alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Llei de Spörer

La llei de Spörer prediu la variació en la latitud d'aparició de les taques solars durant un cicle solar. La va descobrir l'astrònom anglès Richard Christopher Carrington al voltant de 1861. El treball de Carrington va ser refinat per l'astrònom alemany Gustav Spörer.

Al principi d'un cicle les taques solars, tendixen a aparèixer al voltant de 30° a 45° de latitud en la superfície del Sol. A mesura que avança el cicle, les taques solars apareixen cada vegada a més baixa latitud, fins que aconseguixen uns 15° en el màxim solar. La latitud mitjana de les taques solars continua disminuint fins als aproximadament 7° i llavors mentre el cicle vell acaba, les taques solars del nou cicle comencen apareixent a les latituds altes.

Referències 

Sol
Efecte Wilson

Lefecte Wilson és un terme creat per l'astrònom escocès Alexander Wilson el 1769 per descriure l'aparença de cavitats que tenen les taques solars quan es troben a prop del limbe solar.

Aquest efecte és causat per l'aparent desplaçament de l'ombra de la taca respecte a la seva penombra. Si, mentre la taca es troba en el centre del Sol, la part d'ombra i la de penombra són concèntriques; quan la taca es troba prop del limbe solar, la part d'ombra sembla haver-se desplaçat cap a un costat fins a tocar amb el límit exterior de la penombra. Això li dona a la taca una aparença tridimensional de «cràter» o petit enfonsament en la superfície solar.

Les observacions de Wilson van mostrar que les taques solars eren trets en la superfície solar, i no planetes menors o objectes situats sobre la superfície del Sol. Però Wilson va anar més enllà i va concloure que les taques solars eren de fet depressions en la superfície de la fotosfera, formades per la desaparició de part de la matèria lluminosa que ell creia que cobria el suposadament fosc i sòlid interior del Sol.

Causa 
El Sol no té superfície sòlida, sinó gasos amb densitat decreixent a mesura que ens allunyem del centre. Les taques solars són regions de la fotosfera on el camp magnètic solar és molt alt. Aquest camp magnètic interromp el corrent de calor que prové del centre del Sol per convecció. Per tant, les taques solars són fosques perquè són més fredes que la resta de la fotosfera (uns 4000 i 6000 °C, respectivament).

La causa de l'efecte Wilson és la diferència en l'opacitat de les regions d'ombra, penombra i la fotosfera en general. L'opacitat és causada per l'absorció de radiació per processos de fotoionització i fotoexcitació. A temperatures més altes, més àtoms queden completament ionitzats i l'abast dels processos d'absorció decreix. Com que la matèria de la part d'ombra és més freda, és també més transparent que la de la penombra, i aquesta ho és més que la fotosfera. Més transparent significa que la llum que ens arriba des de la taca solar prové de capes més profundes que la llum de la fotosfera del voltant. La profunditat de les taques és d'entre 500 i 1.000km, depenent de la seva mida.

Enllaços externs 
 Explicació i diagrama de l'efecte Wilson  (en anglès)
  i  (imatges de The East Antrim Astronomical Society on es pot apreciar l'efecte Wilson) 

Sol
Mac

mac o còdol, mena de pedra.
 Mac o Apple Macintosh, tipus d'ordinador.
 Mac OS, sistema operatiu creat per Apple Computer per a ordinadors Apple Macintosh 
 Mac OS X, versió del sistema operatiu que utilitzen els ordinadors Macintosh, i que es basa en un nucli Unix. Recentment aquest SO (sistema operatiu) ha rebut la denominació de sistema Unix i no un sistema basat en Unix com era abans. A la X que acompanya el nom Mac OS se li atribueixen dos significats: el de numeral romà 10 (ja que les versions del Mac OS anomenat "Classic" acaben al 9) i la darrera lletra del mot UniX.
 Big Mac, hamburguesa venuda als restaurants McDonald's.
 Adreça MAC, identificador d'un dispositiu de xarxa.
 MAC o Museu d'Art de Cerdanyola, museu d'art d'aquest municipi Vallesà.
 MAC o Museu d'Arqueologia de Catalunya, museu nacional que té com a objectiu la conservació, investigació i divulgació dels vestigis arqueològics a Catalunya
 MAC o control d'accés al medi, subcapa inferior de la capa d'enllaç de dades.
 MAC o Message authentication code, codi informàtic que serveix per assegurar l'autenticitat d'un missatge.
 MAC, o Moto Automòbil Club Reus, entitat esportiva reusenca
 MAC, terme utilitzat per ISO 3166-1, els jocs asiàtics i la FIFA per designar Macau.
Advanced Linux Sound Architecture

ALSA (sigles de Advanced Linux Sound Architecture, Arquitectura de so de Linux avançada) és un mòdul del nucli de Linux que substitueix diferents controladors de targetes de so amb un sol dispositiu de controladors el qual té la capacitat de controlar diverses targetes. Algunes de les característiques d'ALSA és l'autoconfiguració de la targeta de so, la possibilitat d'usar diversos sistemes de so, etc.

Algunes eines de so professionals (com el JACK fan servir ALSA com a base per algunes o diverses de les seves característiques.

Liderat per Jaroslav Kysela, el projecte va crear com un controlador de Linux per la targeta de so Gravis Ultrasound el 1998, va ser desenvolupat separat del nucli Linux fins que es va introduir a la branca de desenvolupament 2.5 el 2002 (2.5.4-2.5.5)1. En la versió 2.6 de Linux substitueix l'OSS per omissió.

Característiques 
ALSA va ser dissenyat per suportar algunes característiques, que en el seu temps, encara no suportava OSS:

 Maquinari sintetitzador de MIDIs
 Maquinari mesclador de diversos canals
 Operacions Full-duplex
 Funciona amb multiprocessadors, controladors segurs amb fils

Per proveir aquestes característiques, l'ALSA té una API més gran i més complexa que la d'OSS, però també pot ser més difícil desenvolupar aplicacions que usen ALSA. Tot i així, ALSA ofereix una capa d'emulació OSS, per tant es pot usar una API OSS més simple i portable.

Darrere els controladors de so, ALSA té una biblioteca d'usuari pels desenvolupadors que volen usar les característiques del controlador amb una API de més nivell que la interacció directa amb els controladors del nucli.

Enllaços externs 

  Lloc web d'ALSA
  Wiki d'ALSA

Programari d'àudio lliure
Bogomilisme

El bogomilisme és una heretgia medieval que defensava un dualisme estricte i la manca d'autoritat de l'Església, fruit del diable. Els grups de monjos predicaven l'amor lliure i consideraven el llibre més sagrat l'Evangeli segons sant Joan. El bogomilisme va triomfar sobretot entre les classes més pobres de l'est d'Europa pel rebuig a les riqueses i al poder.

Creences 
Negaven el naixement diví de Crist, la coexistència personal del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant. Sostenien la concepció dualista maniquea de l'origen del món. En realitat, creien que Déu havia tingut dos fills: Satan i Miquel. El mal i el bé, respectivament. Negaven la validesa de les cerimònies i els sagraments cristians. Els miracles fets per Jesús eren interpretats en un sentit espiritual, no com fets materials reals. El baptisme sols el practicaven a les persones adultes, sense aigua ni oli, sinó per l'autorenúncia, les pregàries i el cant d'himnes. S'havien d'instruir els uns als altres, i no tenien sacerdots especials. Resaven a casa, no en edificis religiosos. N'hi havia dues branques principals: l'una, la més puritana, rebé el nom d'albanesa, pel fet que gran part dels seus integrants es retirava a viure a les zones muntanyoses; mentre que la branca menys estricta s'ha conegut amb el nom de garatens.

Història 
Segons documents eslavònics, el fundador d'aquesta secta era un cert sacerdot, Bogomil, qui va beure de l'ensenyança maniquea i va viure en temps de l'emperador Pere I de Bulgària (927-968). Després de ser pràcticament exterminats a Tràcia, principalment per ordre dels emperadors romans d'Orient, molts es refugiaren al país actualment conegut com a Bòsnia, on arribaren a ser la majoria de la població. Durant l'edat mitjana, ja des del , els bogomils realitzaren missions a Itàlia i fomentaren l'anomenada creença patarina, mentre que a Occitània i a Catalunya influïren en la instauració de les creences dels càtars.

En produir-se la invasió turcootomana a la península dels Balcans en el , gran part dels bogomils s'aliaren amb els turcs enfront dels cristians. A partir de llavors, la majoria dels bogomils es convertiren a l'islam sunnita.

Com els bogomils, els càtars solien rebutjar el matrimoni i consideraven el món actual com un producte del mal, i solien practicar el celibat o formar comunitats en què el celibat era freqüent. Això donava peu a una difamació, segons la qual els bogomils eren homosexuals sodomites.

Vegeu també 
 Zoroastrisme.
 Gnosticisme.
 Marcionisme.
 Priscil·lianisme.

Heretgies segons l'Església ortodoxa
Heretgies segons l'Església catòlica
Puillorenç

Puillorenç o Puigllorenç (en occità Puèglaurenç, Puèg Laurenç o Puèg-Laurenç pronunciat [pèlljaurens] localment), en francès Puilaurens) és un petit poble situat al departament de l'Aude (França), a la carretera D22 i als peus del castell de Puillorenç situat a la cimera del Mont Ardu. Forma part del municipi La Pradella-Puillorenç i té uns 100 habitants.

A la vora s'ha trobat una cova paleolítica del magdalenià superior, de fa uns dotze mil anys.

El 958 Lotari I de França va donar el territori prebostal de Puillorenç (format per tota la Vall de la Boulzane o de Santa Creu) al Monestir de Sant Miquel de Cuixà. A la cimera del mont Ardu sembla que hi havia una església dedicada a Sant Llorenç. Una butlla papal de Joan XV esmenta la capella de Santa Creu a Lavagnac, i al seu costat menciona un lloc anomenat La Capelheta, que podria ser la capella de Sant Llorenç abans a la cimera i ara reconstruïda al pla. El terreny va formar part dels dominis dels senyors de Perapertusa fins que cap al 1250 van passar al rei de França després de la guerra dels albigesos. L'església de Sant Llorenç va mantenir l'activitat i va ser objecte de reformes el 1695. Es va restaurar totalment el 1992. Disposa d'un retaule d'estil barroc que cobreix l'absis; la part central és un llenç on hi apareix representat el Crist a la creu emmarcat per les estàtues de la Mare de Déu i de Sant Llorenç. El cementiri hi està annexat.

El poble medieval fou abandonat cap al  per acostar-se més al castell. La Pradella encara no existia.

Vegeu també 
 Puèglaurenç (desambiguació)
 Castell de Puillorenç (Aude)
 Castell de Puigllorenç (Unarre, Pallars Sobirà)

Geografia de l'Aude
Entitats de població de França
Mont Ardu

El Mont Ardu és una muntanya situada al departament de l'Aude (França), i concretament al terme municipal de la Pradella-Puillorenç, a la Vall de Santa Creu, a la Fenolleda històrica. A la cimera de la muntanya, hi ha el Castell de Puillorenç. Té uns 650 metres d'altura.

Ardu, Mont
Ardu, Mont
La Pradèla e Puèglaurenç

La Pradella-Puillorenç (en occità la Pradèla-Puèg-Lhaurenç, en francès Lapradelle-Puilaurens) és un municipi francès, situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània, format per la unió dels pobles de Puillorenç i de Lavagnac (La Pradella) que té una extensió de més de 3.000 hectàrees i una població de 236 habitants. Tradicionalment és de la comarca de la Fenolleda, però en va quedar separat amb la constitució dels departaments.

El bosc cobreix 1.800 hectàrees del terme, de les quals 839 hectàrees són boscos comunals i 967 hectàrees boscos demanials. Cada any se'n talen 1.599 metres cúbics de mitjana. El bosc principal és el de Fanges, domanial, que abans fou reial, amb gairebé 1.000 hectàrees. El bosc és principalment de pi (76%).

En el seu terme hi ha el castell de Puillorenç.

El 1868 es van segregar del terme les viles de Salvezine i de Caunil, que avui formen el municipi de Salvesines.

Referències 

Municipis del districte de Limós
La Pradella

La Pradella és un poble del departament d'Aude (França), que forma part del terme de La Pradella-Puillorenç

El poble, al costat del poble anomenat Lavanhac, es va fundar el  com a resultat de la implantació d'activitats relacionades amb la força hidràulica del riu Boulzane: les filatures i les serradores. El 1904 es va construir un ferrocarril de Quilhan a Ribesaltes, passant per La Pradella, que el 1939 es va convertir en línia de viatgers.

El poble és la vora de Carretera, prop de la vila de Puillorenç a la qual s'arriba per un desviament.

Geografia de l'Aude
Entitats de població de França
Joan Oliver (desambiguació)

Joan Oliver i Fontanet (Barcelona, 1955), economista i periodista català 
 Joan Oliver i Sallarès (Sabadell, 1899 - Barcelona, 1986), poeta i dramaturg de la literatura catalana que emprà el pseudònim Pere Quart
 Joan Miquel Oliver Ripoll (Sóller, 1974), escriptor, cantant i guitarrista en llengua catalana
Corrent

Electromagnetisme:
 Corrent elèctric, moviment de càrregues elèctriques normalment a través d'un cable o qualsevol altre material conductor.
 Corrent altern, tipus de corrent elèctric que canvia d'intensitat i/o sentit.
 Corrent d'anell, corrent elèctric transportat per partícules carregades atrapades en la magnetosfera d'un planeta.
 Corrent continu, tipus de corrent elèctric on el sentit del flux de càrregues elèctriques és constant.
 Corrent de Birkeland, corrent de camp magnètic alineat de la magnetosfera terrestre.
 Corrent de desplaçament, tipus de corrent postulat el 1865 per James Clerk Maxwell.
 Corrent de Foucault, fenomen elèctric descobert pel físic francès Léon Foucault l'any 1851.
 Corrent de Planck, unitat de corrent elèctric al sistema d'unitats naturals conegut com a unitats de Planck.
 Corrent trifàsic, corrent elèctric format per tres corrents alterns monofàsics interconnectats entre ells.
 Densitat de corrent, vector que té com a magnitud el corrent elèctric per unitat de superfície.
 Motor de corrent continu, motor elèctric que transforma energia elèctrica en mecànica mitjançant interaccions electromagnètiques.
 Dinàmica de fluids:
 Corrent oceànic o corrent marí, massa d'aigua marina en moviment respecte a l'aigua que l'envolta.
 Corrent circumpolar antàrtic, corrent principal de l'oceà Antàrtic i l'únic que dona la volta al món sencer.
 Corrent del Golf, corrent oceànic que duu aigua càlida des del Carib fins a les costes d'Europa Occidental.
 Corrent d'aigua intermitent
 Corrent de Humboldt, corrent marí superficial d'aigües fredes provinents de l'Oceà Antàrtic.
 Corrent de Kuroshio, corrent oceànic que flueix des de l'est del Japó en direcció nord-est i que creua l'Oceà Pacífic.
 Corrent d'Oyashio, corrent oceànica subàrtica que circula en sentit contrari a les agulles del rellotge.
 Corrent en jet, corrent d'aire fix de gran diàmetre que envolten la Terra en la troposfera.
 Corrent Liguro-Provençal, corrent marí que es forma al nord de l'illa de Còrsega.
 Corrent Magallànic, flux d'hidrogen neutre format per la interacció gravitacional de la Via Làctia i els Núvols de Magalhães.
 Política:
 Corrent comunista internacional, organització comunista internacionalista centralitzada.
 Corrent d'Acció i Pensament-Llibertat, agrupament polític uruguaià d'esquerra integrant del Front Ampli.
 Corrent de Demòcrates Fidels a l'Ideal de Thomas Sankara, partit polític sankarista de Burkina Faso (Àfrica) 
 Corrent Nova Esquerra, grup polític grec format a finals de 1989.
 Corrent Revolucionari Occitan, moviment polític occità que va existir entre 1995 i 2001.
 Miscel·lània:
 Contracte de compte corrent bancari, contracte en virtut del qual una entitat bancària s'obliga a prestar al seu client el servei de caixa i de comptabilitat.
 Corrent de consciència, tècnica literària que intenta representar el punt de vista d'un personatge a partir d'un equivalent escrit del flux de pensament d'aquest individu.
 Gent corrent (Ordinary People), pel·lícula estatunidenca de l'any 1980.
KOffice

KOffice és un paquet d'aplicacions d'ofimàtica, és a dir un paquet ofimàtic, del projecte KDE, semblant a OpenOffice.org o a Microsoft Office. KOffice usa el format OASIS OpenDocument.

Per culpa de conflictes interns durant l'any 2010 la majoria de desenvolupadors del KOffice van crear una variant anomenada Calligra Suite i van abandonar el projecte original. Des de llavors el desenvolupament s'ha centrat en aquest paquet i el projecte KOffice s'ha abandonat, de fet el setembre de 2012 la web oficial KOffice.org va deixar d'estar en línia.

Components de KOffice 
KOffice inclou els següents components:

Referències

Enllaços externs 

 Lloc web de KOffice  
 Tour pel KOffice 1.5
(13260) Sabadell

(13260) Sabadell és un asteroide del cinturó principal descobert el 23 d'agost de 1998 per Ferran Casarramona i Antoni Vidal des de l'Observatori de la Montjoia, a prop de la vila de l'Estany. Anomenat amb el nom de Sabadell en honor de la ciutat que acull l'Agrupació Astronòmica de Sabadell, a la qual pertanyien els descobridors.

Referències

Enllaços externs 
 Sobre l'asteroide (13260) Sabadell (NASA)

Planetes menors anomenats en honor de llocs
Sabadell
Sabadell
(44216) Olivercabasa

(44216) Olivercabasa és un asteroide del cinturó principal descobert el 4 d'agost de 1998 per Ferran Casarramona i Ester Vigil des de l'Observatori del Teide, a l'illa de Tenerife. Fou anomenat amb el nom d'Olivercabasa en honor de Josep Maria Oliver i Cabasa, cofundador i president de la Agrupació astronòmica de Sabadell, a la qual pertanyen els descobridors.

Referències 

Olivercabasa
Primera mutació consonàntica

La primera mutació consonàntica és una modificació fonètica que afectà les consonants oclusives del proto-indoeuropeu a les llengües germàniques (per això és sovint coneguda pel seu nom en alemany: erste germanische Lautverschiebung) i l'armeni. Hom situa el procés al voltant del .

Les seves modificacions són descrites per les lleis de Grimm i de Verner (de fet, sovint s'assimila a la primera d'aquestes, en ser-ne la segona un simple refinament que n'explica algunes excepcions).

D'entre les llengües germàniques, certs dialectes meridionals de la branca occidental patiren encara una nova modificació fonètica que hom anomenà segona mutació consonàntica, tot donant lloc a l'alt-alemany (base de l'alemany estàndard).

Filologia germànica
País de Coisan

El País de Coisan (forma occitana; en francès, Pays de Couiza) és una contrada de França a la regió d'Occitània i al departament de l'Aude, dins la comarca del Rasès, i és també un cantó del mateix departament, dins del districte (o arrondissement) de Limós. La capital de la comarca i del cantó és la vila de Coisan.

La comarca està formada per 24 comuns o municipis, dels quals 22 són part del cantó de Coisan i els altres dos, marcats amb asterisc, pertanyen al de Limós. Aquests comuns són (primer s'especifica el nom occità; al costat, el nom oficial francès):

 Alet (Alet-les-Bains) *
 Antunhac (Antugnac)
 Arcas (Arques)
 Bugarag (Bugarach)
 Camps d'Aglin (Camps-sur-l'Agly)
 Cassanhas (Casaignes)
 Conilhac (Conilhac-de-la-Montagne)
 Coisan (Couiza)
 Costauçan (Coustaussa)
 Cubièra (Cubières-sur-Cinoble)
 Forton (Fourtou)
 Luc d'Aude (Luc-sur-Aude)
 Missegre (Missègre)
 Montasèls (Montazels)
 Peiròlas (Peyroles)
 Los Banhs de Rènnas (Rennes-les-Bains)
 Rènnas del Castèl (Rennes-le-Château)
 Ròcatalhada (Roquetaillade)
 La Serpent
 Sèrras (Serres)
 Sogranha (Sougraigne)
 Terròlas (Terroles)
 Valmigièira (Valmigère)
 Verasan (Véraza) *

La ciutat de Coisan és la capital del cantó i de la comarca. Oppidum romà conegut com a Couzanum, ja apareix el 1347 com a Couizanum i poc després Couissanum; va perdre el final -um cap al 1503. El 1781 el seu nom, que s'escrivia Couyzan, va passar a ser grafiat oficialment Couiza en la seva forma francesa. La seva forma originària occitana és Coisan, pronunciat [kujzá].

La ciutat fou un priorat dependent de l'abadia de la Grassa, a la qual la va cedir Carlemany cap a l'any 800; conquerida per Simó de Montfort durant la guerra dels Albigesos junt amb els castells d'Arcas i Costauçan, la va concedir al seu lloctinent Pere de Voisins, família a la qual va pertànyer; l'hereva del darrer dels Voisins es va casar el 1518 amb Joan de Joyeuse, duc de Joyeuse, i hi va fer construir un castell, amb la qual cosa va deixar de viure a Arcas i va passar a fer-ho a Coisan. En aquesta vila va morir el mariscal Guillem de Joyeuse el 1592. El castell va pertànyer als ducs de Joyeuse fins que va ser abandonat amb la Revolució Francesa i va esdevenir una fàbrica; el castell, avui dia, és un centre cultural i de la pagesia.

Té 1.300 habitants i es troba a uns 238 metres sobre el nivell del mar. La ciutat té una església dedicada a Sant Joan Baptista. La superfície del terme és de 677 hectàrees.
Alet

Alet (o Alet dels Banhs; en francès, Alet-les-Bains) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude, al districte i al cantó de Limós, dins el País de Coisan.

Alet fou un monestir dedicat a Santa Maria, fundat el 813 per donació de Berà, comte de Rasès, sobre un convent que ja existia el 526 (Vicus Electus), i que va adoptar la regla benedictina el 817. El 1050 s'esmenta com a Monasterium Beatae Mariae virginis quod vocatur Ellectus, i d'Ellectus va derivar Eleit i posteriorment Alet. Cap al final del  l'abat Pons Amiel va fer emmurallar l'abadia i la vila de la vora. Al temps dels càtars el Papa Joan XXII va decidir escindir el bisbat de Carcassona en dos, i va crear el d'Alet el 1308; l'abadia va passar a ser-ne la catedral, i els abats, comtes d'Alet. Aviat la catedral va sofrir destrosses per diverses guerres, sobretot dels hugonots el 1573, i es va degradar fins a la Revolució Francesa, en què fou confiscada i venuda, i va ser gairebé destruïda. A mitjan  es van començar a explotar les aigües termals i la vila va conèixer una expansió i va arribar a dos mil habitants, però el 1950 ja només en quedaven 800.

La població actual n'és de 500 habitants, està situada a 204 metres sobre el nivell del mar i el terme té una superfície de 2.354 hectàrees

La vila reivindica que la família de Miquel de Nòstradama, conegut com a Nostradamus, uns jueus conversos, s'hi van establir, i a una casa se li dona el nom de la Casa del Jueu, tot deixant entendre que podria ser la de Nostradamus o de la seva família.

Patrimoni cultural 
 Abadia de Nostra Senyora d'Alet, monestir benedictí catalogat com a monument històric.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Iberoamèrica

Iberoamèrica és un terme que designa el conjunt de països d'Amèrica que abans van formar part de les colònies dels regnes de la península Ibèrica, és a dir, d'Espanya i Portugal. Com a tal, no coincideix exactament amb els conceptes de Llatinoamèrica i Hispanoamèrica.

Els països que componen Iberoamèrica són:
  Argentina
  Bolívia
  Brasil
  Colòmbia
  Costa Rica
  Cuba
  Equador
  El Salvador
  Guatemala
  Hondures
  Mèxic
  Nicaragua
  Panamà
  Paraguai
  Perú
  República Dominicana
  Uruguai
  Veneçuela
  Xile

Des de 1990 es realitza anualment la Cimera Iberoamericana amb la intenció de crear en el futur una Comunitat de Nacions Iberoamericanes.

A més d'aquests països, una altra definició hi inclou també Espanya i Portugal, que participen, com també Andorra, a la Cimera Iberoamericana.

Geografia d'Amèrica
Hispanoamèrica

Hispanoamèrica o Amèrica hispana és una regió cultural integrada per les nacions americanes de parla castellana.

Puerto Rico, encara que pertany als Estats Units com a estat associat, és considerat part d'Hispanoamèrica.

Vegeu també 
 Amèrica Llatina
 Iberoamèrica

Referències 

Geografia d'Amèrica
Cultura d'Amèrica
Províncies Unides de l'Amèrica Central

Les Províncies Unides de l'Amèrica Central foren un país independent des del juliol de 1823 fins al 1841. Es va constituir com una federació dels següents estats: Guatemala, Hondures, El Salvador, Nicaragua i Costa Rica. A la dècada del 1830 s'hi va afegir un nou estat, Los Altos, amb capital a Quetzaltenango, que ocupava parts del que avui dia són les terres altes de Guatemala i l'estat mexicà de Chiapas.

També va ser coneguda com els Estats Units de l'Amèrica Central i, segons la constitució de 1824, Federació de Centreamèrica.

Història 

Les províncies de l'Amèrica Central formaven part del virregnat de la Nova Espanya i aquesta sota el govern d'Espanya. Mèxic va proclamar-ne la independència el 1821 i es va conformar un sistema de govern monàrquic conegut com l'Imperi Mexicà. Les províncies de l'Amèrica Central van proclamar la seva independència d'Espanya el 15 de setembre de 1821 i es van unir a Mèxic. Però, amb la dissolució de l'Imperi Mexicà i la instauració del sistema republicà mexicà el 1823, les províncies centreamericanes es van separar de Mèxic i van formar una federació d'estats independent. Cal esmentar que l'estat de Chiapas, originalment considerat una província de l'Amèrica Central, va decidir, per referèndum, romandre com a territori mexicà, i que en 1821 Guatemala va signar un acord fronterer amb el Regne Unit que autoritzava la creació de l'Hondures Britànica.

Els liberals centreamericans tenien esperances en la constitució d'aquesta federació d'estats, la qual esperaven que evolucionaria cap a un estat modern i democràtic, enriquit principalment pel comerç internacional que es realitzava entre l'oceà Atlàntic i l'oceà Pacífic. No obstant això, la república va enfrontar problemes insuperables, amb la forta oposició dels conservadors, l'Església Catòlica i els grans latifundis.

Després d'una guerra civil, la federació es va dissoldre entre el 1838, quan es van independitzar Guatemala, Nicaragua i Hondures i el 1840. Durant el  es va intentar unir de nou els estats de l'Amèrica Central en una sola federació, sense èxit.

Presidents 
 1823 – 1825: José Cecilo del Valle
 1825 – 1829: Manuel José Arce
 1829 – 1830: José Francisco Barrundia (interí)
 1830 – 1839: Francisco Morazán (va ser cap d'estat de la república fins a 1840)

Referències

Enllaços externs 

 Constitucions dels intents d'unificació
 Banderes de les Províncies Unides de l'Amèrica Central
 Mapa de les Províncies Unides de l'Amèrica Central

Geografia històrica de Mèxic
Història de Guatemala
Història d'Hondures
Història del Salvador
Història de Nicaragua
Història de Costa Rica
Geografia de l'Amèrica Central
Tales

Toponímia: Tales (Plana Baixa), poble de la comarca valenciana de la Plana Baixa.
 Biografies:
 Tales de Milet, filòsof grec.
 Tales de Creta, músic i poeta líric grec.
 Tales de Sició, pintor grec.
 Matemàtiques: Teorema de Tales
 Obres:
 Weird Tales, revista nord-americana de ciència-ficció, fantasia i terror.
 Tales of Mystery and Imagination, primer àlbum de The Alan Parsons Project.
 Tales From The Strip, àlbum de música de L.A. Guns.
 Tales from the Twilight World, àlbum musical de Blind Guardian
 Tales of, saga de videojocs desenvolupats per Namco.
 Tales of Phantasia, videojoc RPG de la saga Tales of publicat el 1996 per a Super Nintendo o Super Famicon 
 Tales of Symphonia, precuela de Tales of Phantasia, un videojoc per a Snes que va sortir l'any 1994
Falkland

Falkland (Carolina del Nord), població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord
 Canal Falkland, estret que separa les dues illes grans de l'arxipèlag de les Malvines 
 East Falkland, illa més gran de l'arxipèlag de les illes Malvines a l'Atlàntic sud 
 Guerra de les Falkland, enfrontament del 1982 entre el Regne Unit i Argentina per a recuperar
 illes Falkland, arxipèlag al sud de l'oceà Atlàntic 
 West Falkland, illa de l'arxipèlag de les illes Malvines
KWord

KWord és un processador de textos lliure llicenciat sota la LGPL que forma part del projecte KOffice del KDE.

Tot i el nom, KWord no significa simplement un clon de Microsoft Word. Tot i que s'espera que en un futur KWord tingui la majoria de característiques del Word, en alguns aspectes importants és diferent a aquest. L'esquema de la disposició de texts es basa en marcs, de forma similar a l'Adobe FrameMaker. Aquests marcs es poden ubicar a qualsevol part de la pàgina i poden incorporar text, gràfics i objectes incrustats. Cada nova pàgina és un nou marc; però el text pot sobrepassar la capacitat del KWord per unir marcs. L'ús de marcs significa que complicades capes gràfiques es poden emmagatzemar relativament fàcil al KWord.

Història 
KWord va ser creat com a part del projecte KOffice el 1998, usant les diverses idees de FrameMaker, com l'aproximació als marcs. L'autor inicial va confessar que l'aplicació i el codi no eren una cosa petita i que era la seva primera aplicació orientada a objectes.

L'any 2000 el KWord va entrar en un estat en què era molt difícil arreglar els problemes i no hi havia ningú treballant-hi. No hi va haver cap llançament en tot aquest temps. Aquest mateix any, un nou mantenidor va començar a treballar amb l'aplicació, treballant-hi tot l'any 2000 i principis del 2001 en corregir els problemes de l'estructura de l'aplicació.

Moltes aplicacions DTP utilitzen marcs, com fa el Kword; però aquestes aplicacions PAO usen un concepte anomenat pàgines mestres que coincideixen el poder a l'usuari per dissenyar l'estructura del document. Desafortunadament, aquest concepte té un gran preu en la usabilitat, ja que la majoria d'usuaris no entenen el concepte latent darrere de les pàgines mestres.

Els desenvolupadors de KWord van dissenyar els marcs perquè fossin una variant usable de les pàgines mestres, amb una intel·ligent còpia dels marcs i la seva posició quan es creen, per exemple, quan hi ha massa text per una pàgina.

Enllaços externs 
 Web oficial del projecte 
 Manual d'usuari del KWord

KOffice
Processadors de text lliures
Antunhac

Antunhac (nom occità; el nom oficial francès és Antugnac) és una vila del departament de l'Aude, al districte de Limós i al cantó de Coisan, amb prop de 300 habitants, situada a 265 metres d'altura sobre el nivell del mar, a la vall del rierol Croux. El terme té una superfície de 949 hectàrees. La seva església està dedicada a Sant Andreu i té un mur de defensa.

Anomenada antigament Antigniacum, Antuniachum o Antinhacum, va ser part de l'abadia i del comtat d'Alet, i va pertànyer als senyors de Lespinet i de Rouvenac. El castell va ser construït pels senyors el 1615.

La seva activitat principal és la producció de vi de les seves 150 hectàrees de vinya, on es produeix la Blanqueta de Limós, i hi sobresurt l'anomenat "domini de Cairac". Per Sant Andreu s'hi fa la festa del vi.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Arcas

Arcas (nom occità; el nom oficial francès és Arques) és una vila del departament de l'Aude (França), al districte de Limós, dins el cantó de Coisan, amb més de dos-cents habitants, situat en uns turons a les portes de les Corberes, a uns 350 metres d'alçada. El terme té unes 2.000 hectàrees. Té una església dedicada a Sant Joan Baptista. Prop de la vila es troba un magnífic castell construït entre 1280 i 1310. Una zona arbrada anomenada l'Arborètum del Planel, creada el 1933, i que serveix per a passejar, recull gran varietat d'espècies locals i de fora. Prop del poble hi ha l'estany d'Arcas, on es pesquen truites, d'uns 80.000 metres quadrats de superfície. La principal explotació forestal és la del bosc de Réalsesse.

Arcas es deia antigament Villa de Arquis o Vallem de Arquis. Fou conquerida per Simó de Montfort durant la Guerra dels Albigesos, junt amb Termes, el castell de Costauçan i la vila de Coisan; Arcas fou donada a Pere de Voisins, lloctinent de Simó, que el 1265 va exercir una repressió ferotge a la vila. Gerard de Voisins, cap al 1340, impedia als habitants de vendre el producte de les vinyes fins que ell no hagués venut les seves, però el senescal de Carcassona els va donar suport. Va pertànyer a la família dels Voisins fins al 1518, quan per matrimoni de l'hereva del darrer dels Voisins amb Joan de Joyeuse, duc de Joyeuse, va passar a aquesta família. El 1575 el castell va ser malmès pels hugonots. Al  la baronia d'Arcas va ser venuda al baró de Rébé i els habitants es van sostreure poc després dels delmes a què estaven sotmesos. El nom d'Arcas és testimoniat el 1538 i des de 1781 porta el nom francès d'Arques.

La vila és ell lloc de naixement de Déodat Roché, historiador, erudit del catarisme i anomenat l'últim «papa càtar».

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Bugarag

Bugarag (nom occità; el nom oficial francès és Bugarach) és una vila del Llenguadoc. Administrativament és part del departament de l'Aude i a la regió d'Occitània, al districte de Limós, dins el cantó de Coisan. Té una població de 200 habitants i una superfície de més de 2.600 hectàrees i se situa a prop de 450 metres d'altitud sobre el nivell del mar.

El seu nom antic s'esmenta en llatí com a Bugaragium o Bugraragium (del cèltic veru-karaio 'rocassa corba' segons Joan Coromines que en catalanitza l'ortografia en Bugaraig). El puig de Burgarag, de 1.231 metres, és el punt més alt de les Corberes, i es troba al terme municipal. A la vora hi ha un pont romà i l'estany de la Vèna, on es pesquen truites.

Del començament d'aquest segle ençà aquest vilatge s'ha fet famós per uns estrats geològics situats al revés del que és habitual, les capes més antigues damunt i les més modernes davall, en un fenomen conegut com a encavalcament. N'és freqüent la visita per part de seguidors de New Age, que atribueixen aquest fenomen a un refugi construït per extraterrestres.

Patrimoni 
Un dels sectors més importants de l'economia de la regió és el turisme de muntanya i cultural, atrets pel patrimoni càtar, com el castell de Perapertusa o el de Querbús.

Burgarag té un molí al lloc anomenat la Vielassa i una església dedicada a Sant Martí.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Camps (Aude)

Camps d'Aglin, o simplement Camps (forma occitana; el nom oficial francès és Camps-sur-l'Agly), és una vila del departament francès de l'Aude, al districte de Limós, cantó de Coisan, prop del puig de Bugarag (1.231 m) a l'oest i de les gorges de Galamús a l'est, amb 65 habitants (anomenats campsirols) i a 550 metres sobre el nivell del mar. El terme té una extensió de 2.500 hectàrees. Prop del poble es troben les fonts del riu Aglí (en occità Aglin), que al cap de poc entra a la Fenolleda.

Té les restes malmeses d'un castell i una església dedicada a Santa Maria.

Possible castrum romà i fortalesa visigoda, la llegenda diu que al lloc del Serrat Gros es va lliurar un combat contra els sarraïns cap al 720. El monestir de Cubièra tenia la dignitat abacial des de la seva fundació al  o començament del , i el 14 de maig de 844 el rei Carles el Calb li va concedir un diploma d'immunitat on s'esmenta "Sanctae Mariae Caprariensis", que probablement és el lloc de Camps. El 870 la Fenolleda va quedar indivisa entre els comtes de Barcelona i els de Carcassona i el 930 va quedar per a Sunifred de Barcelona i seguidament per a Oliba Cabreta, comte de Cerdanya i Besalú (928-989), que ho va heretar el 966. Al 989 va passar per herència a Bernat Tallaferro, comte de Besalú i senyor de la Fenolleda (989-1020). En aquesta època es comença a esmentar el castell de Camps. El castell dominava la plana de l'Aglí. Durant la guerra dels Albigesos va ser conquerit per Simó de Montfort el 1241, i se'l esmenta com a Calmis.

La vila i els afores formaven una senyoria. El primer senyor fou Pere de Berenguer de Cucunhan, parent de la família de Perapertusa. La família Cucunhan va donar el territori com a feu i que després va passar per diverses mans: el primer feudatari fou Bertran de Calmis. El 1263 es va establir una cosenyoria entre Berenguer de Cucunhan i Antoni de Solatge. El 1332 Berenguer de Perapertusa va vendre la seva meitat de la senyoria a Pere Martí; cap al 1385 apareix com a cosenyor Guillem de Cucunhan, que va deixar com a hereva la seva filla Ermengarda (1409); més tard apareixen com a barons Pere d'Aban i Bernat de Vivier. El 1630 el baró de Basillac va vendre la seva meitat a Lluís de Gély, senyor de Monmoure i Ginela. Al final del segle n'era cosenyor Jaume Enric de Bellissen i el 1707 Joan de Bellissen, que el 1720 va vendre els seus drets a Guillem Castanier. La revolució va posar fi al domini senyorial.

Avui, Camps viu del turisme (sobretot el que visita les gorges de Galamús i de la Farga) i de l'agricultura.

Referències 

País de Coisan
Municipis del districte de Limós
Pere Sunyer i Aulès

Pere Sunyer Aulès (Reus, 1 de gener de 1750 - 30 de juliol de 1818) fou un fabricant de teixits i comerciant català.

Va ser una figura destacada entre la burgesia comercial reusenca. Era fill de Macià Sunyer i Marçal, un dels fabricants de mocadors de seda més importants de la ciutat, i de Teresa Aulès i Domènech. Va crear la primera indústria de teixits i filats de cotó a Reus, obrir així el camí a qui serà un dels principals motors de l'economia reusenca durant el : la indústria del cotó. Sunyer, el 1810 tenia sis-cents telers. Les activitats comercials de Pere Sunyer van des de la importació de productes colonials a l'exportació d'aiguardent a Cadis i el nord d'Europa, passant per la inversió en el comerç de cabotatge i finançant viatges a ultramar, per exemple a l'Havana.

El 1770 es va casar amb Maria Magdalena Nadal i Valls, filla de Francesc Antoni Valls, apotecari de Reus, i de Magdalena Valls, amb qui va tenir catorze fills. Va enviduar el 1797 i poc després es va casar en segones núpcies amb Vicenta Torelló, d'Igualada, amb qui va tenir una filla més. Pere Sunyer era familiar del Sant Ofici i va ser regidor degà de Reus durant els primers anys del , càrrec del que en va ser apartat l'any 1807 acusat de malversació dels diners de les obres del Canal.

El 1791, recolzat per gran part del municipi, va elevar al govern una petició perquè l'autoritzessin a obrir «un canal de navegación des de Reus a Salou». El Comte de Floridablanca va respondre amb una fulminant negativa. El projecte quedà paralitzat, però la idea va anar fent-se popular. Era una gran obra d'enginyeria que pretenia facilitar l'exportació dels aiguardents reusencs a través del port de Salou, i que després de moltes dificultats va ser aprovada pel govern espanyol el 1805 però que no es va poder culminar per l'esclat de la Guerra del Francès.

Referències 

Empresaris reusencs
Regidors a l'Ajuntament de Reus
Morts a Reus
Empresaris catalans del sud contemporanis
Naixements del 1750
Francesc Narcís Sunyer i Veciana

Francesc Narcís o Narcís Sunyer i Veciana (Reus, 13 de setembre de 1768 - Barcelona, 11 de desembre de 1847) va ser un comerciant català.

Biografia 
Francesc Narcís Sunyer va néixer a Reus el 13 de setembre de 1768, fill de Francesc Sunyer i Marçal, un hisendat que havia obtingut el privilegi de ciutadà honrat el 1775, natural de Reus, i de Tecla Veciana i Dosset, natural de Valls. Al baptisme hi consten els noms de Francesc, Narcís, Felip. El seu pare, Francesc Sunyer, va enviudar dues vegades i una tercera vegada es casà amb la mare de Francesc Narcís, Tecla Veciana i Dosset, vídua de Jaume Freixa i Giol i germana de Felip Veciana i Dosset, tercer comandant general de les esquadres de Catalunya. Francesc Narcís Sunyer era doncs germanastre de Francesc Freixa i Veciana.

Per a promoure i eixamplar l'empresa familiar es traslladà a Barcelona, on passà bona part de la seva vida i on va ser declarat ciutadà honrat. Va formar part de la Junta del Canal de Reus a Salou, projecte iniciat per Pere Sunyer i Aulès, el seu cosí germà, obra d'enginyeria que volia acostar el mar a la ciutat de Reus, i facilitar l'exportació dels aiguardents, i que després de moltes dificultats va ser aprovada pel govern espanyol el 1805 però que no es va poder culminar per l'esclat de la Guerra del Francès. Va encapçalar la subscripció per fer el canal amb 40.000 lliures catalanes. Va morir el 1847 deixant importants llegats a l'hospital i a la Casa de la Caritat de la ciutat (15.000 i 16.000 lliures catalanes). S'havia casat dues vegades, la primera el 1785 amb Rosa de Bofarull i Morell, filla del comerciant ennoblit Josep de Bofarull i Miquel, que va ser dotada pel seu pare amb 12.000 lliures catalanes. I la segona amb Teresa Bofarull i Ferrer, parenta llunyana de la primera esposa, que pertanyia a la branca no ennoblida dels Bofarull.

Va morir l'11 de desembre de 1847 a Barcelona.

L'Ajuntament de Reus el va declarar fill il·lustre i li va dedicar un passeig, el Passeig de Sunyer.

Referències 

Morts a Barcelona
Comerciants reusencs
Empresaris catalans del sud contemporanis
Naixements del 1768
Llista d'estats per població

Aquesta és una llista ordenada d'estats i d'altres territoris per població. A més dels estats reconeguts per les Nacions Unides s'inclouen dependències i àrees de sobirania especial definides en l'estàndard FIPS 10. Les dades recollides són l'estimació de població feta en el World Factbook (data: ).

Referències 

Poblacio
Tròpic

Tròpic prové del grec tropos, que significa volta, i correspon a cadascun dels paral·lels terrestres situats a una distància de 23° 27′ de l'equador.

L'existència de paral·lels, així com de meridians, ve marcada per la necessitat de situar un punt concret de la superfície terrestre, i d'assignar-li les coordenades de latitud i longitud (ex. 32° N, 27° 15′ E).

Els paral·lels són les interseccions produïdes sobre l'esfera terrestre per uns plans imaginaris, paral·lels entre ells, i alhora perpendiculars a l'eix de gir de la Terra. Sobre aquestes línies es mesura la latitud, que pot variar entre els 90° N i els 90° S.

La Terra realitza el seu moviment de translació seguint una òrbita el·líptica al voltant del Sol, que és en un dels focus de l'el·lipse. Aquesta òrbita, el centre de la Terra i el centre del Sol són tots en un pla imaginari anomenat eclíptica. Com que l'eix de gir de la Terra no és perpendicular al pla de l'eclíptica amb la qual manté un angle de 23,5º, la intersecció d'aquest pla amb l'esfera no coincideix amb un pla paral·lel, sinó que ho fa amb aquest mateix angle.

La latitud màxima amb què aquest pla talla l'esfera terrestre és de 23° 27′ N i 23° 27′ S; per això els paral·lels que passen per aquestes latituds tenen una rellevància especial i s'anomenen Tròpic de Càncer (en l'hemisferi Nord) i Tròpic de Capricorn (en l'hemisferi Sud). Coincideixen amb la latitud en què en el moment del solstici d'estiu del respectiu hemisferi el sol es troba al migdia al zenit de l'observador.

Vegeu també 
 Línia equatorial
 Zona climàtica
 Zona tropical

Línies de latitud
Aparadorisme

Laparadorisme és l'art decoratiu de compondre els productes i elements estètics (fons, disposició d'elements, colors, formes, etc.) a l'aparador d'un establiment comercial amb la finalitat d'atraure l'atenció del consumidor en els productes exposats i transmetre una certa imatge de l'establiment. La persona que s'hi dedica professionalment és una aparadorista.

Els elements bàsics a tenir en compte a l'hora de realitzar un projecte d'aparadorisme són el producte, la botiga, el client i la marca, creant a l'aparador una escenografia que proporcioni un ambient agradable al consumidor. Una tendència actual en els aparadors és fer-los interactius. Així s'aconsegueix cridar més l'atenció dels vianants. Un exemple d'això va ser l'aparador de la botiga Levi's al Passeig de Gràcia amb Gran Via de Barcelona.

Arts aplicades
Màrqueting
Cassanhas

Cassanhas (en francès Cassaignes) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte (arrondissement) de Limós, cantó de Coisan. Amb poc més de 50 habitants, a una altura de 270 metres sobre el nivell del mar, el terme té 374 hectàrees. Hi ha una església parroquial dedicada aSant Martí. A la rodalia es troba la muntanya de Blancafort amb el puig de Cardú, on hi ha les restes d'un castell. Un antic poble avui abandonat, anomenat en francès Les Clapies, es troba a la part de Blancafort; va quedar sense població cap al 1950 després d'haver arribat a tenir uns 70 habitants i el 1973 va esdevenir part d'un domini agrícola (Domini de Blancafort) on fa uns 25 anys es va establí un centre eqüestre.

La vila es va formar en el domini senyorial del romà Cassinius. S'esmenta com a Cassamias el , i Cassanea el 1377. El seu nom actual apareix després del . El castell de Blancafort es troba a la confluència dels riu Sals i Rialsesse, i enfront del puig del Cardú. Va ser fundat pels visigots, però després abandonat fins al  que es va fortificar, rebent el nom del color de la pedra. L'abadia de Jaffus (avui totalment desapareguda) dels monjos de Sant Policarp, dependent de l'abat d'Alet, en va passar a dependre; el 1119 el Papa va reconèixer la possessió del castell i abadia a l'abat d'Alet, però el castlà Bernat de Blancafort es va negar a acceptar-ho i va combatre a l'abat i al comte Bernat Ató, fins que el 1124 se'l va reconèixer com a senyor. Més tard els Blancafort van infeudar el castell als templers i en aquesta època es va reformar i se l'anomena Rena. Varen començar l'explotació de mines però es creu que en realitat buscaven el tresor dels visigots i que el van trobar en bona part, estan al lloc uns dos anys. A mitjans del  el senyor de Blancafort, Roger, va ser derrotat per Simó de Montfort, i el seu domini concedit a Pere de Voisins, família des de la qual passarà als ducs de Joyeuse.

Cassanhas és la vila natal del poeta occità Lluís Casimir Clottes (1872-1924)

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Figueres (desambiguació)

Toponímia:
 Figueres, municipi català de la comarca de l'Alt Empordà
 Figueres (Alt Palància), municipi valencià de la comarca de l'Alt Palància
 Biografies:
 José Figueres Ferrer, president de Costa Rica
 Pere Figueres, cantant de la Catalunya Nord
 Josep Maria Figueres Artigues, historiador i professor 
 Figueres (poeta), poeta del segle XV
 Esports:
 Fundació Esportiva Figueres, club de futbol de l'Alt Empordà
 Unió Esportiva Figueres, antic club de futbol de l'Alt Empordà
 Club Bàsquet Adepaf, o Akasvayu Figueres, club de bàsquet
Conilhac de Rasés

Conilhac de la Montanha (en occità; en francès Conilhac-de-la-Montagne) és una vil·la de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, amb uns 50 habitants i situat a 445 metres d'altura. El terme té vora 500 hectàrees, un deu per cent destinades a produir vinya per fer l'anomenat Blanqueta de Limós. Té una església dedicada a la Verge Maria.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Costauçan

Costaussa (en occità; en francès Coustaussa) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, situada a 320 metres d'altura sobre el nivell del mar, que té uns 50 habitants. El terme té vora 500 hectàrees. L'església està dedicada a Sant Pere.

Fou un important castell a l'alta edat mitjana, que s'anomenava Castrum Constantinianum. El nom actual apareix el  per contracció de "custodia" i "custodi" (guardià). El castell fou conquerit per Simó de Montfort durant la guerra dels Albigesos, junt amb Tèrme, el castell d'Arcas i la vila de Coisan; fou donada a Pere de Voisins, lloctinent de Simó i va pertànyer a la família dels Voisins fins al 1518, quan per matrimoni de l'hereva del darrer dels Voisins amb Joan de Joyeuse, duc de Joyeuse, va passar a aquesta família. El 1820 el propietari, anomenat Azaïs, va enderrocar el castell i el va vendre com a pedres als pagesos.

Referències 

Municipis del districte de Limós
País de Coisan
Ramir Rocamora Bernat

Ramir Rocamora Bernat va ser un notable escultor català nascut a Reus el 2 de febrer de 1877, que va viure a cavall entre el  i el . Va ser deixeble de Ramon Casals i Vernis i estudià també a l'Escola de Belles Arts de Barcelona. Va perfeccionar el seu talent a París amb una beca de l'Ajuntament de Reus.

Va fer diverses exposicions. Començà el 1896 a l'Exposició Internacional d'Art a Barcelona, a Madrid el 1907 a l'Exposició de Belles Arts, i el 1908 a l'exposició internacional de Barcelona. A la Sala Parés el 1914 va tenir èxit amb una exposició individual i després es presentà a diverses exposicions col·lectives, la més coneguda, l'Exposició de Primavera a Barcelona del 1932. És autor, entre altres obres, de Vell captaire a la porta d'una església, Sant Josep i el nen Jesús, Sant Francesc i de diversos retrats d'Alfons XIII. A la seva ciutat natal hi ha dues obres seves: el bust de Bartrina a la plaça de Catalunya i el d'Evarist Fàbregas al Centre de Lectura.

Encara que va esculpir obres de bon nivell no va arribar a obtenir un reconeixement general. La seva ciutat li va dedicar un carrer, i a Barcelona hi ha una plaça amb el seu nom. Va llegar els seus dibuixos i obres a la ciutat de Reus, però en la postguerra van desaparèixer i no se n'ha sabut mai més res. Va morir a Verges el 3 d'octubre de 1939.

Referències

Enllaços externs 
 

Escultors catalans del sud contemporanis
Escultors reusencs
Morts al Baix Empordà
Naixements del 1877