alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Riu Girona

El riu Girona, o Bolata, naix a la població valenciana de la Vall d'Alcalà, a l'extrem occidental de la Marina Alta. Després de travessar el terme de la Vall d'Ebo, s'engorja formant l'espectacular paratge conegut com el barranc de l'Infern, a l'eixida del qual hi ha la presa d'Isbert, situada sobretot al terme municipal de la Vall de Laguar. Des d'eixe punt, discorre per una plana al·luvial que conforma la meitat nord del Marquesat de Dénia, on rep les aigües del barranc de la Bolata, el seu afluent principal, i travessa els termes d'Orba i dels diferents pobles de l'anomenada Rectoria de la Marina Alta, (Tormos, Sagra, el Ràfol d'Almúnia, Benimeli i Sanet i els Negrals), Beniarbeig, Ondara, el Verger i els Poblets. Finalment, desguassa en el Mediterrani; concretament a la punta de l'Almadrava, on fa de frontera natural entre el terme d'eixe municipi i el de Dénia.

Riuades 
El riu Girona durant gran part de l'any manté un cabal reduït; tanmateix, de la tardor a l'estiu augmenta considerablement, i ha arribat a inundar els pobles i els camps de la seua ribera, en especial les viles de Beniarbeig, el Verger i els Poblets, les quals tenen edificacions molt pròximes a la vora del riu.

El 30 de setembre de 1919 la crescuda del Girona va afectar especialment a Beniarbeig, on les aigües van soscavar els fonaments d'algunes cases en arribar el riu als 5 metres d'altura, i també va causar importants danys al Verger i Els Poblets. Unes altres inundacions importants van ser les de novembre de 1941 i la del novembre de 1957. En la segona, durant els dies 1 i 2 d'octubre, va tindre lloc un període de pluges torrencials que afavorí que el cabal del riu baixara de gom a gom.

El 12 d'octubre de 2007, les fortes pluges concentrades en un espai de temps reduït van ser les causants de la crescuda del cabal del riu Girona i, conseqüentment del seu desbordament. Els valors pluviomètrics registrats en alguns pobles de la conca hidrogràfica del Girona oscil·laren els 400 mm. Aquella riuada destrossà 80 cases al llarg del riu al seu pas pel Verger, i arribà als dos metres d'alçària en els carrers contigus al seu llit. Fou el creixement més gran documentat al riu, que va deixar els ponts malmesos, el pont de Beniarbeig enrunat, i va provocar la mort d'una persona d'eixe municipi.

Fotografies

Enllaços externs 

 Conseqüències de les plutges torrencials del 2007, Nota de premsa, Elperiódico.cat 13 d'octubre de 2007.
 El riu Girona en moments de Gota Freda Vídeo del youtube.com, pluges torrencials de l'octubre del 2007.

Girona
Vescomtat de Girona

El vescomtat de Girona fou inicialment un títol funcionarial jeràrquicament inferior al comte de Girona que apareix ja el  poc temps després de la Conquesta de Girona. El càrrec era immediatament inferior al del comte al que assistia i delegava algunes de les seves funcions. Tanmateix amb la unificació dels comtats catalans, el títol de comte de Girona recaigué també en la figura del comte de Barcelona (a partir de Bernat de Gòtia) que acostumava a residir a la capital barcelonina allunyat dels dominis gironins. Així doncs la figura de vescomte anà guanyant major grau d'autonomia i assumí la jurisdicció efectiva del comtat. A la llarga el càrrec passà de ser un càrrec nomenat i cessat pel comte a ser un càrrec heretat per línia patrilineal.

El primer vescomte conegut és Guifré I de Girona que el 850 fou comte de Girona. En aquest any signen un document dos vescomtes, Ermidó i Radulf, un dels quals ho fou de Girona. Lleopard (o Llopart) fou el pare (segurament) d'Unifred i (segur) d'Otger. Amb Guiniguís, conegut per Mascaró, casat a Jerosòlima (coneguda per Gudrielda) el vescomtat esdevingué hereditari. El va succeir el seu fill Sunifred, i un altre fill, Sisemund d'Oló, fou vicari d'Oló i origen dels Oló i dels Mediona; un altre germà, Eldemar, fou senyor de Clariana. Els seus germans Ot, Eldemar i Sesmon foren presos pels musulmans durant el saqueig de Barcelona per Almanzor. Sunifred va morir el 1008 o poc després i el va succeir el seu fill Amat; un altre fill, Guillem, fou senyor de Muntanyola o Vacarisses i tronc dels Montcada; i un altre germà encara, Ramon, ardiaca de Vic, fou senyor de Lloret, originant els senyors de Lloret. Amat conegut com a Amat de Montsoriu (perquè posseïa el castell de Montsoriu que era el centre patrimonial dels vescomtes) casat amb Sança va morir poc abans del 1035. El va succeir el seu fill Arbert, que va morir el 1033, passant l'herència a sa germana Ermessenda de Montsoriu, casada amb Guerau I de Cabrera, senyor de Cabrera (a Osona) i fill del primer senyor Gausfred de Cabrera, El matrimoni fundà el monestir de Sant Salvador de Breda. Mort Guerau vers el 1050 el títol va passar al seu fill Ponç, en qui es van reunir els patrimonis dels senyors de Cabrera i el vescomtes de Girona, adoptant el títol de vescomtes de Cabrera.

Llista de vescomtes 
 Guifré I de Girona c. 840 (848 comte de Girona)
 Ermidó c. 850
 Radulf c. 850
 Lleopard o Llopart c. 920-930
 Unifred c. 930-940
 Otger c. 940-968
 Guiniguís (Mascaró) 968-982
 Sunifred 982-1008
 Amat de Montsoriu 1008-1025
 Arbert de Montsoriu 1025-1033
 Ermessenda de Montsoriu 1033-1057
 Guerau I de Cabrera 1033-1050
 Ponç I de Cabrera 1050-1105
 Guerau II de Cabrera 1106-1131
 Ponç II de Cabrera 1131-1145
 Guerau III de Cabrera 1145-1165

Referències 

Girona
Comtat de Bordeus

El comtat de Bordeus fou una jurisdicció feudal d'Aquitània i Gascunya centrada a la ciutat de Bordeus.

A finals del  fou nomenat comte Seguí. També s'esmenta un comte Garachar. Se suposa que Seguí pogués ser Ximin o Ximinis, germà gran del duc Sanç I de Gascunya, que probablement rebé el comtat de Bordeus en compensació per la seva preterició en la successió, i que es va revoltar el 812, sens dubte amb forta repercussió a Pamplona, o, a l'inrevés, a causa de la revolució a Pamplona, i va actuar com a duc fins al 816 en què va entrar Garachar (cal descartar la identificació de Garachar amb Garcimir, un personatge creat per l'apòcrifa carta d'Alaó. El comtat de Bordeus degué passar després a un altre Ximin o Seguí (Sigwinus) possible fill de Ximin, que va morir el 845. Va seguir més o menys vinculat a la casa ducal de Gascunya (Sanç II, Arnau, Sanç III Mitarra, Garcia I el corb, Sanç IV) en un període en què la ciutat fou freqüent víctima dels atacs vikings. Amb el duc Guillem I, titulat també comte de Bordeus (977-997) potser va ser el germà Sanç V qui va portar el comtat, que després sembla que va anar al fill de Guillem I, Bernat (997-1010) i al fill d'aquest, Guillem II (1010-1027) i a l'oncle (germà de Bernat) Sanç VI 1027-1032. Llavors el va heretar el seu nebot Odó de Poitiers, comte de Bordeus i duc de Gascunya, fill de sa germana Brisca i de Guillem de Poitiers. Odó va morir el 1040 i la successió va passar a Bernat Tumapaler, comte d'Armanyac, net de Brisca de Gascunya per línia materna (Adalaïs, filla de Guillem i que hauria de ser per tant també filla de Brisca) i per tant el descendent més directe de Guillem I segons el costum de l'època. Però el germanastre d'Odó, Guiu Jofré de Poitiers, duc d'Aquitània, reclamà la successió i s'apoderà del comtat de Bordeus vers el 1044 i finalment, després de guanyar la batalla de La Castella el 1063, deix a Bernat només les terres d'Armanyac i Fesenzac. Des de llavors el comtat va quedar vinculat al de Poitou o Poitiers.

Llista de comtes 
 Ximin o Seguí I 778/781- vers 816
 Garachar o Garcimir vers 816-?
 Ximin o Seguí II (Sigwinus) ? - 845/846
 Sanç II vers 845-864 
 Arnau 864-872 
 Sanç III Mitarra 872-893 
 Garcia I el Corb 893-926 
 Sanç IV 926-977 
 Guillem I 977-997 
 Bernat I 997-1009 
 Guillem II 997-1027 
 Sanç V 1027-1032 
 Odó de Poitiers 1032-1040 (comte de Poitiers)
 Bernat Tumapaler 1040-1044 (comte d'Armanyac)
 Al comtat de Poitiers

Bordeus
Bordeus
Novaparla

La novaparla és el llenguatge buit, imprecís i capciós utilitzat a la comunicació política occidental especialment generalitzat al , en un context de postveritat i modernitat líquida, lligat a la demagògia i les mitges veritats, per a manipular la veritat, dissimular dades, no fer front a responsabilitats, amagar les opinions pròpies o desviar l'atenció d'assumptes importants. En paraules de Jean Blaise, autor d'un diccionari d'aquest argot: «Aquesta llengua no està feta per a comunicar sinó per a alimentar la il·lusió que passen coses eficaces».

Es fa servir pels poders polítics i sobretot pels mitjans de comunicació que els donen suport. Va començar a detectar-se a França a partir de maig del 68 i dels anys 70, primer convivint amb el nom de langue de chêne (llengua d'alzina surera), amb el mateix ús, i l'any 1981 l'expressió en francès langue de bois (literalment, llengua de fusta) va entrar a l'enciclopèdia Larousse, associada aleshores al llenguatge emprat per la propaganda comunista. En català s'ha adoptat com a traducció a la llengua del mateix nom que apareix a la novel·la 1984 de George Orwell.

La novaparla abusa de lítotes, metonímies i perífrasis, fent servir llargues frases sofisticades que no volen dir res per elles mateixes i utilitza algunes paraules i expressions de manera sistemàtica per substituir-ne d'altres. Usa la sofisticació per construir frases voluntàriament poc clares i la veu passiva que permet no mencionar al responsable. Les màximes són parlar molt sense dir res i evitar a tot preu una llarga llista de conceptes tabú.

Sovint, l'eufemisme usat per a cada concepte és sempre el mateix, com per exemple el verb «maquillar» en comptes de «manipular» dades. D'aquí que hagin començat a aparèixer, a publicacions no mediàtiques (fanzines, llibres de petites editorials antisistema, seccions o capítols d'assajos independents), petits lèxics o manuals de traducció de la novaparla al castellà o al català. En francès existeix un generador automàtic de discurs de novaparla.

En ambients acadèmics, un investigador ha equiparat el llenguatge utilitzat als mitjans de comunicació amb la novaparla.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs 
 Comment apprendre à parler la langue de bois? 7 expressions politique décryptées 5 de maig de 2016 

Política
Madona

Cristianisme: Madona és un títol que es dona a la Mare de Déu.
 Música: Madonna (amb dues enes) és un cantant pop nord-americana.
 Geografia:
 Municipi de Madona: municipi de Letònia.
 Madona (Letònia): ciutat de Letònia.
Comtat de Condom

El comtat de Condom fou un efímer comtat feudal de Gascunya centrat a la ciutat de Condom, i abraçant el Condomès.

A la mort del comte Sanç IV de Gascunya, un dels seus, Gombau o Gombau Sanç va rebre el comtat d'Agen (Agenès) i el de Basàs o Basadès, però hi va renunciar i es va dedicar a la vida religiosa i fou Arquebisbe d'Auch (identificat com a Garcia vers el 982). Cap al 892 va deixar el càrrec doncs aquest any havia transferit el comtat al seu nebot Garcia Sanç, segurament fill del seu germà Donat vescomte de Gascunya però el país de Condom, conegut com a Condomès, al sud de l'Agenès, es va constituir en comtat separat pel fill de Gombau, Hug. El 1011 es va fundar l'abadia de Condom que va assolir la senyoria de la regió (sense que es pugui assegurar el paper d'Hug, que va deixar el govern i, com el pare, es va dedicar a la vida religiosa i fou bisbe) i sembla que la jurisdicció va tornar al Comtat de l'Agenès, si bé una part degué ser infeudat als Armanyac que ja apareixen com a senyors al Condomès vers el 1025. El comtat va deixar d'existir.

Llista de Comtes 
 Hug, comte de Condom c. 982-1011

Comtats d'Occitània
Gers
Comtat de Basàs

El comtat de Basàs (Vasats) o Comtat de Basadès o Vasadès (en francès Bazas o Basadois) fou una jurisdicció feudal d'Aquitània a Gascunya, a l'oest del Comtat d'Agen o Agenès i al sud-est del Comtat de Bordeus.

Sanç IV de Gascunya va cedir els pagus d'Agenès (comtat d'Agen) amb el paus del Condomès annex, i el pagus de Basadès (Comtat de Basàs) al seu fill Gombau, esmentat també com a Garcia, que va renunciar en una data no coneguda però propera al 992, per abraçar la vida religiosa i va ser bisbe d'Auch (va deixar dos fills, un dels quals, Hug, fou comte de Condom i també bisbe); el 992 s'esmenta com a comte d'Agen, que devia incloure també el Basadès, a Garcia Donat, fill de Donat i net de Sanç IV, tronc dels senyors de Doazit extints el 1423; sembla que el comtat va tornar a la branca principal representada pel germà de Gombau, Guillem I (duc de Gascunya del 977 al 997), que portava els títols de comte de Basàs i Agen, i que a la seva mort el va transferir al seu fill Bernat I, i aquest al seu fill Guillem II. A la seva mort vers el 1027 sense successió, el ducat gascó amb els comtats annexes d'Agen (Agenès) i Bordeus van passar al seu germà Sanç VI (1027-1032) i el comtat de Basàs ja no s'esmenta més, havent quedat segurament integrat dins l'Agenès.

Llista de comtes 
 Gombau 977-c. 992 
 Garcia Donat c. 992-? 
 Guillem I de Gascunya ?-997 
 Bernat II (I de Gascunya) 997-1010 
 Guillem II de Gascunya 1010-1027 
 Part de l'Agenès des 1027

Comtats d'Occitània
Agenès

L'Agenès (en occità Agenés, en francès Agenais) és una comarca de Guiena a Occitània, que té per capçalera la ciutat d'Agen. Està situada a la vall de la Garona.

Història 
Havia estat territori dels gals nitiobroges, la capital dels quals era Aginnum. Els romans l'atribuïren a l'Aquitània Secunda. En el  s'hi constituí un comtat, i com la resta del ducat de la Nova Aquitània, del qual formava part, fou atribuïda als comtes de Poitiers el 1038. Cap al 1152 fou entregada als Reis d'Anglaterra com a dot de la filla de Ramon VI de Tolosa quan es casà amb Ricard I d'Anglaterra, i el 1196 als comtes de Tolosa. Durant la croada albigesa del 1212, l'Agenès fou ocupat per Simó de Montfort i la ciutat d'Agen, que no va abraçar la causa albigesa, acollí Simó abans que aquest ataqués Pena d'Agenès, cap del comtat.

Del 1259 al 1444 restà sotmesa novament al rei d'Anglaterra, i fou un punt de fricció entre les corones de França i d'Anglaterra durant la Guerra dels Cent Anys. Finalment, el 1444 fou incorporat definitivament a França, qui la va incorporar a la governació de Guiena fins que, després de la Revolució Francesa, formà el departament d'Òlt i Garona.

Geografia d'Òlt i Garona
Guiena
Vasadès

El Vasadès (en occità Vasadés, en francès Bazadais) és una comarca d'Occitània, situada al departament francès de la Gironda, a la regió de Gascunya. El cap de comarca és la ciutat de Vasats (en francès Bazas).

Geografia de la Gironda
Gascunya
Vescomtat de Lapurdi

El vescomtat de Lapurdi fou una jurisdicció feudal de Gascunya centrada a la ciutat de Baiona i abraçant el Lapurdi, que va existir del 1023 fins al 1103.

Es diu que el vescomtat fou creat pel rei Sanç III de Navarra el gran amb terrenys (llavor anomenats Lapurdum) que li havia cedit el duc de Gascunya, que devia ser Guillem II (duc 1010-1027). El navarrès el va donar al seu parent Llop Sanç que es pensa que pogué ser fill del rei Sanç de Viguera mort vers el 991 (Sanç era el fill del primer rei de Viguera Ramir I que va governar del 970 al 981, i el germà gran del darrer rei Garcia, que va morir vers 1030). El vescomtat comprenia el Lapurdi i les senyories d'Arberoa, Ortzaize, Donibane Garazi i Baigorri. A la mort de Llop vers el 1058, el vescomtat fou donat a son germà Fortun Sanç que també va heretar del rei Garcia de Viguera no el títol reial però si les senyories a La Rioja (Autol, Arnedo, Jubera, Ocón i Quel) i Cantàbria, i portà el títol de senyor de Nàjera; va morir el 1062 i el va succeir el seu net Fortun II que abans de ser vescomte de Lapurdi es titulava Vescomte d'Arberona (Arberoa?). Fortun II era fill de Sanç Fortun que havia mort dos anys abans que el seu pare (1060); ell mateix va morir el 1099. El seu fill Semen Fortun va morir a tot tardar el 1123 però no va portar el títol. Sembla que per aquell temps foren concedits títols vescomtals a algun senyor (per exemple el senyor de Belsunce fou creat vescomte de Macaia el 1145). Del 1099 al 1122 exerciren el govern Toda i Sanç Garcia d'Arberoa i finalment, un any, Garcia Sanç d'Arberoa. El fill de Semen Fortun, Bertran, fou el següent vescomte, va donar Saint Jean de Luz a l'església de Baiona (amb motiu del seu enllaç amb Ataresa d'Arberoa, i va morir el 30 d'octubre de 1169. La seva filla, Baiona es va casar amb el vescomte Guillem Ramon d'Orte (mort el 1180) i la successió va recaure en son germà Pere, però mort uns mesos després, va passar a l'altre germà Arnau. El 1170 aquest vescomte Arnau, rebel·lat contra els anglesos, va ser derrotat pel llavors príncep Ricard Cor de Lleó i va haver d'abandonar Baiona que va quedar segregada del Lapurdi i posada sota l'autoritat d'un prebost anglès (després fou incorporada a la senescalia de les Landes i finalment va passar al departament de Basses Pyrénées amb el principat de Bidache i la baronia de Louvigny, sense tornar al Lapurdi). Arnau es va instal·lar al Castell d'Uztaritze. El darrer vescomte fou Guillem Ramon de Salt, successor el 1192, que el 1193 va cedir els seus drets al rei Enric II d'Anglaterra

Llista de vescomtes 
 Llop Sanç 1023-1058
 Fortun I Sanç 1058-1062 
 Fortun II Sanç 1062-1099
 Toda 1099-1123 
 Sanç Garcia d'Arberoa 1099-1122
 Garcia Sanç 1122-1123
 Bertran Semen 1123-1169
 Pere Bertran 1169-1170
 Arnau Bertran 1170-1192
 Guillem Ramon senyor de Salt

Lapurdi
South Eastern Trains

South Eastern Trains (en anglès, "Ferrocarrils del Sud-est") és una companyia de trens que gestiona serveis al sud-est d'Anglaterra, precisament a Londres, el comtat de Kent i una part del comtat d'East Sussex. Fou creada l'any 2002 quan la companyia Connex va perdre la seva llicència per gestionar els trens de l'àrea.

Companyies de tren
Empreses de Londres
Columba

Columba  o constel·lació de la Coloma 
 Columba (gènere), gènere d'ocells columbiformes de la família Columbidae 
 Sant Columba (521-597), monjo, abat i missioner irlandès a Escòcia
 Columba  o Columbà, (540 - 615), monjo irlandès missioner a terres d'Europa i fundador de monestirs a Anglaterra, França i Itàlia
 Columba de Rieti (1467 - 1501), monja dominica, mística i beata catòlica
 Espai Columba''', equipament museístic al nucli de Santa Coloma (Principat d'Andorra)
Arberoa

La Vall d'Arberoa (francès: Vallée de l'Arberoue, èuscar:Arberoa Ibaia) és una vall dels Pirineus occidentals que forma part del País Basc del Nord dins el departament de Pirineus Atlàntics.

Municipis 
Els municipis que formen part de la vall són:

 Aiherra
 Armendaritze
 Bastida
 Donamartiri
 Donostiri
 Heleta
 Iholdi
 Irisarri
 Izturitze
 Mehaine

Senyories de França
Baixa Navarra
Valls dels Pirineus
Parets

Arquitectura: Parets plural de paret, element constructiu vertical, amb una dimensió horitzontal (gruix) molt més petita que les altres
 Toponímia:
 Parets del Vallès, municipi del Vallès Oriental
 Parets d'Empordà, entitat de població del municipi de Vilademuls, al Pla de l'Estany
Vescomtat de Dacs

El vescomtat de Dacs (en francès Dax) fou una jurisdicció feudal de Gascunya centrada a la ciutat de Dacs.

A la mort del duc de Gascunya Sanç IV el 977 les terres d'Oloron, Tursan, Dacs (Dax), Orte, i Gabardà amb títol vescomtal (vescomte de Gascunya) foren heretades pel seu fill Aner, que probablement ja les governava abans. Aner va morir no gaire després, vers el 978 i va repartir els seus dominis entre els seus tres fills: Sanç, que va rebre el vescomtat de Tursan; Donat, que va rebre el vescomtat de Gabardà; i Llop que va rebre el vescomtat d'Oloron. Llop va morir vers el 985 i va repartir els seus dominis entre dos fills: Aner, que va rebre Oloron, i Arnau que va rebre Dacs (Dax) amb Orte. El seu fill Garcia Arnau conegut per Toquelis el va seguir en ambdós vescomtats i va morir abans del 1061 entrant llavors en un període incert. Sembla que la successió pogué anar a un fill anomenat Arnau II (que segurament va governar Dacs) i un altre anomenat Llop Garcia que primer fou vescomte a Orte però potser va heretar a sa germà i vers el 1065 va deixar repartir el vescomtat reunificat entre els dos fills: Ramon I que va rebre el vescomtat de Dacs (Dax) i Garcia que va rebre el Vescomtat d'Orte. Ramon I va tenir com successor al seu fill Arnau III, i aquest la seva filla Geralda I (que tenia uns deu anys). La vescomtessa es va casar un temps després, vers el 1100, amb Pere Arnau (conegut per Arnau Dat o Dat Arnau) senyor d'Ostabarret (euskera: Oztibarre), d'una línia col·lateral de la família. Va morir el 1140 i va deixar la successió al seu fill Ramon II i aquest al seu fill Pere II. A la mort de Pere només va deixar una filla, Navarrina, que tenia uns set anys; passats els 20 anys es va casar amb el vescomte de Tartàs Arnau Ramon III i el vescomtat de Dacs va passar així al Vescomtat de Tartàs.

La branca d'Osbarret (Ostabarret?) arrenca de Garcia (o Garcia Arnau) vescomte de Dax que va deixar dos fills Llop i Arnau. Aquest darrer sembla que va governar Dacs però al morir vers el 1061 o 1062 l'herència va recaure en Llop. Arnau fou conegut per Arnau Garcia de Mixa i va morir vers el 1072, deixant més d'un fill; un dels fills fou Dat Arnau de Mixa, nascut abans de 1060, senyor d'Osbarret (Ostabarret?), que vers el 1100 es va casar amb la vescomtessa hereva Geralda.

Llista de vescomtes 
 Arnau I Llop 985-1029
 Garcia I Arnau 1029-vers 1050
 Arnau II Garcia vers 1050-1062
 Llop I Garcia vers 1062-1065
 Ramon I Llop vers 1065-1089
 Arnau III (fill) 1089-1090
 Geralda (filla) 1090-1140
 Pere Arnau (espòs) 1100-?
 Ramon II (fill) 1140-1167
 Pere II (fill) 1167-1170
 Navarrina (filla) 1170-vers 1185
 Arnau Ramon (III de Tartàs) vers 1185 (espòs)

Branca d'Osbarret (Ostabarret?) o Mixa 
 Arnau Garcia vers 1061-1062
 Pere Arnau (Dat Arnau o Arnau Dat) 1062-vers 1120

Vescomtats d'Occitània
Vescomtat d'Auloron

El vescomtat d'Auloron fou una jurisdicció feudal de Gascunya centrada en l'antiga vila romana d'Iluro (Auloron) format per les valls de Varetons, Aspa i Aussau.

El 819 Llop fou reconegut com a comte d'una part de Gascunya i va repartir els seus dominis entre dos fills: Donat, que va rebre el comtat de Bigorra, i Cèntul, que va rebre el vescomtat de Bearn. En aquest repartiment no es va incloure Auloron, a tocar del Bearn, que va quedar en mans de la branca ducal fins a la mort de Sanç IV de Gascunya, en què va deixar aquestes terres, junt amb les de Dacs, Orte, Tursan i Gabardà, al seu fill Aner, que segurament ja les governava abans amb el títol de vescomte de Gascunya. Aner va morir vers el 978 i a Auloron, Dacs i Orte el va succeir el seu fill Llop, que va morir vers el 985, deixant repartida l'herència: al seu fill Arnau I li va deixar el vescomtat de Dax amb Orte, i al fill Aner li va deixar Auloron. Aner va governar fins al 1009, menys un període en què el vescomtat fou usurpat per Cèntul III de Bearn (abans del 1004). No va deixar fills, només una filla anomenada Àngela que estava casada des no feia massa amb el net de Cèntul III, Cèntul IV el vell (mort 1058) amb el que Auloron va quedar incorporat permanent al Bearn. El 1077 el Bearn, incrementat amb el vescomtat d'Acqs i terres a Orte i Sàlies, va ser rellevat pels ducs d'Aquitània dels seus deures feudals i va esdevenir plenament independent.

Llista de vescomtes 
 Aner I 977-978
 Llop I 978-985
 Aner II 985-1002
 Cèntul I (III de Bearn) 1002-1004
 Aner II 1004-1009
 Àngela 1009-?
 Cèntul II (IV de Bearn) 1009-1058 (espòs)
 Unit al Bearn

Vescomtats d'Occitània
Aquitània
Vescomtat de Tursan

El vescomtat de Tursan fou una jurisdicció feudal de Gascunya, al nord del Vescomtat del Bearn.

El duc Sanç IV de Gascunya va repartir els seus dominis entre els seus fills el 977. Al fill Aner o Asnar, que es va titular vescomte de Gascunya, van correspondre els territoris de Tursan, Gabardà, Oleron, Dacs i Orte. A la seva mort vers el 978 es va produir un altre repartiment i al fill Sanç li va tocar el territori de Tursan i Chalosse amb el títol de Vescomte de Tursan. Sanç I, conegut per Sanç Ail, va tenir per successor al seu fill Sanç II Atil, i aquest al seu fill Auger I. Els vescomtes van emprar algunes vegades el títol de vescomtes de Miramont a partir de finals del . Auger fou el pare d'Auger II i aquest d'Auger III que el 1118 estava prenent part al setge de Saragossa. Casat amb l'hereva del vescomtat de Zuberoa, no va deixar al morir vers el 1120 més que una filla, Matilde, casada amb Ramon I Sanç el Piadós vescomte d'Orte (1115-1146), però el domini fou principalment infeudat als bisbes d'Aire.

Llista de vescomtes 
 Aner I (Asnar I) vescomte de Gascunya 977-978
 Sanç I Ail 978-vers 1000
 Sanç II Atil vers 1000-1030
 Auger I vers 1030-1060
 Auger II vers 1060-1100
 Auger III vers 1100-1120
 Matilde vers 1120
 Ramon I Sanç d'Orte 1120
 infeudat als bisbes d'Aire 

Vescomtats d'Occitània
Chalossa

La Chalossa —tot i que hauríem de dir-ne Shalossa— (en occità Shalòssa) és una comarca occitana, a la Gascunya, a l'est de Dacs i a l'oest de Tursan. La capital històrica fou anomenada Doasit o Aulès. La principal ciutat és Sent Sever (Landes).

Dacs era la capital d'una subdivisió administrativa amb els romans, el país del tarbel·les, però vers el  fou subdividida i es va formar una nova divisió administrativa a l'entorn de la ciutat d'Aturensium (Aire). Així la regió de Chalossa va quedar dividida entre Dacs i Aire. Més tard es van formar els bisbats i la part oriental va quedar integrada en el de Tursan (Pagus Aturensis). Al  el bisbat d'Aire es va dividir en dos arxidiaconats, el de Marsan (a la dreta del riu Ador) i el de Tursan, i la comarca de Chalossa va quedar integrat en aquest darrer amb dos arxiprestats el de Tursan i el de Doasit.

Políticament va quedar inclosa en el vescomtat de Tursan i a la seva extinció el 1120 el país fou infeudat als bisbes d'Aire. Va formar un arxiprestat fins a la revolució.

Llista d'arxiprestes 
 Desconeguts vers 1200-1550
 B. Arnaut deu Cassiet 1270
 Johan de Castaignet vers 1415
 Gaspard d'Ornezan 1561-1572
 Guillem de Vic vers 1587
 Henry de Candalle vers 1610 (senyor de Doazit)
 Christophle de Cloche vers 1611-1612
 Helie Joseph Sanguinet 1617-1628
 Bernard Dubroca 1630-1644
 Raimond de Justes 1644-1660
 Jean Despois 1660-1661
 Raymond Decès 1661-1681
 Jean-César Decès 1681-1686
 Jean de Sainct-Espès 1689-1700
 Jean de Sainct-Girons 1700-1710
 Pierre de Mora 1731-1754
 Simon de Mora 1754-1791, suspès el 28 de febrer de 1791
 Pierre Darcet, 1791, renuncia
 Vacant 1791-1801

Referències 

Geografia d'Aquitània
França medieval
Gascunya
Vescomtat de Lobinhèr

El vescomtat de Lobinhèr fou una jurisdicció feudal a Gascunya, al Bearn al sud de Marsan, a l'est de Orte, i al nord de Pau (al Bearn).

Guillem Fortun Príncep de Verdun, de la família reial navarresa fou nomenat vescomte de Lobinhèr i Gimoès vers el 980; es va casar amb Brauceta d'Armanyac. Llavors se li deia Vicecomitatus Lupiniacensis i el vescomte va ajudar a la construcció d'un monestir (La Réole); també d'aquesta època és un castellet conegut com a "Lou Castet" (el Castellet). No se sap ben bé quan va morir però els seus dominis van anar a parar a la branca gascona d'Oloron i Dacs. Allí Llop havia dividit el país entre Aner (Oloron) i Arnau (Dax i Orte). Un tercer germà, Garcia va rebre la senyoria de Subestre, però a la mort de Guillem Fortun (després del 993), sembla que es va nomenar vescomte a Llop, fill de Garcia de Subestre

Després va passar als vescomtes del Marsan. Al  Arnau Guillem de Marsan va fer la guerra contra Gastó de Bearn. Finalment va passar a Bearn i després a Foix. Mateu de Foix va donar la senyoria d'Andouins i el vescomtat de Lobinhèr al seu parent Joan, del que va passar al seu fill Gastó i d'aquest al seu fill Pau. Aquest fou fet comte el 1555 i va morir el 1562. La seva filla i hereva fou Diana d'Andouins, coneguda com la vescomtessa de Lobinhèr i la Bella Corisanda, morta el febrer de 1621. Es va casar amb Filibert I de Gramont, Duc de Gramont, Comte de Guiche i senescal de Bearn el 1567 i fou amistançada d'Enric IV de Franca. Del primer va tenir al successor Antoni II de Gramont i Guiche mort el 1644; amb el seu fill Antoni III (1644-1678), el fill d'aquest, Antoni IV (1678-1720), el fill d'aquest Antoni V (1720-1735) i el fill del darrer Antoni VI (1735-1741) els drets del Lobinhèr es consolidaren en la casa dels ducs de Gramont fins a la revolució.

Llista de vescomtes 
 Guillem Fortun 980-?
 Llop de Subestre ?-?
 a Marsan
 a Bearn
 a Foix-Bearn
 Joan de Foix 1398-? (senyor d'Andouins)
 Gastó ?-? (senyor d'Andouins)
 Pau vers 1520-1562 (senyor d'Andouins)
 Diana 1562-1621
 Antoni I (II de Gramont) 1621-1644
 Antoni II (III de Gramont) 1644-1678
 Antoni III (IV de Gramont) 1678-1720
 Antoni IV (V de Gramont) 1720-1725
 Antoni V (VI de Gramont) 1725-1741
 Lluís I de Gramont 1741-1745
 Antoni VI (VII de Gramont) 1745-1789
 Suprimit per la revolució de 1789

Vescomtats d'Occitània
Sarine

El Sarine, en francès, Saane en alemany, és un dels rius més llargs de Suïssa. Fa 128 km de llargada i drena una àrea de 1.892 km². És afluent de l'Aar.

Neix al peu del Sanetschhorn, a l'oest de l'Oberland Bernès.

El seu curs travessa diverses localitats, entre les quals destaquen:

 Gstaad al cantó de Berna
 Château-d'Oex al cantó de Vaud
 Gruyères i Friburg al cantó de Friburg
 Laup de Berna al cantó de Berna (per segona vegada)

El Sarine desguassa en l'Aar uns 15 km a l'oest de la ciutat de Berna.

Referències 

Rius de Suïssa
Rius de la conca del Rin
Vescomtat de Manhoac

El vescomtat de Manhoac (en francès Magnoac) fou una jurisdicció feudal de la Gascunya, a les Quatre Valls, entre Labarta, al sud, Comenge a l'est, Bigorra a l'oest i Astarac al nord. Manhoac és una de les Quatre Valls i constitueix una comarca actualment amb uns quatre mil habitants i 24 pobles o llogarets, entre les províncies històriques de Bigorra i Armanyac.

Els comtes d'Aura van governar el Manhoac convertit després en vescomtat de Manhoac, que va ser governat junt amb l'Aura pels vescomtes (abans comtes) d'Aura i Manhoac. Després va passar als vescomtes de Labarta (Arnau Guillem II 1236-1259, vescomte d'Aura i Manhoac); el vescomtat el van heretar els senyors de Fumel (després barons de Fumel) que el dominaven avançat el , però en feu d'Armanyac. La senyoria de part del país fou donada pel comte Guerau VI d'Armanyac (1256-1285) al seu fill Roger d'Armanyac, germà del comte Bernat VI d'Armanyac (1285-1319), abraçant aquesta part la vila de Mauleon de Manhoac i la seva comarca; el 1317 el Para Joan XXII va crear el bisbat de Lavaur i Roger fou nomenat com a primer bisbe de la seu; llavors Roger va donar la seva senyoria a sa germà Bernat mentre els Labarta van conservar la resta del Manhoac, Labarta, Ousse i Aura. Tot i així Roger es titulava encara el 1334 senyor de Mauleon, segurament perquè en va conservar l'usdefruit, i a la seva mort el 1340, va passar al seu nebot Joan I que el 1352 actuava com a senyor.

Els vescomtats de Manhoac i Aura van seguir vinculats als Fumel. El títol de vescomtes i senyors de Fumel encara el portaven a finals del . Lluís de Fumel (1748-1749) va heretar de sa mare la senyoria de Hay Brion però va morir al cap d'un any i els títols i dominis van passar al seu tercer fill Josep de Fumel (1749-1789) que va ser el darrer senyor. El Fumel es van extingir el  i els seus títols van passar als Langsdorff que van conservar la propietat del castell de Fumel fins al 1950 en què el van vendre a la comuna.
Vescomtats d'Occitània
Daiquiri

El daiquiri, o daiquirí tal com es pronuncia a Cuba, és un còctel fet a base de rom. Aquests són els ingredients bàsics:
 Rom blanc
 Suc de llimona
 Xarop de canya de sucre
 Gel picat.

Després d'agitar els ingredients en una coctelera, se serveix la beguda en una copa gebrada.

El nom daiquiri ve del nom d'una mina de ferro a l'est de Cuba.

Aquest còctel va ser creat per un català emigrat a Cuba: Constantí Ribalaiga i Vert, nascut a Lloret de Mar el 1888. A l'Havana entrà a treballar en una empresa catalana (El Cafè d'En Cotorra), i més tard al Cafè La Florida, dirigit pels germans Francesc i Narcís Sala i Parera. El jove Constantí, anomenat Constante a l'obra novel·lística d'Ernest Hemingway, ja propietari i empresari de La Florida, convertida en La Floridita, esdevingué un autèntic mestre en l'ofici dels barmans.

Inventà el daiquiri, un combinat de rom blanc (la beguda dels pirates, suavitzada per Bacardí, nascut a Sitges), xarop de canya de sucre (la planta que les àrabs van dur a la península Ibèrica, i que d'aquí fou duta a les illes del Carib), suc de llimona (una altra fruita oriental trasplantada a Amèrica) i gel picat. Quan el 1952 morí Constantí Ribalaiga a l'Havana el seu combinat ja s'havia estès pel món occidental.

Referències 

Combinats alcohòlics
Fumèl

Fumèl (en francès Fumel) és un municipi francès, situat a la regió de la Nova Aquitània, departament d'Òlt i Garona, sotsprefectura de Vilanova d'Òlt (Villeneuve-sur-Lot), cap del Cantó de Fumèl. L'any 1999 tenia 5.423 habitants.

Està situada a l'oest de Carcí i nord-est d'Agen. El seu entorn forma una subcomarca dins el Gabardà (Gabarret) coneguda com el Fumelès.

Demografia

Administració

Història 
La ciutat s'originà a l'entorn del castell, al .

Fumel és també un nom familiar. Els Fumel foren una família senyorial que posseïa el Castell de Fumel, on eren senyors des del . Els senyors de Fumel (que posseïen Fumel, Libos i Condat) van adquirir per matrimoni a la meitat del  (1263) els vescomtats de Labarta, Aura i Manhoac. La família va continuar gaudint de les seves terres i títols durant cinc segles més. El 1280 el senyor de Fumel es va reconèixer feudatari d'Anglaterra. El 1562 la ciutat fou destruïda per Blaise de Montluc en represàlia per l'assassinat a la vila (fet el 1561 pels vilatans i gent de la rodalia) de Francesc I de Fumel, senyor i capità de la guàrdia del rei, que va deixar la ciutat molt malmesa i totalment sotmesa als senyors fins al 1789. Lluís de Fumel (1748-1749) va heretar de sa mare la senyoria de Hay Brion però va morir al cap d'un any i els títols i dominis van passar al seu tercer fill Josep de Fumel (1749-1789) que va ser el darrer senyor efectiu (després de 1789 va ser alcalde de Bordeus). El Fumel es van extingir el  i els seus títols van passar als Langsdorff que van conservar la propietat del castell de Fumel fins al 1950 en què el van vendre a l'ajuntament de la ciutat.

Agermanaments 
  Almoradí
  Burghausen
  Uttoxeter

Personatges il·lustres 
 Georges Lachat, ciclista.

Vegeu també 
 Castell de Bonaguil

Referències 

Municipis d'Òlt i Garona
Senyories de França
Cantó de Fumèl

El Cantó de Fumèl és un cantó francès del departament d'Òlt i Garona, situat al districte de Vilanuèva d'Òlt. Té 7 municipis i el cap és Fumèl.

Municipis 
 Blancafòrt
 Candasaigas
 Cutsòrn
 Fumèl
 Montsempron e Libós
 Sant Front de Lemança
 Sauvatèrra de Lemança

Història

Demografia 

Fumel
Aure

Aure o Vall d'Aura, vall pirinenca, entre Bigorra i Comenge
 Aure, municipi francès al departament de les Ardenes 
 Comtat d'Aure o Comtat d'Aura, jurisdicció feudal de Gascunya centrada a la Vall d'Aure
 Aure, afluent del Vire a Normandia
Aura



Toponímia 
Vall d'Aura, vall pirinenca, entre Bigorra i Comenge
Comtat d'Aura, jurisdicció feudal de Gascunya centrada a la Vall d'Aura
Aura (Kuwaliya), ciutat de Kuwaliya (regne anatòlic vassall dels hitites)
 Miscel·lània:
Aura (espiritualitat), en parapsicologia i segons certes nocions religioses i espiritualistes, és un halo que emet el cos humà i que l'envolta
Aura (disc), disc del grup Asia
Aura (Google Chrome) Conjunt d'eines per a la interfície gràfica de Google Chrome en substitució de GTK+ 2.
Aura (mitologia), deessa de la brisa
Aura (Pokémon)
Aura (òpera), òpera de Amilcare Zanella

Referències
Quatre Valls

Quatre Valls és una zona de valls pirenaiques entre Bigorra i Comenge a França formada per l'Aura, N'esta (Nesta), Barusa i Manhoac.

La vall principal és Aura, que va formar primer un comtat que va esdevenir vescomtat junt amb Manhoac, fins que va passar als vescomtes de Labarta i després als senyors de Fumel. Feudataris aquestos d'Anglaterra (els reis anglesos eren ducs d'Aquitània) ho foren també d'Armanyac. El darrer comte d'Armanyac, Joan, va donar les Quatre valls a sa germana Isabel (la seva amant incestuosa) en ple domini. Enderrocat Joan pel rei el 1470 va comptar amb l'ajuda de la gent de l'Aura i Joan va recuperar el domini l'any següent amb l'ajuda del rebel Carles duc de Berri i Gascunya o Guiena. El 1473 Lectoure, capital d'Armanyac, fou ocupada i Joan mort i els seus dominis confiscats. Les Quatre valls van restar en poder d'Isabel però aquest va ser emmetzinada pel cap de l'exèrcit reial Gastó de Lió i la seva muller la vescomtessa de Lavedan, que volien usurpar la senyoria. Isabel va morir el 4 d'agost de 1476 després d'haver estat obligada a deixar la senyoria a Gastó i la seva muller a canvi d'una pensió que mai van pagar, però les germanes d'Isabel, Maria i Leonor, casades amb els ducs d'Alençon i de Vendôme, van pledejar i al cap de molts anys els Lió van decidir vendre els drets d'usdefruit al rei que els va comprar i el 1607 va incorporar Les Quatre Valls a la corona.

Geografia d'Aquitània
França medieval
Estat de Veracruz

Veracruz és un dels 31 estats que constitueixen Mèxic. És a la costa est del país i limita al nord amb Tamaulipas, al sud amb Oaxaca, Chiapas i Tabasco, i a l'oest amb estat de Puebla, Hidalgo i San Luis Potosí. La capital n'és Xalapa-Enríquez. Amb 7,0 milions d'habitants és la tercera entitat política més poblada de la nació, després de l'Estat de Mèxic i el Districte Federal. El nom complet de l'estat és Veracruz de Ignacio de la Llave, en honor del general Ignacio de la Llave qui va morir el 1863 defensant l'estat durant la invasió francesa.

És un estat ric en recursos naturals. És líder en producció agrícola (primer lloc del país en canya de sucre, arròs, taronja, pinya americana, llimona persa, vainilla; el segon lloc en cafè, tabac i papaia; i és un important productor de blat de moro, soia, cogombre, síndria, mango i plàtan). És líder també en producció de bestiar boví, en la indústria forestal i en la indústria pesquera. També posseeix importants jaciments petroliers al sud. Veracruz també és un important estat pel comerç de Mèxic, ja que el Port de Veracruz és el port més important de la costa est.

Vegeu també 
 El Tajín, un dels jaciments arqueològics precolombins més importants de Mèxic, es troba a l'estat de Veracruz.
 Chicontepec

Referències
Vescomtat de Tartas

El vescomtat de Tartàs (en francès Tartas) fou una jurisdicció feudal de França, a Gascunya, entre el vescomtat de Dacs i el vescomtat de Marsan.

En el repartiment del Ducat de Gascunya de l'any 977 Tartas junt amb Marsan i amb Maremne va tocar al fill Esi I, i sembla que aquest ho va llegar al seu fill Aner i aquest al fill Llop I menys el territori de Maremne que fou per un altre fill. Degué ser Llop qui va repartir la resta del territori entre dos fills: Guillem el Marsan i Robert el Tartas. No consta que Robert exercís de vescomte però si el seu fill Ramon I Robert. El va seguir el seu fill Arnau Ramon I, i el fill d'aquest Robert II. Els vescomtes següents foren Ramon Robert, el seu fill Arnau Ramon II, i la filla dal darrer Asalida que es va casar amb Amanieu d'Albret, quedant per sempre el títol vinculat a aquesta casa senyorial, que finalment van ser reis de Navarra i reis de França. Al  els Albret portaven entre altres títols els de vescomtes de Tursan i de Llemotges.

Llista de vescomtes 
 Esi I 977-?
 Aner I ?-1009
 Llop I 1009-c. 1035
 Robert I c. 1035-1040
 Ramon I Robert c. 1040-1082
 Arnau Ramon I 1082-1122
 Robert II 1122-1140
 Ramon II Robert 1140-1170
 Arnau Ramon 1170-1239
 Asalida 1239-després de 1240
 Amanieu I (VI d'Albret) 1209-1255 
 Amanieu II (VII d'Albret) 1255-1270 
 Bernat Ezi I (III d'Albret) 1270-1281 
 Mata d'Albret, vescomtessa 1281-1295 
 Isabel d'Albret, vescomtessa 1295-1298 
 Amanieu III (VIII d'Albret) 1298-1324 
 Bernat Ezi II (IV d'Albret) 1324-1358 
 Arnau Amanieu I 1358-1401 
 Carles I d'Albret 1401-1415 
 Carles II d'Albret 1415-1460 
 Joan I vescomte de Tartas c. 1460-1471
 Alan I d'Albret el Gran 1471-1510 
 Joan II c. 1510-1512) 
 Enric I d'Albret 1522-1555 (Rei de Navarra com Enric II)
 Joana I d'Albret 1555-1572 (Reina de Navarra com Joana III)
 Enric II de França 1572-1589 (net de Joana I d'Albret i III de Navarra, rei de França) 
 a la corona francesca 1589
Vescomtats d'Occitània
Vescomtat de Maremne

El vescomtat de Maremne fou una jurisdicció feudal de Gascunya a França, la capital del qual fou Tòssa. Va sorgir per divisió del Ducat de Gascunya. A la mort de Sanç IV un suposat fill seu, Esi, va rebre territoris, que va traspassar al seu fill Aner I. Aquest els va repartir entre els seus fills Llop I (que el 1009 apareix com a vescomte de Marsan) i Sanç, que va rebre Maremne i encara era viu el 1025. El següent vescomte fou el seu fill Rabí, que fou abat de La Reule, mort vers el 1030 deixant l'herència al seu fill Sanç II, mort passat el 1040, succeint-lo el seu fill Bornem I. Aquest va morir vers el 1082 sense deixar fills i l'herència va recaure en el seu oncle Guillem I, que no se sap quant va morir però no va tenir fills, i el 1090 ja era vescomtessa sa germana Ricsenda, casada amb un senyor de nom Llop Fort, del que va néixer el successor Guillem II que no se sap quan va morir; el fill de Guillem, Llop I, fou el següent vescomte, però no va deixar més que una filla i hereva, Comtessa, el marit de la qual no se sap qui va ser; van tenir un fill de nom Navar I, mort després del 1168, que inicia una nova dinastia vescomtal continuada amb el seu fill Robert I, mort després de 1185, que es va perllongar fins al 1263 quan el vescomtat fou confiscat pel rei i donat a Amanieu d'Albret, quedant unit a aquesta casa.

Llista de vescomtes 
 Esi I 977-993
 Aner I c. 993-1009
 Sanç I (primer vescomte de Maremne) c. 1009-1030
 Sanç II c. 1030-1040
 Bornem I c. 1040-1082
 Guillem I 1082-?
 Ricsenda ?-1090
 Guillem II 1090-?
 Llop I ?-1122
 Comtessa 1122-1167/1168
 Navar I 1167/1168-?
 Robert I 1168-1185
 Altres vescomtes 1185-1263
 confiscat pel rei 1263
 Amanieu I (VII d'Albret) 1263-1270 
 Bernat Esi I (III d'Albret) 1270-1281 
 Mata d'Albret, vescomtessa 1281-1295 
 Isabel d'Albret, vescomtessa 1295-1298 
 Amanieu II (VIII d'Albret) 1298-1324 
 Bernat Esi II (IV d'Albret) 1324-1358 
 Arnau Amanieu I 1358-1401 
 Carles I d'Albret 1401-1415 
 Carles II d'Albret 1415-1471 
 Joan I d'Albret (associat, mort abans de 1471) també conegut com a Joan I vescomte de Tartas 
 Alan I d'Albret el gran 1471-1522 
 Joan II d'Albret (associat, + 1512) 
 Enric I d'Albret 1522-1555 (Rei de Navarra com Enric II) 
 Joana I d'Albret 1555-1572 (Reina de Navarra com Joana III) 
 Enric II de França 1572 (net de Joana I d'Albret i rei III de Navarra, rei de França) 
 1589 a la corona francesa

Referències

Bibliografia 
  LOS VIZCONDES DE TARTAS. PESO Y SIGNIFICACIÓN DE UNO DE LOS PODERES REGIONALES ENTRE LA GASCUÑA INGLESA Y EL REINO DE NAVARRA (SIGLO XI-1312) per Susana Aparicio Rosillo
 Francis Hirigoyen Histoire de la baronnie de Labenne-Capbreton & de la vicomté de Maremne Princi néguer, 2001 - 333 pàgines, 

Vescomtats d'Occitània
Portugal Continental

El Portugal continental és la part de Portugal que correspon a la península Ibèrica i, per tant, al continent europeu. Representa més del 96% del territori portuguès i el 95% de la seva població. Es divideix en 5 regions (18 districtes):

 Regió Nord:
 Districte d'Aveiro (parcialment) 
 Districte de Braga
 Districte de Bragança
 Districte de Guarda (parcialment)
 Districte de Porto
 Districte de Viana do Castelo
 Districte de Vila Real
 Districte de Viseu (parcialment)

 Regió Centre:
 Districte d'Aveiro (parcialment) 
 Districte de Castelo Branco
 Districte de Coïmbra
 Districte de Guarda (parcialment)
 Districte de Leiria
 Districte de Lisboa (parcialment) 
 Districte de Santarém (parcialment)
 Districte de Viseu (parcialment)

 Regió de Lisboa (antiga Lisboa i vall del Tejo): 
 Districte de Lisboa (parcialment) 
 Districte de Setúbal (parcialment)

 Regió de l'Alentejo: 
 Districte de Beja
 Districte d'Évora
 Districte de Lisboa (parcialment) 
 Districte de Portalegre
 Districte de Santarém (parcialment)
 Districte de Setúbal (parcialment)

 Regió de l'Algarve: 
 Districte de Faro

La resta del territori i de la població corresponen als arxipèlags de les Açores i Madeira, ambdós situats a l'oceà Atlàntic. Açores i Madeira són regions autònomes de Portugal.

Vegeu també 
Districtes de Portugal

Geografia de Portugal
Vescomtat de Zuberoa

El vescomtat de Zuberoa o Soule fou una jurisdicció feudal de Gascunya, a França, centrada en Maule-Lextarre. El 1122 el rei Alfons el Bataller d'Aragó va construir el castell de Mauléon, que va esdevenir el centre del vescomtat.

El vescomtat va sorgir per divisió de les terres de Fort I Aner vescomte de Lavedan. Al morir va repartir els seus dominis entre els seus dos fills: Garcia, que fou comte de Lavedan, i Guillem I que es va titular inicialment vescomte de Lavedan i després de Zuberoa o Soule. La successió fou sempre regular de pares a fills menys a la mort del vescomte Suger, el qual només tenia una filla, Navarra, vescomtessa de Lavedan segurament per matrimoni amb el vescomte Ramon (1095-?), però que va morir vers el 1125, i la successió va passar al germà de Suger, Guillem, el 1142. El vescomte Gasió fou el pare d'almenys dos fills i una filla, i el segon fill, Bernat, va rebre la senyoria del castell de Mauléon vers el 1122, iniciant una línia que continua de pare a fill amb Bernat II (1142-1170), Guerau (1170-1209), Bernat III (1209-?) i Guerau (?-1307, va morir el 1308). Guerau va tenir un fill, Azemar, que fou senyor de Lez (mort el 1273).

El 1234 el vescomte Ramon Guillem IV es va reconèixer feudatari de Navarra. El 1257 els reis anglesos van reclamar els seus drets com a ducs d'Aquitània. El castell de Mauléon fou assetjat i conquerit el 1307 després d'una llarga resistència i el vescomte Auger va haver de renunciar als seus drets en favor de la corona anglesa que va instal·lar un castellà capità que va governar la comarca, fins que el 1449 fou conquerida pels Foix, i amb ells va passar a la corona navarresa i a la de França el 1589.

Llista de vescomtes 
 Fort I Aner c. 976-1022
 Guillem I 1022-1040
 Ramon Guillem I 1040-1083
 Guillem Ramon I 1083-1085
 Gasió, dit de Mauléon 1085-1129
 Suger 1129-1142
 Guillem II 1142-?
 Ramon Guillem II ?-1200
 Ramon Guillem III 1200-?
 Ramon Guillem IV ?-1237
 Ramon Guillem V 1237-?
 Auger ?-1307
 Conquerit pels anglesos 1306/1307
 A la corona d'Anglaterra (com a part d'Aquitània) 1307-1449
 a Foix, Navarra i França

Referències 

Zuberoa
Història d'Aquitània
Senyoria de Mauléon

La senyoria de Mauléon fou una jurisdicció feudal depenent del vescomtat de Zuberoa, donada a un fill segon del vescomte, després de la construcció del Castell de Mauléon pel rei aragonès Alfons el Bataller. El 1307 el castell fou conquerit pels anglesos.

Senyors de Mauléon 
 Bernat I 1122-1142
 Bernat II 1142-1170
 Guerau I 1170-1209
 Bernat III 1209-?
 Guerau II ?-1307 (mort el 1308)
 Conquerit pels anglesos 1307

Mauleon
Cantó de Maule-Lextarre

Cantó de Maule-Lextarre (en francès i oficialment canton de Mauléon-Licharre i en basc Maule-Lextarreko kantonamendua) és una divisió administrativa francesa, situat en el departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Nova Aquitània. La capital és Maule-Lextarre (per fusió de dues comunes el 1841).

Composició 
El cantó agrupa 19 comunes::
 Ainharbe
 Altzürükü
 Arrokiaga
 Barkoxe
 Berrogaine-Lahüntze
 Bildoze-Onizepea
 Ezpeize-Ündüreine
 Garindaine
 Gotaine-Irabarne
 Idauze-Mendi
 Maule-Lextarre
 Mendikota
 Mitikile-Larrori-Mendibile
 Muskildi
 Ospitalepea
 Sarrikotapea
 Sohüta
 Urdiñarbe
 Ürrütxoi-Larrabile

Consellers generals

Vegeu també 
 Cantons de Pirineus Atlàntics

Notes

Enllaços externs 

 Mapa del cantó al web de la prefectura 

Maule-Lextarre
Maule-Lextarre

Maule-Lextarre (nom oficial en francès Mauléon-Licharre) és la capital històrico-cultural del territori de Zuberoa (País Basc). Administrativament és una comuna del departament dels Pirineus Atlàntics (regió de la Nova Aquitània). El 2006 tenia 3.255 habitants.

Limita al nord-oest amb Bildoze-Onizepea i Ainharbe, al nord-est amb Sohüta i al sud amb Garindaine, Arrokiaga i Gotaine-Irabarne.

Va ser fundada al . Té el castell de Maule construït pel rei Alfons el Bataller d'Aragó i Navarra el 1122. El municipi, com el seu nom, és fruit de la fusió el 1841 de les antigues comunes de Lextarre i Maule.

Demografia

Referències 

Municipis de Zuberoa