mar Mediterrània
Geografia de l'Aude
Geografia de l'Erau
Geografia de l'Arieja
Geografia del Capcir
Aude
Conurbació

Una conurbació és una regió que comprèn una sèrie de ciutats, pobles grans i altres àrees urbanes que, a través del creixement poblacional i el seu creixement físic es fusionen. Tant per la geografia com per l'urbanisme, el terme conurbació té a veure amb el procés i el resultat del creixement de diverses ciutats (una o diverses de les quals pot encapçalar al grup). Així es poden integrar per formar un sol sistema que sol estar jerarquitzat, o bé les diferents unitats que el componen poden mantenir la seva independència funcional i dinàmica.

Així doncs, una aquesta àrea sol compondre de diverses ciutats que es diferencien funcional i orgànicament, i cadascuna d'elles presenta una organització de l'espai propi. Des del punt de vista espacial, la conurbació no requereix la continuïtat física dels espais construïts, encara que és freqüent que els àmbits suburbans d'unes i altres ciutats es contactin, enllaçant mitjançant les carreteres. L'àmbit periurbà (en anglès, urban-rural & rural-urban fringe), en canvi, ocupa tot l'espai entre ciutats. D'aquesta manera, la conurbació arriba a una escala regional, de l'ordre d'alguns centenars de quilòmetres quadrats.

Les diferents ciutats que componen la conurbació tenen activitats diferenciades, una dinàmica pròpia i els seus propis recursos econòmics. També tenen una capacitat per atreure inversions, un centre, una perifèria i espais suburbans propis, els seus propis grups socials i la seva personalitat, una manera de ser i una cultura que els identifica.

Referències 

Terminologia geogràfica
Megalòpoli

Una megalòpoli és una àrea metropolitana molt extensa o una llarga cadena d'àrees metropolitanes gairebé contínues. Una megalòpoli també pot definir-se com la coalescència que resulta del creixement independent de diverses àrees metropolitanes. El terme va ser utilitzat per primera vegada als Estats Units per Jean Gottman el 1957, per referir-se al conjunt d'àrees metropolitanes de la costa est d'aquell país, que s'estén des de Boston, Massachusetts fins a la ciutat de Washington, D.C. i que inclou la ciutat de Nova York i Filadèlfia.

En diverses publicacions s'han definit altres regions com a megalòpolis als Estats Units—com ara ChiPitts, la megalòpoli de Chicago a Pittsburgh; NorCal, la megalòpoli al voltant de San Francisco; i Southland, la megalòpoli al voltant de Los Angeles—, a altres regions de Nord-amèrica—com ara el corredor de la ciutat de Quebec a Windsor al Canadà o la megalòpoli del centre de Mèxic— i a altres continents, com el corredor de Tokaido.

Sovint, hom fa ús d'altres terminologies per referir-se al mateix concepte fora dels Estats Units com ara corona regional de ciutats, i cinturó o corredor.

Referències 

Terminologia geogràfica
Demografia
Moviment Rialles de Catalunya

Rialles, és una entitat sense ànim de lucre dedicada a la promoció i organització d'espectacles infantils i juvenils (teatre, titelles, animació de carrer, cinema, tallers...) i altres activitats, amb una atenció especial a les manifestacions culturals en llengua catalana.

Creat el 1972 a Terrassa, s'ha estès arreu del país en forma de grups locals de gent voluntària que s'apleguen per organitzar i oferir espectacles al públic petit i jove de la seva població, tant en activitats de tipus lúdic com escolar. Té una programació estable i continuada duta a terme per companyies d'actors professionals i voluntaris, entre la qual destaca l'oferta englobada sota el títol de L'Escola al Teatre, per acostar les arts escèniques (teatre, dansa i música) als infants escolaritzats.

Organitza la Mostra de Rialles ("Fira d'Espectacles Infantils i Juvenils dels Països Catalans"), una trobada dels diversos grups Rialles, programadors, artistes i companyies teatrals, que se celebra cada any en una ciutat diferent.

També atorga cada any, durant la festa de la Nit de Santa Llúcia, el Premi Rialles, que guardona grups i companyies dedicades al món de l'espectacle per a infants.

Forma part de l'Associació Cultural Cavall Fort – Drac Màgic – Rialles, dedicada des del 1977 a la promoció i el doblatge de films infantils i juvenils amb l'objectiu d'incrementar l'oferta cinematogràfica i videogràfica en català. El Moviment va rebre el 2000 la Creu de Sant Jordi.

El 1995, una cinquantena dels grups locals s'escindiren i formaren la Fundació Xarxa d'Espectacle Infantil i Juvenil de Catalunya.

Referències

Enllaços externs 
 Rialles de Catalunya

Organitzacions sense ànim de lucre de Catalunya
Creus de Sant Jordi 2000
ISO 3166-2:KH

La ISO 3166-2:KH és un estàndard ISO que defineix geocodes: és el subconjunt de l'ISO 3166-2 que s'aplica a Cambodja. Cada codi bipartit consisteix en el codi de l'ISO 3166-1 per a Cambodja (KH) seguida per un guió i 1 o 2 dígits.

Codi 
 KH-2 	Battambang
 KH-3 	Kampong Cham
 KH-4 	Kampong Chhnang
 KH-5 	Kampong Speu
 KH-6 	Kampong Thom
 KH-7 	Kampot
 KH-8 	Kandal
 KH-9 	Kaoh Kong
 KH-10 	Kratié
 KH-11 	Mondul Kiri
 KH-12 	Phnom Penh
 KH-13 	Preah Vihear
 KH-14 	Prey Veng
 KH-15 	Pursat
 KH-16 	Ratanak Kiri
 KH-17 	Siemreap
 KH-18 	Preah Seihanu
 KH-19 	Stung Treng
 KH-20 	Svay Rieng
 KH-21 	Takéo
 KH-22 	Oddar Meancheay
 KH-23 	Keb
 KH-24 	Pailin

Cambodja
2:KH
Techno hardcore

El techno hardcore és un subgènere de la música electrònica de ball nascut cap a la meitat de la dècada del 1990 als Països Baixos com a variant de l'estil industrial techno del new beat belga. Es caracteritza per la velocitat (les cançons van des de 170 a 220 bpm) i per la contundència dels seus potents beats, distorsionats fins a punts extrems. Va influenciar notablement la música màkina, el jumpstyle, el happy hardcore i el hardstyle. Alguns artistes destacats són Ophidian, 3 Steps Ahead i Angerfist.

Història 
Als seus inicis es coneixia com a gabber, paraula holandesa que vol dir «amic» o «company», que era com el públic de les festes techno hardcore s'anomenaven els uns als altres. El hardcore que ha evolucionat madurant en tècnica i qualitat ha derivat en nous subestils com ara darkcore, terrorcore, speedcore i doomcore, que s'han afegit al mainstream hardcore, o simplement hardcore.

D'aquests subestils, el darkcore i l'industrial hardcore són els més experimentals i amb velocitats molt variades, mantenint la potència i contundència extremes com a característica principal. El terrorcore i l'speedcore han fet de les velocitats de vertigen la seva senya d'identitat, amb cançons que van des dels 250 a més de 300 bpm. El doomcore, per la seva banda, és una barreja dels estils més experimentals amb velocitats molt mes baixes (90 - 130 bpm).

Referències 

Gèneres de música electrònica
Pla de Mallorca

El Pla de Mallorca és una comarca mallorquina (segons la divisió comarcal proposada per Vicenç Maria Rosselló el 1964) al centre de Mallorca, i abasta els municipis centrals de l'illa. Encara que no té reconeixement oficial, sí que en té a les geografies mallorquines. L'entitat anomenada Mancomunitat Pla de Mallorca, que agrupa els pobles de la comarca i que va néixer per fer possible la implantació d'alguns serveis que de manera individual els pobles que la integren no podien assumir, si té reconeixement oficial. El Pla de Mallorca comprèn els municipis següents:

Geografia i clima 
La comarca abasta els municipis de la depressió central mallorquina, ocupant un 21,56% de la superfície de l'illa.

La depressió central mallorquina és formada principalment per roques calcàries d'origen marí (segurament per un enfonsament de les terres centrals). La part més central presenta una notable complexitat geològica, amb terrenys plegats de diferents edats i litologia, puigs (turons) i valls. L'alçada dels puigs no sol passar dels 300 metres.

Hidrològicament el Pla és travessat pels diversos torrents i afluents que vessen cap a la badia d'Alcúdia (torrent de Son Bauló, torrent de Son Real, torrent de Na Borges), cap a l'albufera d'Alcúdia (torrent de Muro, torrent de Sant Miquel - Búger), cap a la badia de Palma (a través del sistema del torrent de Punxuat - barranc de Sa Talaia, del barranc de Son Gual, i d'altres cursos) o cap a la depressió de Campos (un seguit de cursos que convergeixen al torrent de Son Barbut, que alhora és afluent del torrent de Son Xorc, dins la comarca de Migjorn). A part hi ha dos aqüífers subterranis importants: el de la plana Sa Pobla – Muro (que abasta la comarca del Raiguer i la part septentrional del Pla de Mallorca), i el de Sa Marineta (a la part sud-oriental de la badia d'Alcudia, d'explotació humana dificultosa atès que se salinitza fàcilment).

El clima és el típic mediterrani: període sec i calorós a l'estiu (25 °C de mitjana al juliol i l'agost), hivern no gaire rigorós, amb transicions (primavera i tardor) relativament humides i plujoses. No obstant això, es donen algunes característiques específiques del Pla: la diferència entre les temperatures mitjanes dels mesos extrems sol ser més acusada que en la resta de l'illa (l'efecte menor del mar provoca en el Pla unes condicions més "continentals" que a la resta de l'illa), són comuns les boirades (principalment les nits i matinades de les jornades no ennuvolades i sense vent), i es poden produir precipitacions molt intenses (com en altres indrets de l'illa) que poden superar els 200 mm en unes poques hores (principalment els mesos de tardor).

Ecologia 
La sequera a l'estiu al Pla fa que les plantes de fulla tendre difícilment hi puguin viure. Les comunitats vegetals típiques del Pla són l'alzinar (Quercion illicis) i la garriga o ullastrar (Cneoro ceratonieton). Aquestes dues configuren el paisatge natural del Pla.

Comarques de Mallorca
Vescomtat de Menerba

El Vescomtat de Menerba fou un vescomtat feudal d'Occitània a França, sorgit com a part del vescomtat de Narbona, del que era una dependència feudal. El seu centre fou el castell de Menèrba (Minerve en francès) a la confluència dels rius Cessa i Brian.

Història 
El 854 ja s'esmenta un vescomte dels comtes de Narbona al Menerbès, anomenat Berard. El 873 un comte anomenat Isembert (a Narbona governaven Francó I i Alaric), va delegar un missus de nom Salomó que va actuar en un judici (cal no confondre'l amb Salomó comte de Cerdanya). Vers el 990 el vescomtat va agafar forma com a delegació dels vescomtes de Narbona i poc després Guillem I, fill del vescomte Ramon, apareix actuant com a vescomte. Va iniciar una dinastia vescomtal pròpia i hereditària que va continuar el seu fill Ramon i després el fill d'aquest Bernat. Aquest es va casar amb Agnès i al morir cap al 1125 va deixar dos fills anomenats Pons i Guillem. El primer es creu que fou el vescomte titular però va viure molts anys a la cort castellana amb el rei Alfons VII de Castella i se'l va conèixer allí com a Rodrigo González de Lara, i més tard a la cort de Ferran II de Lleó (1140-1161) on va rebre la senyoria de Sandoval i fou a més governador de Lleó i alferes del rei; es va casar amb Estefania d'Urgell vídua de Fernando Garcíez, i no va deixar successió. Guillem, el seu germà, va rebre el 1125 la senyoria d'Olargues i des del 1135 almenys va regir el vescomtat que devia heretar a la mort del seu germà; es va casar amb Garsenda i va morir el 1166. Va deixar un fill anomenat Pons (I d'Olargues) que va governar la senyoria d'Olargues i potser el vescomtat. El seu fill Pons II d'Olargues el va seguir i després el fill d'aquest Guillem Bernat. A Menerba s'esmenten Guillem III i Guillem IV. El 1210 Simó de Montfort va assetjar el castell de Menerba, el va conquerir (22 de juliol), va cremar vius uns 150 albigesos, i poc després va confiscar el vescomtat. Guillem IV es va fer cavaller hospitalari el 1215 però no va tardar a revoltar-se aliat amb Ramon VIII de Tolosa, fins que va morir el 1219 i el vescomtat va passar als Trencavell vescomtes de Besiers i Carcassona. Guillem V, el seu fill, va participar en la rebel·lió dels Trencavell el 1240 i després va anar amb el rei francès Sant Lluís a Terra Santa.

Llista de vescomtes de Menerba 
 Guillem I 991-1045
 Ramon (fill) 1045-1098
 Bernat (fill) 1098-1125
 Pons I (fill) 1125-1161
 Guillem II (germà) 1161-1166
 Pons II d'Olargues (fill) 1166- ?
 Guillem III ?-?
 Guillem IV ?-1210
 Simó de Montfort 1210

Menerba
El Raiguer

El Raiguer o es Raiguer és una comarca mallorquina al centre-nord de l'illa de Mallorca, estesa paral·lelament a la Serra de Tramuntana des de Marratxí fins a Alcúdia. Tan sols és reconeguda pels geògrafs. Rep el nom de raiguer per trobar-se en el raiguer que hi ha entre la Serra de Tramuntana i el Pla de Mallorca.

Dades 
 Superfície: 471,78 km²
 Població: 130.658 habitants
 Densitat: 276,95 hab/km²
 Municipi més extens: Alcúdia (59,89 km²)
 Municipi més poblat: Marratxí (34.583 hab.)
 Municipi més dens: Marratxí (638,3 hab/km²)

Municipis 
Comprèn els municipis següents: 

Comarques de Mallorca
Migjorn (Mallorca)

Migjorn és una comarca mallorquina que ocupa el sud de l'illa de Mallorca. Com les altres comarques, no gaudeix de reconeixement oficial. Hi existeix un organisme, presidit pel campaner Guillem Ginard, anomenat Mancomunitat Migjorn Mallorca.

Dades 
 Superfície: 809,59 km²
 Població (2009): 81.883 hab.
 Densitat: 101,14 hab/km²
 Municipi més extens: Llucmajor (327,05 km²)
 Municipi més populós: Llucmajor (36.078 hab.)
 Municipi més dens: Ses Salines (133,99 hab/km²)

Municipis 
Comprèn els municipis següents:

Comarques de Mallorca
Pipí I el Breu

Pipí I el Breu (714-768), majordom de palau de Nèustria (741-751) i Austràsia (747-751) i rei dels francs (751-768), el primer de la dinastia carolíngia.

Biografia 
Fill de Carles Martell i Rotruda, va néixer el 714. Se li va dir el Breu no pel temps de govern sinó per la seva baixa estatura. Va succeir el seu pare com a majordom de palau dels merovingis amb domini sobre la Borgonya, la Provença i Nèustria, mentre que el seu germà Carloman va rebre Austràsia, Suàbia i Turíngia. Ambdós germans van lluitar contra un tercer germà, Gripó, que havia obtingut del pare un petit territori i que va ser fet presoner, però va fugir i es va refugiar amb els saxons. Revoltat a Baviera, va tornar a ser capturat i posteriorment alliberat. Pipí li va donar Le Mans i dotze comtats a Nèustria. El 751 Gripó va renunciar-hi i es va retirar al ducat d'Aquitània.

El 747, Carloman va elegir la vida monàstica i va donar el govern d'Austràsia al seu germà. El 752 el rei merovingi Khilderic III fou deposat i Pipí proclamat rei dels francs a Soissons amb la benedicció del papa. El 753 va aconseguir la submissió de la Septimània, on el got Ansemund li va lliurar Nimes, Besiers, Agde i Magalona (Melguelh), i a més va ser consagrat rei pel papa Esteve II junt amb la seva muller Berta i els seus dos fills, Carles (Carlemany) i Carloman I. Pipí va prometre ajuda al papa contra els llombards. El rei dels llombards, Astolf, fou assetjat a Pavia, i el 755 va haver de cedir al papa Ravenna i el seu territori (l'exarcat de Ravenna). Després va combatre amb èxit els saxons. El 759 va obtenir Narbona, on la població local se li va sotmetre després d'expulsar els àrabs. Els nous dominis s'estenien fins a l'Albera, al Rosselló. A partir del 760 va combatre a Aquitània fins que el 768, en sentir-se malalt, va anar de pelegrinatge i va morir a Saint-Denis. Va ser succeït pels seus dos fills.

Família

Avantpassats

Núpcies i descendents 
Pipí es va casar l'any 740 amb la seva cosina segona Bertrada de Laon, filla de Caribert de Laon i neta de Martí de Laon, germà de Pipí d'Herstal. Els fills de la parella que sobrevisqueren la infància foren:

 Carles (742-814), futur emperador Carles el gran, Carlemany.
 Carloman (751-771)
 Gisela de Chelles (757-810)

Referències 

Majordoms merovingis
Reis carolingis
Pipínides
Liegesos
Morts a l'Illa de França
Polítics valons
Miró el Vell

Miró el Vell, Miró I de Rosselló o Miró I de Conflent (? - 896) fou senyor del pagus de Conflent (870 - 896) i comte de Rosselló (878 - 896).

Era fill del comte Sunifred I de Barcelona, Urgell, Cerdanya i Besalú, i d'Ermessenda, i per tant, germà de Guifré el Pelós i de Radulf de Besalú.

Guifré va heretar, el 870, el comtat d'Urgell i el de Cerdanya del seu oncle Salomó I però va deixar el govern del pagus de Conflent al seu germà Miró. Aquest el 876 es va revoltar contra el marqués Bernat de Gòtia amb ajut de Lindoí vescomte de Narbona i Guifré d'Urgell i Cerdanya, i va envair Rosselló. Encara que condemnat pel Papa el 878, en caure Bernat va aconseguir veure reconegut el seu domini del comtat del Rosselló per part del rei Lluís II de França. Va ser protector del monestir de Sant Andreu d'Eixalada i en ser destruït per una riuada, pel monestir de Sant Miquel de Cuixà.

Miró va presidir el març de l'any 874 un plau (placitum) o assemblea a Vernet, al Conflent. Es va jutjar la condició d'una persona que el procurador del comte pretenia que era serf.

Es va casar amb Quíxol de la que només va tenir una filla, Godlana, muller del futur comte Benció, fill de Sunyer II de Rosselló. Va morir el 896 i el comtat del Rosselló, escapçat de la part interior, va passar al seu gendre Benció, mentre que la resta: Vallespir, Capcir i Fenolleda, amb el Conflent, va passar al seu germà Guifre I el Pilós, i a la mort d'aquest el 897 al seu fill Miró II el Jove.

Vegeu també 
 Abadia de Sant Jaume.

Comtes de Conflent del casal de Barcelona
Comtes de Rosselló
Comtes catalans històrics
Polítics catalans històrics
Eladi Vallduví Casals

Eladi Vallduví Casals és un tirador de fossa olímpica que va néixer a Reus el 26 d'abril de 1950. Va debutar l'any 1966 i va ser campió d'Espanya junior el 1968, 1969 i 1975. El 1973 fou campió d'Europa, i gran premi d'Europa el 1974 i 1975. El 1978 fou campió del món a Seül. El 1979 va guanyar els Jocs Mediterranis de Split a Croàcia. El 1979 va igualar el rècord mundial i fou de nou campió del món. Va continuar guanyant campionats i va participar en cinc Jocs Olímpics, a Munic 1972, Mont-real 1976, Moscou 1980, Los Angeles 1984 i Seül 1988.

Referències 

Esportistes reusencs
Tiradors europeus
Esportistes espanyols als Jocs Olímpics d'estiu de 1988
Esportistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 1980
Esportistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 1972
Esportistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 1976
Esportistes catalans del sud als Jocs Olímpics d'estiu de 1984
Esportistes tarragonins
Migjorn

Punt cardinal, vegeu Sud.
 Migjorn (vent), vent que prové del sud.
 Migjorn (Mallorca) és una de les comarques naturals de Mallorca.
La Batalla

La Batalla fou un periòdic en llengua castellana publicat pel marxisme barceloní en quatre èpoques diferents:
Va començar el 1922 com a setmanari a Barcelona com a plataforma de difusió de les idees marxistes, per tal de contrarestar la influència anarquista sobre la Confederació Nacional del Treball (CNT). Al seu voltant hi figuraren Joaquim Maurín, Josep Oltra i Picó, Jaume Miravitlles i Navarra, Víctor Alba i Daniel Domingo i Montserrat.

El 1924 fou l'òrgan escrit de la Federació Comunista Catalanobalear (FCCB), integrada en el Partit Comunista d'Espanya (PCE). Però quan aquella va trencar amb el PCE, es convertí en el portaveu del Bloc Obrer i Camperol (BOC).

Quan el BOC i l'Esquerra Comunista (EC) es fusionaren en el Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM), "La Batalla" va passar a ser el mitjà de premsa del nou partit polític des del 3 d'agost de 1936 fins al 4 maig de 1937, quan es va suspendre. De fet, el 20 de juliol es va publicar en català i amb una nova capçalera titulada "Avant", però de seguida es tornà a l'edició tradicional. Durant aquesta etapa, La Batalla es va publicar des de l'impremta del de El Correo Catalán, que havia estat confiscada pel POUM, sota la direcció tècnica de Josep Escuder. Va haver de plegar arran dels Fets de Maig en què el local fou confiscat de nou i la militància del POUM fou reprimida per les autoritats republicanes.

Tingué una darrera etapa (la quarta) a mitjans dels anys 1970, de nou com a òrgan del POUM.

Referències

Enllaços externs 
 Història de La Batalla  per Wilebaldo Solano
 Exemplar digitalitzat de la Batalla disponible a la Biblioteca Valenciana Digital

Bloc Obrer i Camperol
Partit Obrer d'Unificació Marxista
Premsa de Barcelona del segle XX en castellà
Premsa obrera de Catalunya
La Almudaina

La Almudaina fou un diari en castellà aparegut a Palma del 1887 al 1953, que es fusionà amb El Correo de Mallorca i donà lloc al Diario de Mallorca. Fundat per iniciativa d'E. Alzamora i G. Sampol. Sobresortí per la secció literària, bilingüe, on col·laboraren bona part dels escriptors insulars d'entre els dos segles, com Miquel dels Sants Oliver, Gabriel Alomar o Joan Torrendell, entre d'altres. Aquest grup és conegut actualment com El grup de La Almudaina. En fou propietari i director des de 1905 Jeroni Amengual Oliver fins a la seva mort el 1846 en que el substituí Gaspar Reynés Quintana, fins la creació del Diario de Mallorca. De tendència regionalista, tot i que donà suport als alçats contra la II República, va patir severes persecucions per part de la censura i importants restriccions econòmiques amb l'intent d'ofegar-lo.

Referències 

Diaris de Mallorca en castellà
Premsa històrica de Mallorca en castellà
Frederica de Hannover

Frederica de Hannover, reina de Grècia (Blakenburg a l'antic ducat de Brunsvic i actual land de Saxònia-Anhalt, 18 d'abril de 1917 - Madrid, Espanya, 6 de febrer de 1981), princesa de Hannover, Gran Bretanya i Irlanda i Reina consort de Grècia del 1947 al 1964.

Orígens familiars 
Nascuda el 1917 a Blakenburg, El Harz, actual Saxònia-Anhalt. Filla del duc Ernest August de Hannover i de Luneburg, Cap de la Casa Reial de Hannover i de la princesa Victòria Lluïsa de Prússia. Essent neta del príncep Ernest August de Hannover i de la princesa Thyra de Dinamarca per part de pare, mentre que per part de mare ho era del kàiser Guillem II de Prússia i de la princesa Augusta Victòria de Schleswig-Holstein-Sondenburg-Augustenburg.

En el moment del seu naixement ocupava el lloc 34 a la línia de successió al tron britànic, era Princesa de Hannover, del Regne de la Gran Bretanya i Irlanda, a part de ser duquessa de Brunsvic i Luneburg.

Núpcies i descendents 
La seva infantesa la passà majoritàriament a Àustria, a les possessions de la família hannoveriana a Gmunden (Alta Àustria), en un ambient distès però amb certes connexions amb el moviment nacionalsocialista. L'any 1937 s'anuncià el seu casament amb el príncep Pau I de Grècia, matrimoni que se celebrà el 8 de gener de 1938 a Atenes; tingueren tres fills:

 SAR la princesa Sofia, futura reina d'Espanya, nascuda el 1938 a Atenes. Es casà el 1962 a la capital grega amb el príncep i futur rei Joan Carles I d'Espanya.

 SM el rei Constantí II de Grècia, nascut el 1940 a Atenes. Es casà amb la princesa Anna Maria de Dinamarca el 1964 a Atenes.

 SAR la princesa Irene, nascuda el 1942 a Ciutat del Cap.

Exili i mort 
Visqué a l'exili des de 1941 fins al 1946 arran de l'ocupació del país per les tropes nazis, habitant a les ciutats del Caire i de Ciutat del Cap, on feu amistat amb el general Smuts. L'any 1946 retornà a Grècia i en fou proclamada reina l'any 1947 després de la mort del rei Jordi. A partir de llavors portà a terme una important tasca de desenvolupament econòmic del país. La mort del seu marit l'any 1964 l'apartà del poder, partint a l'exili l'any 1967 arran del cop dels coronels.

Malgrat tot, se la recordà a Grècia com una reina extremadament polititzada i com una persona que prengué clarament partit per un control del poder per part de la monarquia. Frederica despertà grans passions tant d'odi, fins i tot dintre de la seva família com en el cas del príncep Pere de Grècia, i grans passions. De caràcter fort i amb actituds ratllant la mala educació en certs moments.

Des de 1970 fins al 1974 visqué a l'Índia, on desenvolupà els seus coneixements sobre el món hinduista fins que el 1975 s'instal·là a Madrid, on morí el febrer de 1981 arran d'una aturada cardíaca durant el postoperatori d'una operació ocular. Fou enterrada al Palau Reial de Tatoi (Grècia).

Persones de Saxònia-Anhalt
Prínceps de Hannover
Casa de Hannover
Reis de Grècia
Gran Creu de Classe Especial de l'Orde del Mèrit de la República Federal d'Alemanya
Gran Creu de l'Orde al Mèrit de la República Italiana
Exiliats del nazisme
Gran Creu de la Legió d'Honor
Morts a Madrid
Naixements del 1917
Morts el 1981
Lodeva

Lodeva (Lodeva en occità; Lodève en francès) és una ciutat occitana del Llenguadoc situada al nord del departament de l'Erau, a la regió d'Occitània, a l'estat francès. L'any 2004 tenia 7.400 habitants.

En època romana s'anomenava Luteva, ciutat pertanyent a la Gàl·lia Narbonense situada entre Agatha (Agde) i Segodunum (Rodès. Fou seu del bisbat de Lodeva, el comtat de Lodeva i el vescomtat de Lodeva.

L'edifici religiós més gran de la ciutat és la catedral de Sant Fulcrà.

Fills il·lustres 
D'aquesta vila, n'eren fills el tenor-baríton Eugene Massol (1802-1887) i el músic Georges Auric.

Referències

Vegeu també 
 Lutevans.

 
Municipis del Llenguadoc
Golf d'Àqaba

El golf d'Àqaba (), també anomenat golf d'Elat i més tradicionalment golf d'Àcaba, està situat al nord-est de la mar Roja de la qual forma part. Separa la península d'Aràbia de la península del Sinaí. Els països banyats pel golf d'Àqaba són Egipte, Israel, Jordània i l'Aràbia Saudita. El nom amb què és conegut als estats àrabs riberencs deriva de la ciutat jordana d'Àqaba, mentre que els israelians l'anomenen amb el nom de la ciutat portuària d'Elat. El golf fa una llargada d'uns 175 km, l'amplada màxima és de 29 km i la major profunditat és de 1.827 m. Per passar de la mar Roja al golf d'Àqaba s'han de travessar els estrets de Tiran. Al fons del golf hi ha les ciutats de Taba (Egipte), Eilat (Israel) i Àqaba (Jordània).

Vegeu també 

 Madyan Shuayb
 Tiran
 Al-Sarat

Aqaba
Aqaba
Mar Roja
Criptolecte

Un criptolecte és una llengua parlada i apresa per només uns determinats membres d'una població amb la intenció de comunicar-s'hi d'una manera que resulti inintel·ligible per als que no pertanyen al grup. En són exemples el shelta dels travellers irlandesos, el lunfardo dels barris baixos de Buenos Aires o el polari dels homosexuals britànics dels anys 50 i 60 i el Gayle de Sud-àfrica.

Referències 

Lingüística
Illes Verges Nord-americanes

Les Illes Verges Nord-americanes, o Illes Verges Americanes (en anglès United States Virgin Islands), són un grup d'illes del Carib que constitueixen una dependència dels Estats Units. Geogràficament, formen part de les illes Verges.

Enteses com un "territori organitzat no incorporat" dels EUA, el Comitè de Descolonització de les Nacions Unides les inclou dins la seva llista de territoris no autònoms.

Les illes estan situades a cavall entre l'oceà Atlàntic al nord i el mar Carib al sud, i entre Puerto Rico a l'oest (de la qual estan separades pel pas de les Verges) i les illes Verges Britàniques a l'est.

Formen el territori quatre illes principals: Saint Thomas, Saint John, Saint Croix (la més extensa i, també, la més allunyada del grup) i Water Island, i unes dotzenes d'illes menors.

Tenen una superfície total de 352 km² i una població de 124.778 habitants (2003). La capital de les illes és Charlotte Amalie, d'uns 20.000 habitants, localitzada a l'illa de Saint Thomas.

Vegeu també 
 Bandera de les Illes Verges Nord-americanes
 Segell de les Illes Verges Nord-americanes
 Negerhollands o crioll de base lexical holandesa (extingit)

Referències