Konrad Adenauer

fou un polític alemany, canceller de la República Federal Alemanya entre els anys 1949 i 1963. Se'l considera un dels quatre pares de l'actual Unió Europea, conjuntament amb Jean Monnet, Robert Schuman i Alcide De Gasperi.

Biografia 
Va néixer el 5 de gener de 1876 a la ciutat de Colònia, població situada a l'actual estat alemany de Rin del Nord-Westfàlia. Va estudiar dret a les universitats de Friburg de Brisgòvia, Múnic i Bonn, on es graduà el 1901, i inicià posteriorment la seva carrera d'advocat.

Activitat política 
Membre inicialment del Partit de Centre (Zentrumspartei) abans de la guerra, posteriorment s'afilià a la Unió Demòcrata Cristiana (CDU).

Fou batlle de la seva ciutat natal entre 1917 i 1933, aconseguint d'aquesta forma coquetejar amb la creació d'un estat renà dins d'Alemanya però separat de Prússia a principis de la dècada del 1920. Entre 1922 i 1933 fou així mateix canceller del Consell d'estat prussià. L'any 1933 va ser empresonat per la seva oposició als nazis.

Fou cofundador de la Unió Demòcrata Cristiana d'Alemanya (CDU), successora del Partit de Centre, amb l'esperança d'atreure als protestants, així com els catòlics en un sol partit. Va ser el primer canceller de la República Federal d'Alemanya després de la Guerra entre 1949 i 1963, un període que abasta la major part de l'etapa preliminar de la Guerra Freda i on veié com l'Alemanya Occidental fou separada políticament d'Alemanya Oriental mitjançant la creació de dos estats independents.

Adenauer va iniciar la reconstrucció de l'Alemanya Occidental i va ajudar a convertir la nació en una potència econòmica gràcies a l'ajuda del Pla Marshall, sense oblidar la reconciliació d'Alemanya amb França i les altres potència aliades. Sota el govern d'Adenauer a la RFA li va ser permès rearmar-se i unir-se a l'Organització del Tractat de l'Atlàntic Nord (OTAN). Adenauer també va obrir relacions diplomàtiques amb la Unió Soviètica i la resta del bloc de l'Est, aconseguint l'any 1954 el Premi Internacional Carlemany, concedit per la ciutat d'Aquisgrà, en reconeixement dels seus ideals europeistes i de reconciliació. L'any 1955 va assolir assegurar l'alliberament dels últims presoners de guerra alemanys.

El 1959 va considerar breument presentar-se per a la Presidència d'Alemanya, però en lloc d'això va escollir un candidat, Heinrich Lübke, al que considerava prou feble com per a no interferir en els seus assumptes com a canceller.

L'any 1962 es va produir l'escàndol Spiegel, quan la policia va arrestar per ordre del gabinet a cinc periodistes del setmanari Spiegel, acusant-los de traïció, específicament per publicar un memoràndum detallant suposats punts febles en les forces armades alemanyes. Els membres del gabinet que pertanyien al Partit Democràtic Lliure van renunciar als seus llocs al novembre del mateix any, i el Ministre de Defensa Franz Josef Strauss, líder de la Unió Demòcrata Cristiana d'Alemanya, va ser expulsat del govern, igual que els membres del gabinet que formaven part del mateix partit. Adenauer es va veure forçat a renunciar a la Cancilleria i fou succeït per Ludwig Erhard, encara que va romandre com líder de la CDU fins a l'any 1966. El 1963 Adenauer i el president francès Charles de Gaulle van signar el 22 de gener en el Palau de l'Elisi el Tractat Germà-Francès d'Amistat. Aquest conveni va passar a la història amb el nom de Tractat de l'Elisi.

L'estil autocràtic d'Adenauer va crear bastant descontentament polític, la qual cosa va acabar desencadenant les Revoltes estudiantils de la dècada del 1960 i l'ascens al poder del partit Social-Demòcrata l'any 1969. El seu control de la CDU va finalitzar quan el congrés d'aquest partit de l'any 1966 va designar a un administrador general amb el poder per a organitzar al partit. Durant el seu govern, molts científics alemanys van emigrar als Estats Units d'Amèrica a la recerca d'un ambient d'investigació més liberal.

Moltes converses d'Adenauer amb periodistes selectes revelen el brillant coneixement polític que posseïa. Per exemple, va preveure detalladament com el desenvolupament econòmic acabaria per iniciar la caiguda del règim comunista en Europa de l'Est.

Honors 
  Creu al Mèrit de Guerra (Prússia, 1917)
  Creu de Ferro de 2a classe (Prússia, 1918)
  Cavaller de l'orde de l'Àliga Vermella (Prússia, 1918)
 Honor per Serveis a la Creu Roja (Àustria-Hongria, 1922)
  Medalla d'or de la condecoració d'Honor pels Serveis a la República d'Àustria (1927)
  Gran Creu de l'orde del Mèrit Civil (Espanya, 1928)
  Medalla de la Creu Roja Alemanya (1922)
  Gran Creu Magistral de l'orde Sobirana i Militar de Malta (1951)
  Gran Creu de l'orde de la Creu del Sud (Brasil, 1953)
  Gran Creu de l'orde del Sol (Perú, 1953)
  Gran Creu de l'orde de Maig (Argentina, 1953)
  Gran Creu de l'orde de Boyacà (Colòmbia, 1953)
  Gran Creu de l'orde al Mèrit de la República Italiana (1953)
  Gran Creu de classe Especial de l'orde al Mèrit de la República Federal Alemanya (1954)
  Orde de Jordi I (Grècia, 1954)
  Gran Creu al Mèrit (Xile, 1954)
   Medalla de la Creu Roja Alemanya de 1a classe (1954)
 Premi Internacional Carlemany com a "poderós promotor d'una Europa unida" (1954)
  Gran Cordó de l'orde de l'Alliberador (Venezuela, 1954)
  Gran Creu de l'orde de Juan Pablo Duarte (República Dominicana, 1954)
  Gran Creu de l'orde de la Santíssima Trinitat (Etiòpia, 1954)
  Gran Creu de l'orde nacional al Mèrit (Equador, 1955)
  Gran Creu de l'orde del Falcó (Islàndia, 1955)
  Gran Creu de l'orde del Còndor dels Andes (Bolívia, 1955)
  Gran Creu de l'orde de la Corona (Pèrsia, 1955)
  Gran Cordó de l'orde de la Corona (Tailàndia, 1955) 
  Gran Creu amb Banda de l'orde de l'Àliga Asteca (Mèxic, 1955)
  Gran Creu amb Estrella de Plata de l'orde de Matías Delgado (El Salvador, 1955)
  Gran Creu de l'orde nacional haitià d'Honor i Mèrit (Haití, 1955)
  Orde de l'Esperó d'Or (Santa Seu, 1955)
  Gran Creu de l'orde Militar de Crist (Portugal, 1956)
  Gran Creu de l'orde de Leopold (Bèlgica, 1956)
  Gran Creu de la Condecoració d'Honor pels Serveis a la República d'Àustria (1956)
  Gran Creu de Cavaller de l'orde de Sant Miquel i Sant Jordi (Regne Unit, 1956).
  Gran Creu de l'orde de Carlos Manuel Céspedes (Cuba, 1957)
  Gran Creu de l'orde ducal de la Corona de Roure (Luxemburg, 1957)
  Cavaller honorífic de l'orde de Cavallers Teutònics de l'Hospital de Santa Maria de Jerusalem (1958)
  Orde al Mèrit (Baviera, 1958)
  Gran Creu amb Placa de Plata de l'orde de Rubén Darío (Nicaragua, 1959)
  Gran Cordó de l'orde del Sol Naixent (Japó, 1960)
  Gran Creu de l'orde de l'Estrella d'Àfrica (Libèria, 1960)
  Gran Cordó de classe especial de l'orde de l'Elefant Blanc (Tailàndia, 1960)
  Gran Creu de l'orde del Lleó Neerlandès (Països Baixos, 1960)
  Orde de Nishan-i-Imtiaz de 1a classe (Pakistan, 1961)
  Gran Creu de l'orde Nacional del Lleó (Senegal, 1961)
  Gran Creu de l'orde de l'Alliberador San Martín (Argentina, 1962)
  1a Classe de l'orde de la República (Sudan, 1962)
  Gran Creu de la Legió d'Honor (França, 1962)
  Gran Creu de l'orde Nacional de la República de Madagascar (1962)
  Orde Suprem del Crist (Santa Seu, 1963)
  Orde Nishan-e-Lamar de 1a classe amb Collar de Lamar-e-Alaa (Afganistan, 1963)
  Gran Cordó de l'orde del Sol Naixent amb Flors de Paulònia (Japó, 1963)
  Gran Creu de l'orde del Sant Sepulcre de Jerusalem (Santa Seu, 1964) 
  Gran Creu de l'orde de la Virtut (Camerun, 1964)
  Gran Creu de l'orde d'Isabel la Catòlica (Espanya, 1967)

Llegat 
Adenauer va ser el motiu principal d'una de les monedes d'or commemoratives més recents i famoses: la Moneda commemorativa dels 3 pioners de la Unió Europea, emesa el 2002. L'anvers mostra els retrats i els noms de Robert Schuman, Paul-Henri Spaak i Konrad Adenauer.

Els governs d'Adenauer

Primer govern 
 Konrad Adenauer (CDU) – Canceller
 Franz Blücher (FDP) – Vice Canceller i Ministre d'Afers del Plan Marshall
 Gustav Heinemann (CDU) – Ministre de l'Interior
 Fritz Schäffer (CSU) – Ministre de Finances
 Thomas Dehler (FDP) – Ministre de Justícia
 Ludwig Erhard (CDU) – Ministre d'Economia
 Anton Storch (CDU) – Ministre de Treball i Afers Socials
 Wilhelm Niklas (CSU) – Ministre d'Alimentació, Agricultura i Boscos
 Hans-Christoph Seebohm (DP) – Ministre de Transport
 Eberhard Wildermuth (FDP) – Ministre de Construcció
 Hans Schuberth (CSU) – Ministre de Correus i Comunicacions
 Hans Lukaschek (CDU) – Ministre de Persones Desplaçades, Refugiats i Víctimes de Guerra
 Jakob Kaiser (CDU) – Ministre d'Afers de Tota Alemanya
 Heinrich Hellwege (DP) – Ministre dels Afers del Bundesrat

Canvis
 13 d'octubre de 1950 – Robert Lehr (CDU) succeí Heinemann com a Ministre de l'Interior.
 15 de març de 1951 – Konrad Adenauer esdevingué Ministre d'Afers Exteriors a més d'exercir com a Canceller quan els aliats permeteren que tornés el càrrec.
 19 de juliol de 1952 – Fritz Neumayer (FDP) succeí Wildermuth (va morir el 9 de març) com a Ministre de Construcció.

Segon govern 
 Konrad Adenauer (CDU) – Canceller i Ministre d'Afers Exteriors
 Franz Blücher (FDP) – Vice Canceller i Ministre de Cooperació Econòmica
 Gerhard Schröder (CDU) – Ministre de l'Interior
 Fritz Schäffer (CSU) – Ministre de Finances
 Fritz Neumayr (FDP) – Ministre de Justícia
 Ludwig Erhard (CDU) – Ministre d'Economia
 Anton Storch (CDU) – Ministre de Treball i Afers Socials
 Heinrich Lübke (CDU) – Ministre d'Alimentació, Agricultura i Boscos
 Hans-Christoph Seebohm (DP) – Ministre de Transport
 Viktor-Emanuel Preusker (FDP) – Ministre de Construcció
 Franz-Josef Wuermeling (CDU) – Ministre d'Afers Familiars
 Franz Josef Strauss (CSU) – Ministre de Tasques Especials
 Robert Tillmanns (CDU) – Ministre de Tasques Especials
 Waldemar Kraft (GB/BHE) – Ministre de Tasques Especials
 Hermann Schäfer (FDP) – Ministre de Tasques Especials
 Siegfried Balke – Ministre de Correus i Comunicacions
 Theodor Oberländer (GB/BHE) – Ministre de Persones Desplaçades, Refugiats i Víctimes de Guerra
 Jakob Kaiser (CDU) – Ministre d'Afers de Tota Alemanya
 Heinrich Hellwege (DP) – Ministre dels Afers del Bundesrat

Canvis
 7 de juny de 1955 – Theodor Blank (CDU) esdevingué Ministre de Defensa when that post is revived.
 8 de juny de 1955 – Heinrich von Brentano (CDU) succeí Adenauer com a Ministre d'Afers Exteriors. Hans-Joachim von Merkatz (DP) succeí Hellwege com a Ministre dels Afers del Bundesrat.
 19 d'octubre de 1955 – Franz Josef Strauss (CSU) esdevingué Ministre d'Afers Atòmics
 12 de novembre de 1955 – Tillmanns deixa el gabinet.
 16 d'octubre de 1956 – Franz Josef Strauss (CSU) succeí Blank com a Ministre de Defensa. Hans-Joachim von Merkatz succeí Neumayr com a Ministre de Justícia. Kraft i Schäfer abandonaren el govern. Siegfried Balke (CSU) succeí Strauss com a Ministre d'Afers Atòmics.
 15 de novembre de 1956 – Ernst Lemmer (CDU) succeí Balke com a Ministre de Correus i Comunicacions.

Tercer govern 
 Konrad Adenauer (CDU) – Canceller
 Ludwig Erhard (CDU) – Vice Canceller i Ministre d'Economia
 Heinrich von Brentano (CDU) – Ministre d'Afers Exteriors
 Franz Josef Strauss (CSU) – Ministre de Defensa
 Gerhard Schröder (CDU) – Ministre de l'Interior
 Franz Etzel (CDU) – Ministre de Finances
 Fritz Schäffer (CSU) – Ministre de Justícia
 Theodor Blank (CDU) – Ministre de Treball i Afers Socials
 Heinrich Lübke (CDU) – Ministre d'Alimentació, Agricultura i Boscos
 Hans-Christoph Seebohm (DP) – Ministre de Transport
 Paul Lücke (CDU) – Ministre de Construcció
 Franz-Josef Wuermeling (CDU) – Ministre de Família i Joventut 
 Richard Stücklen (CSU) – Ministre de Correus i Comunicacions
 Theodor Oberländer (CDU) – Ministre de Persones Desplaçades, Refugiats i Víctimes de Guerra
 Ernst Lemmer (CDU) – Ministre d'Afers de Tota Alemanya
 Hans-Joachim von Merkatz (DP) – Ministre de Bundesrat i d'Afers d'Estat
 Siegfried Balke (CSU) – Ministre d'Energia Nuclear i Aigua
 Hermann Lindrath (CDU) – Ministre de les Possessions Econòmiques Federals

Canvis
 13 de setembre de 1959 – Werner Schwarz (CDU) succeí Lübke com a Ministre d'Alimentació, Agricultura i Boscos.
 5 d'abril de 1960 – Oberländer dimití com a Ministre de Persones Desplaçades, Refugiats i Víctimes de Guerra.
 4 de maig de 1960 – Hans Wilhelmi (CDU) succeí Lindrath (va morir el 27 de febrer) com a Ministre de les Possessions Econòmiques Federals.
 27 d'octubre de 1960 – Hans-Joachim von Merkatz (CDU) esdevingué Ministre de Persones Desplaçades, Refugiats i Víctimes de Guerra.

Quart govern 
 Konrad Adenauer (CDU) – Canceller
 Ludwig Erhard (CDU) – Vice Canceller i Ministre d'Economia
 Gerhard Schröder (CDU) – Ministre d'Afers Exteriors
 Franz Josef Strauss (CSU) – Ministre de Defensa
 Hermann Höcherl (CSU) – Ministre de l'Interior
 Heinz Starke (FDP) – Ministre de Finances
 Wolfgang Stammberger (FDP) – Ministre de Justícia
 Theodor Blank (CDU) – Ministre de Treball i Afers Socials
 Werner Schwarz (CDU) – Ministre d'Alimentació, Agricultura i Boscos
 Hans-Christoph Seebohm (CDU) – Ministre de Transport
 Paul Lücke (CDU) – Ministre de Construcció
 Franz-Josef Wuermeling (CDU) – Ministre de Família i Joventut
 Elisabeth Schwarzhaupt (CDU) – Ministre de Salut
 Walter Scheel (FDP) – Ministre de Cooperació Econòmica
 Heinrich Krone (CDU) – Ministre de Tasques Especials
 Richard Stücklen (CSU) – Ministre de Correus i Comunicacions
 Wolfgang Mischnick (FDP) – Ministre de Persones Desplaçades, Refugiats i Víctimes de Guerra
 Ernst Lemmer (CDU) – Ministre d'Afers de Tota Alemanya
 Hans-Joachim von Merkatz (CDU) – Ministre de Bundesrat i d'Afers d'Estat
 Siegfried Balke (CSU) – Ministre d'Energia Nuclear i Aigua
 Hans Lenz (FDP) – Ministre del Tresor Federal

Canvis
 19 de novembre de 1962 Ewald Bucher (FDP) succeí Stammberger com a Ministre de Justícia. Werner Dollinger (CSU) succeí Lenz com a Ministre del Tresor Federal.
 14 de desembre de 1962 – Rolf Dahlgrün (FDP) succeí Starke com a Ministre de Finances. Bruno Heck (CDU) succeí Wuermeling com a Ministre de Família i Joventut. Hans Lenz (FDP) entrà al govern com a Ministre d'Investigació Científica. Rainer Barzel (CDU) succeí Lemmer com a Ministre d'Afers de Tota Alemanya. Alois Niederalt (CSU) succeí Merkatz com a Ministre de Bundesrat i d'Afers d'Estat. El Ministeri d'Energia Nuclear i Aigua va ser abolit, i Balke abandonà el govern.
 9 de gener de 1963 – Kai-Uwe von Hassel (CDU) succeí Strauss com a Ministre de Defensa.

Referències

Enllaços externs 
  Premi Internacional Carlemany

Cancellers d'Alemanya
Membres del Bundestag per la Unió Demòcrata Cristiana d'Alemanya
Alcaldes alemanys
Persones de Colònia
Distingits amb l'Orde del Mèrit de la República Federal d'Alemanya
Gran Creu de la Legió d'Honor
Gran Creu de l'Orde al Mèrit de la República Italiana
Gran Creu de l'orde del Lleó Neerlandès
Gran Creu de l'orde d'Isabel la Catòlica
Gran Creu de l'orde de la Creu del Sud
Guanyadors del Premi Internacional Carlemany
Alumnes de la Universitat de Bonn
Membres de l'orde del Sant Sepulcre de Jerusalem
Gran Creu de Cavaller de l'orde de Sant Miquel i Sant Jordi
Alumnes de la Universitat de Múnic
Alumnes de la Universitat de Friburg de Brisgòvia
Morts a Rin del Nord-Westfàlia
Persona de l'Any de la Revista Time
Ministres d'Afers Exteriors d'Alemanya
Doctors honoris causa per la Universitat Harvard
Doctors honoris causa per la Universitat de Colúmbia
Doctors honoris causa per la Universitat d'Ottawa
Doctors honoris causa per la Universitat Tècnica de Berlín
Doctors honoris causa per la Universitat de Keiō
Doctors honoris causa per la Universitat de Friburg de Brisgòvia
Doctors honoris causa per l'Institut Weizmann
Diplomàtics alemanys
Polítics de Rin del Nord-Westfàlia
Membres de la primera legislatura del Bundestag
Membres de la segona legislatura del Bundestag