Palerm

Palerm (en sicilià, Palermu; en italià i oficialment, Palermo) és la capital de Sicília i la cinquena ciutat d'Itàlia (675.801 habitants). L'àrea metropolitana conté una població d'1.483.471 habitants. Limita amb els municipis d'Altofonte, Bagheria, Belmonte Mezzagno, Ficarazzi, Isola delle Femmine, Misilmeri, Monreale, Torretta i Villabate.

Història

Primera època 
Ponormos (en llatí Panormus) fou una de les principals ciutats de Sicília a la costa nord de l'illa, a una gran badia que és el modern golf de Palerm. Encara que el nom és grec no fou colònia grega sinó que fou d'origen fenici. Quan l'extensió del poder grec va forçar els fenicis a concentrar els seus esforços en poques ciutats, van conservar les de Panormos, Mòtia i Solunt. La ciutat no és mai esmentada pels autors clàssics sota el seu nom fenici i cal pensar que Panormos era el nom que li donaven els grecs i no el seu nom original, que segons les monedes seria Machanath (equivalent a fortalesa).

No es coneix quan va passar de sobirania de la ciutat fenícia fundadora cap a la de Cartago, però probablement fou vers la meitat del  quan les ciutats fenícies van passar a mans de Pèrsia. El nom Panormos apareix esmentat per primer cop el 480 aC quan hi va desembarcar Amílcar amb un poderós exèrcit cartaginès i la va convertir en quarter general, abans d'avançar cap a Himera. Amb el temps fou considerada la capital cartaginesa de Sicília.

Durant el setge de Mòtia el 397 aC fou una de les poques ciutats que va romandre lleial als cartaginesos. El 383 aC és esmentada una altra vegada com a principal quarter militar dels cartaginesos. Mai no fou conquerida ni per Dionís el vell ni per Agàtocles.

El 276 aC Pirros, després de sotmetre tota l'illa dominada pels cartaginesos menys Lilibèon i Panormos, va atacar aquesta darrera i la va conquerir però els cartaginesos la van reconquerir aviat i la posseïen al començament de la Primera Guerra Púnica el 264 aC, quan una vegada més fou la seva capital a l'illa i seu de la seva flota, però fou conquerida sense massa problema pels cònsols Atili Calatí i Gneu Corneli Escipió Asina el 254 aC. Des de llavors fou una de les principals bases romanes. Sota les muralles de la ciutat Àsdrubal fou derrotat per Luci Cecili Metel el 250 aC en una de les principals batalles de la guerra; els romans van mantenir una prolongada lluita contra Amílcar Barca que s'havia apoderat d'un puig fortificat anomenat Hercte, a uns 3 km de la ciutat i s'hi va mantenir tres anys tot i els esforços romans per expulsar-lo.

Sota els romans Panormos va esdevenir ciutat lliure i immune. Derrotat Sext Pompeu la ciutat, la qual li havia donat suport, va perdre la seva condició de lliure i va rebre una colònia romana (Colonia Augusta Panormitanorum) segon Dió Cassi l'any 20 aC; la condició de colònia està testimoniada també per Estrabó i per monedes, però Plini el Vell no ho assenyala a la seva llista de colònies romanes fundades per August a Sicília, i l'esmenta com a municipi ordinari. Sota Vespasià va rebre una nova colònia i un altre sota Adrià.

Va conservar la seva importància i prosperitat durant tot l'imperi. Va caure en mans dels ostrogots com la resta de Sicília i fou recuperada per Belisari el 535.

Emirat 

Els romans d'Orient van conservar Palerm fins al 831 quan, després d'un curt setge, va caure en mans dels sarraïns (agost/setembre) que la van convertir en capital de les seves possessions, dependents dels aglàbides i després dels fatimites. Els governadors van tenir residència a la ciutat. El 900 Abd Allah ben Ibrahim ben Aghlab fou enviat pel seu pare Abu Ishak Ibrahim II ben Ahmad (875-902) a intervenir a l'illa, que s'havia separat de l'obediència aglàbida. A la caiguda dels aglàbides es va tornar a separar i fou enviat Abu Said (916), a les ordes del Abu Muhammad Ubayd Allah al-Mahdi Billah (909-934), i va construir la fortalesa de la Khalisa (coneguda com a Calsa). El 948 el governador fatimita al-Hasan ibn Ali al-Kalbi va establir la dinastia kalbita sota nominal sobirania fatimita. La dinastia va acabar el 1053, quan el darrer emir Samsam fou expulsat pels zírides i la ciutat es va regir per la seva djamaa o assemblea a manera de República, mentre a la resta del país van sorgir altres emirats independents (Catania 1040-1055, després a l'emirat de Siracusa), Kasr Yanni o Enna (1040-1087), Noto (1085-1091) i Siracusa (1053-1085).

Entre 1055 i 1068 va estar sota dependència de l'emir de Siracusa però Yusuf ibn Abd Allah va restablir la independència. El gener del 1072 va passar als normands després d'un setge de cinc mesos. Els normands van tolerar la presència d'àrabs i la religió musulmana durant els primers regnats però més tard la situació va empitjorar i s'esmenta almenys un pogrom antimusulmà el 1161, i la situació era insostenible el 1190; després d'això la comunitat musulmana va desaparèixer exceptuant algunes persones.

Governadors aglàbides de Palerm i Sicília 
 Abu Abdallah Asad ibn Furat ibn Sinan: 827–828
 Muhammad ibn al-Jawari: 828–829
 Zuhair ibn Ghauth: 829–830
 Asbagh ibn Wakir, Farghlush: 830
 Uthman ibn Qurhub: 830-832
 Abu Fihr Muhammad ibn Abdallah ibn al-Aghlab: 832–851
 al-Fadl ibn Yakub: 835
 Abu l-Aghlab Ibrahim ibn Abdallah: 835–851
 Abdullah ibn al-Abbas ibn Fadl ibn Yakub ibn Fazara: 851–861
 Ahmad ibn Yakub ibn Fazara: 861–862
 Abdallah ibn Abbas ibn al-Fadl: 862
 Khafaja ibn Sufyan ibn Sawada ibn Sufyan ibn Salim: 862–869
 Muhammad ibn Khafaja: 869–871
 Muhammad ibn Abi Husayn: 871
 Rabah ibn Yakub ibn Fazara: 871
 Abu l Abbas ibn Yakub ibn Abdallah: 871
 Abdallah ibn Yakub: 871
 Ahmad ibn Yakub ibn Mudha ibn Sawada ibn Sufyan ibn Salim: 872
 al-Husayn ibn Rabah ibn Fazara: 872
 Abu Abbas Abdallah ibn Muhammad ibn Abd Allah ibn al-Aghlab: 873
 Habbashi Abu Malik Ahmad ibn Yakub Umar ibn Abd Allah ibn Ibrahim I ibn al-Aghlab: 873–875
 Djafar ibn Muhammad ibn Khafaja: 875–878
 Khurj al-Ruuna al-Aghlab ibn Muhammad ibn al-Aghlab (usurpador): 878
 Husayn ibn Rabah: 878–881 (segona vegada)
 Hasan ibn Abbas: 881–882
 Muhammad ibn Fadl: 882–884/885
 al-Husayn ibn Ahmad: 884/885
 Sawada ibn Muhammad ibn Khajafa: 885–887
 Abu l-Abbas ibn Ali (usurpador): 887-890
 Sawada ibn Muhammad ibn Khajafa (segona vegada): 886–892
 Muhammad ibn Fadl (segona vegada): 892–898
 Desconegut: 898-900
 Abd Allah ben Ibrahim ben Aghlab: 900
 Abu Malik Ahmad ibn Umar ibn Abd Allah: 900
 Abu l-Abbas Abd Allah ibn Ibrahim II (emir de Tunis, 902-903): 900–902
 Ibrahim (II) ibn Ahmad ibn al-Aghlab (emir de Tunis, 875-902): 902
 Abu Mudar Ziyada Allah ibn Abi al-Abbas (emir de Tunis, 903-909): 902–903
 Muhammad ibn as-Sarqusi: 903
 Ali ibn Muhammad ibn Abi Fawaris: 903
 Ahmad ibn Abi Husayn ibn Rabah: 903–909
 Ali ibn Muhammad ibn Abi Fawaris (segona vegada): 909-910

Governadors fatimites de Palerm i Sicília 
 Hasan ibn Ahmad ibn Ali ibn Koleib, anomenat Ibn Abi Khinzir: 910–912
 Khalil ibn Ishaq: 912
 Ali ibn Umar Balawi: 912–913
 Ahmad ibn Ziyadat Allah ibn Qurhub: 913–916
 Abu Said Musa ibn Ahmad, called al-Dhaif: 916–917
 Salim ibn Asad ibn Rashid al-Kutami: 917–937
 Abu l-Abbas Khalil ibn Ishaq ibn Werd: 937–944
 Ibn Attaf al-Azdi: 944–946
 Muhammad ibn Ashat: 946–947
 Ibn Attaf al-Azdi (segona vegada): 947–948

Emirs kalbites de Palerm i Sicília 
 Hasan I (al-Hasan ibn Ali al-Kalbi): 948-954
 Ahmad I: 954-969
 Ali: 969-982
 Djabir: 982-983
 Djafar I: 983-985
 Abd Allah: 985-986
 Yusuf: 986-998
 Djafar: 998-1019
 Ahmad II al-Akhal: 1019-1036
 Abd Allah: 1036-1040 (de la família dels zírides)
 Hasan II as-Samsam: 1040-1053
 República: 1053-1072

Del  al  
Amb l'illa de Sicília, Palerm va passar als Anjou i el 1282, als catalans; visquent una fracassada revolta d'Andrea Chiaramonte en 1392. Ha estat, sempre, un lloc de trànsit mercantil i comercial. Palerm ha conservat el testimoni de la cultura de tots els seus conqueridors: cartaginesos, romans, bizantins, àrabs, normands, catalanoaragonesos, espanyols o austríacs, que van anar deixant la seva petja en la ciutat.

Monuments i llocs d'interès 

Conflueixen a Palerm diferents estils artístics: medieval, barroc, nord-africà, nord-europeu... Malgrat totes aquestes diferents influències, és una ciutat que ha conservat la seva pròpia identitat.

Esglésies 

 La Catedral de Palerm és la catedral de la ciutat i l'església principal. Es caracteritza pels seus diferents estils, per la seua construcció dilatada en el temps, amb addicions, alteracions i restauracions, l'última de les quals fou en el . La catedral s'ubica al Corso Vittorio Emanuele, cantonada amb Via Matteo Bonello.
 San Giovanni dei Lebbrosi
 San Giovanni degli Eremiti (Sant Joan dels Ermitans) és una església propera al Palau dels Normands. L'edifici destaca per les seues cúpules brillants, les quals mostren la influència àrab a Sicília durant la seua construcció, durant el . El campanar és gòtic.
 La Chiesa della Martorana, que també és coneguda com a Santa Maria dell'Ammiraglio (Santa Maria de l'Almirall). L'església està annexa amb la de San Cataldo i mira la Piazza Bellini del centre de Palerm. L'edifici original es construí amb una planta de creu grega, planta comuna al sud d'Itàlia i a Sicília, variació feta de l'església estàndard romà d'Orient. Els tres absis es comuniquen directament amb les naus, i no estan separats per cap espai o plataforma, a diferència del que era habitual en l'arquitectura romana d'Orient contemporània. En la primera centúria de la seua existència l'església s'amplià en tres fases diferents: de primer amb l'addició d'un nàrtex per allotjar-hi les tombes de Jordi d'Antioquia i la seua muller, la següent ampliació fou un vestíbul; i finalment la construcció d'un campanar centrat a l'oest. El campanar, que està ricament decorat amb tres ordres d'arcs i lògies amb finestres bipartites, encara serveix d’accés principal al temple. Un afegit posterior destacat és la façana barroca. A finals del  patí una restauració historicista encaminada a tornar-li el seu estat original, però molts elements barrocs es mantenen.
 San Cataldo, església situada a la Piazza Bellini. És un exemple significatiu d'arquitectura normanda. L'església està contigua a Santa Maria dell'Ammiraglio.
 Santa Maria della Gancia
 Santa Maria della Catena: construïda entre 1490 i 1520, projectada per Matteo Carnilivari. El nom ve de la presència en un dels murs d'una cadena (en italià, catena) que tancava el port de Cala.
 San Giuseppe dei Teatini, que és d'estil barroc. Localitzada prop dels Quattro Canti, es considera un dels millors exemples del barroc sicilià a Palerm.
 Oratorio di San Lorenzo
 Oratorio del Rosario
 Santa Teresa alla Kalsa, nom derivat d'Al-Khalisa, paraula àrab que significa elegit. L'església, construïda els anys 1686 i 1706 sobre l'antiga residència de l'emir, és un exemple destacat de l'anomenat barroc sicilià. Té una única nau amb decoracions d'estuc de principis del .
 Santa Maria dello Spasimo, que fou construïda el 1506 i després transformada en hospital. Per a aquesta església Rafael va pintar el seu famós quadre Il Spasimo, actualment conservat al Museu del Prado. Avui dia el temple és una ruina a l'aire lliure, que acull concerts i exposicions.
 L'església del Gesú (Chiesa del Gesù), que fou construïda pels Jesuites el 1564 al centre de la ciutat. Posteriorment l'edifici es va engrandir, cap al 1591, arribant a ser un dels edificis més destacats del barroc sicilià, encara que conservant alguns trets de l'alt Renaixement. L'església fou malmesa greument en els bombardeigs de l'any 1943, que en destruïren la major part dels frescos. L'interior és de planta de creu llatina amb nau central i dues laterals, caracteritzat per una decoració rica en marbres i estucs, especialment la capella de santa Anna. A la seua dreta hi ha la Casa Professa, amb un portal de 1685 i un claustre del .
 L'església de Sant Francesc d'Assís fou construïda entre 1255 i 1277 en el lloc d'una església anterior i fou reformada en els segles XV, XVI,  i , l'última després d'un terratrèmol. Després dels bombardejos de 1943, l'església es restaurà en el seu aspecte medieval. Així, l'interior és gòtic amb nau central i dues de laterals, separades per dues files de pilars cilíndrics. Alguns dels capitells són renaixentistes, així com també ho són les portades laterals. L'església conserva escultures de la mà de Giacomo i Antonello Gagini i Francesco Laurana, a més d'un notable cor de fusta del .
 L'església de la Magione (oficialment, l'església de la Trinitat), que és una altra església d'estil normand de la ciutat. Fundada el 1191 per Matteo d'Ajello, el qual la va donar en benefici dels monjos cistercencs.
 Església de Santa Eulàlia dels Catalans.

Palaus i museus 

 Palazzo Natoli, Palau amb frescs de Gioacchino Martorana narren els peripli heroics la dinastia millenària de cavallers Natoli.
 Palazzo dei Normanni, un dels palaus italians més bells i un exemple notable d'arquitectura normanda, probablement construït sobre una fortalesa islàmica anterior. En el seu interior allotja la coneguda Capella Palatina.
 Zisa (1160) i Cuba, grans fortaleses-palau utilitzades pels reis de Palerm per a la caça. El Palau de Zisa allotja el Museu Islàmic.
 Palazzo Chiaramonte Steri
 Palazzo Abatellis, conté la Galeria Regional. Construït en el  pel prefecte de la ciutat, Francesco Abatellis. És un edifici d'apareça massiva però també elegant, característic del gòtic català, amb influències renaixentistes. Algunes de les peces més valuoses de la galeria és el bust d'Elionor d'Aragó obra de Francesco Laurana (1471), el Tríptic Malvagna (c. 1510), de Jan Gossaert i el famós quadre lAnnunziata d'Antonello da Messina. La musealització fou dissenyada per l'arquitecte Carlo Scarpa.
 El Palazzo Ajutamicristo
 El Museu Arqueològic Regional Antonio Salinas és un dels principals museus italians, amb peces etrusques, cartagineses, romanes i hel·lenístiques. El museu exposa totes les parts decoratives dels temples sicilians de Segesta i Selinunt.

Teatres 
 El Teatro Massimo ("Gran Teatre") inaugurat el 1897. Tancat per restauració entre els anys 1974 i 1997, actualment està en bon estat i amb un programa d'activitats ben actiu. Enrico Caruso va cantar en una representació de La Gioconda durant la temporada d'obertura, i tornant per un Rigoletto ja al final de la seua carrera. És el teatre més gran d'Itàlia i el tercer d'Europa.
 El Teatro Politeama, construït entre 1867 i 1874.

Places 
 Els Quattro Canti (els quatre cantons) és una petita plaça en l'encreuament de dos antics carrers (actualment Corso Vittorio Emanuele i Via Maqueda) que divideixen la ciutat en diferents barris (mandamenti). Els edificis de les cantonades tenen façanes obliqües, cosa que fa que la plaça tinga una aparença quasi octogonal.
 La Piazza Pretoria es planificà en el , propera als Quattro Canti, és on s'ubica la font homònima, obra de Francesco Camilliani, la Fontana Pretoria.

Altres llocs d'interès 

La catedral té un heliòmetre de l'any 1690, un dels construïts a Itàlia en els segles  i XVIII.

L'Orto botanico di Palermo (jardí botànic) es fundà el 1785, i és el més extens d'Itàlia, amb una superfície de 10 ha.

Un lloc d'interès són les Catacombes dels Caputxins, amb molts cossos momificats, en diferents estats de conservació.

Prop de la ciutat hi ha el Monte Pellegrino, de 600 metres, des del qual podem contemplar grans vistes panoràmiques de la ciutat, les muntanyes que l'envolten i la mar.

Transports i comunicacions 

Palerm té un important port al golf homònim damunt la mar Tirrena, que el comunica, per exemple, amb Càller, Gènova, Tunis i Nàpols. Té l'aeroport internacional de Punta Raisi, el Falcone-Borsellino.

Fills il·lustres o notables 
 Francesco Brancati (1607-1671), jesuïta, missioner a la Xina.
 Michelle Saladino (1835-1912), compositor.
 Antonio Canepa, fundador de l'EVIS.
 Ivan Mane Jarnović, compositor i violinista.
 Giovanni Falcone
 Paolo Borsellino
 Sergio Mattarella
 Mario Balotelli
 Salvatore Schillaci
 Michele de Franchis (1875-1946), matemàtic.
 Francesco Cantelli (1875-1966), matemàtic.
 Pia Nalli (1886-1964), matemàtica, primera dona a ser catedràtica de matemàtiques a Itàlia

Referències

Vegeu també 
 Catedral de Palerm
 Rosalia de Palerm, patrona de la ciutat.
 Porta Felice

Bibliografia

Enllaços externs 

 Pàgina oficial de l'Ajuntament , , ,