alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Ричард Бах

Ричард Бах (собственото име на английски, фамилията ) е американски писател на научна фантастика. Роден е в Оук Парк, щата Илинойс, САЩ. По майчина линия е пряк потомък на прочутия немски композитор Йохан Себастиан Бах. През 1959 г. завършва Калифорнийския университет в Лонг Бийч. В армията служи в авиационните части. След армията работи като пилот каскадьор и конструктор. Сътрудничи като журналист в сп. „Флаинг“. Публикувал е популяризаторските книги за авиация –„Чужденец на земята“, „Биплан“ и „Нищо случайно“.

След като през 1970 година „Джонатан Ливингстън Чайката“ му донася голяма популярност в САЩ и Европа, издава книгите „Дарът на крилата“, „Илюзии“, „Няма толкова далечно място“. Втората му съпруга актрисата Лесли Периш, която среща през 1973 г., по-късно е траен съавтор на Ричард Бах (романите „Мост през вечността“ и „Едно“).

Следващата му книга „Бягство от сигурността“ излиза през 1995 година. А през 2008 г. излиза от печат и последната – „Живот под хипноза“.

Библиография 
 Stranger to the Ground (1963)
 Biplane (1966)
 Nothing by Chance (1969)
 Jonathan Livingston Seagull (1970)
 A Gift of Wings (1974)
 There's No Such Place As Far Away (1976)
 Illusions: The Adventures of a Reluctant Messiah (1977)
 The Bridge Across Forever: A Love Story (1984)
 One (1988)
 Running from Safety (1995)
 Out of My Mind (2000)
 The Ferret Chronicles (пет повести):
 Air Ferrets Aloft (2002)
 Rescue Ferrets at Sea (2002)
 Writer Ferrets: Chasing the Muse (2002)
 Rancher Ferrets on the Range (2003)
 The Last War: Detective Ferrets and the Case of the Golden Deed (2003)
 Curious Lives: Adventures from the Ferret Chronicles (2005) Hampton Roads Publishing Company, ISBN 1-57174-457-6
 Flying: The Aviation Trilogy (2003) Scribner, ISBN 0-7432-4747-7
 Messiah's Handbook: Reminders for the Advanced Soul (2004), ISBN 1-57174-421-5
 Hypnotizing Maria (2009), Hampton Roads Publishing Company, ISBN 1-57174-623-4
 Thank Your Wicked Parents: Blessings from a Difficult Childhood (2012), Rainbow Ridge, ISBN 978-1-937907-02-0
 Travels with Puff: A Gentle Game of Life and Death (2013), NiceTiger, ISBN 978-1-937777-03-6

Външни препратки 

 Официален сайт 
 Фенсайт за Ричард Бах 
 Книги на Ричард Бах в Спиралата 

Американски романисти
Американски писатели фантасти
Американски военни летци
Американски каскадьори
Родени в Илинойс
Пиер Бул

Пиер-Франсоа-Мари-Луис Бул () е френски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е в Авиньон на 21 февруари 1912 Следва за електроинженер в Париж.

През 1938 г. се премества в Малайзия, близо до Куала Лумпур, където започва работа като надзирател в каучукова плантация. След избухването на Втората Световна Война се присъединява към армията в Индокитай. По време на окупацията на родината му от германските войски Бул става член на френската съпротива в Сингапур и служи като таен агент под името Питър Джон Рул. През 1942 г. попада в плен на японците при река Меконг и прекарва две години, работейки в пленнически лагер край Сайгон. Успява да избяга и служи в Британските специални части. След края на войната пътешества отново до Малайзия и Камерун.

Пиер Бул се завръща във Франция, носейки със себе си впечатления за екзотични кътчета, но и опит от безсмисления ужас на войната. През 1950 година излиза първият му роман, „Уилям Конрад“, базиран на записките в собствения му дневник по време на пленничеството му. Големият успех идва с „Мостът на река Куай“ (1952 г.) – история за противопоставянето между европейски и японски предразсъдъци и приятелството между войници, чийто финал носи така характерната за автора горчива ирония. По-късно, през 1957 г. е филмиран в едноименния филм, придобива световна известност и печели редица престижни награди, между които и шест на Филмовата академия от общо осем номинации.

Първите му стъпки в научнофантастичния жанр раждат „Абсурдни приказки“ (1953). Следват „E=MC2“ (1957), „Човекът, който мразеше машините“ (1957), „Градината на Канашима“ (1964), „Благотворителни истории“ (1965), „Quia Absurdum“ (1970), „Игри на разума“ и др.

Бул не се отказва и от реализма – „Лицето“ (1953), „Палач“ (1954), „Изпитанието на белите хора“ (1955), „Другата страна на монетата“ (1958), „За благородна кауза“ (1960), „Професията на Господ Бог“ (1960), „Фотографът“ (1967), „Ушите на джунглата“ (1972).

През 1963 г. излиза книгата на Бул „Планетата на маймуните“, която прави своя автор много популярен. По нея е направен филм през 1968 г., а по-късно е пуснат и сериал. Знаменитият му роман „Планетата на маймуните“ и до днес остава един от шедьоврите не само на научната фантастика, но и на световната литература като цяло. Едно криво огледало на нашата цивилизация, показващо едновременно едно невероятно, но и твърде възможно бъдеще, в което самоуверената гордост на човешката раса я обрича на гибел.

Библиография 
 Планетата на маймуните. Роман. Биб. Галактика, No.42. Прев. Райна Стефанова. Варна: Георги Бакалов, 1983.
 Сърцето и галактиката или Ева = MC2. Биб. Галактика, No.98. Сборник разкази и новели. Състав. и прев. Райна Стефанова. Варна: Георги Бакалов, 1989.
 Археологът и тайнството на Нефертити. Роман. Прев. Златко Стайков. С.: Кралица Маб, 2007. ISBN 978-954-533-074-2.

Източници

Външни препратки 
 
 
 

Френски писатели фантасти
Хора от Прованс-Алпи-Лазурен бряг
Погребани на Пер Лашез
Алфред ван Вогт

Алфред Елтън ван Вогт () е писател на научна фантастика, ключова фигура за Златния век на научната фантастика.

Биография и творчество 
Роден е в Гретна, Канада и до 1944 г. живее в Канада. Първият му разказ „Черният разрушител“ е публикуван през 1939 г. на страниците на списание „Astounding Science Fiction“. Преди началото на Втората световна война вече е познат на издателите на списания за научна фантастика в Америка. Тогава редактор на „Astounding Science Fiction“ е Джон Кемпбъл. Алфред ван Вогт е един от авторите участвали в изграждането на твърдата научна фантастика в САЩ.

По-рано е правил опити да пробие с други жанрове, но срещата му с Джон Кемпбъл го насочва към жанра, в който пише до края на живота си. През годините след края на Втората световна война пише активно разкази и по-дълги произведения, придържайки се към стила „космическа опера“. Неговият пръв роман „Слен“ излиза през 1940 г. През следващите години написва още около 10 романа, както и много разкази.

В началото на 1950-те години прекъсва писаелската си дейност, като към нея се връща след десетилетие. Тогава излизат романите „Децата на утрешния ден“ (1970), „Мрак в Диамантия“ (1972) и много други.

През 1990-те години Алфред ван Вогт прекратява работата си в литературата. Умира през 2000 г. от усложнения, вследствие на пневмония.

Произведения

Цикли

„Linn“ („Империя на атома“) 
 Empire of the Atom (Империята на атома)
 The Wizard of Linn

„Linn Stories“ („Империя на атома“ – разкази) 
 Hand of the Gods
 The Barbarian
 Home of the Gods

Цикъл „Null-A“ („Светът на не-А“) 
 The World of Null-A (Светът на не-А)
 The Players of Null-A (Играчите на не-А)
 Null-A Three

Цикъл „The Weapon Shops of Isher“ („Оръжейните магазини“) 
 The Weapon Shops of Isher
 The Weapon Makers (Оръжейните майстори)

Романи

Повести и разкази

Източници 

  Биография и библиография във „Fantasticfiction“
 

Американски писатели фантасти
Канадски писатели фантасти
Починали от пневмония
Джак Ванс

Джек Холбрук Ванс () е американски писател на научна фантастика и фентъзи.

Биография и творчество 
Роден е в Сан Франциско и е учил в Калифорнийският щатски университет – Бъркли. Има бакалавърска степен по хуманитарни науки от 1942 г. Първият му разказ – „Мислител“ е публикуван през лятото на 1945 г. на страниците на списание „Thrilling Wonder Stories“. След 1945 г. се занимава професионално с литература.

През своята писателска кариера Джек Ванс пише в много широк жанров обхват – от научна фантастика и фентъзи („The Space Pirate“, „The Dragon Masters“ и др.) до детективски романи. Някои от детективските му романи са публикуван и под псевдонима Елъри Куин. Той е носител на наградите Хюго, Небюла и Юпитер.

На български език е публикувана първата книга от серията „Умираща Земя“, под заглавието „Залезът на Земята“, 1997 г., издателска къща „Камея“. Целият цикъл съдържа:
1. The Dying Earth (1950)
2. The Eyes of the Overworld (1966)
3. Cugel's Saga (1966)
Morreion (1968)
The Seventeen Virgins (1974)
The Bagful of Dreams (1979)
4. Rhialto the Marvellous (1984)
The Laughing Magician (1997)
The Tales of the Dying Earth (omnibus) (2000)

Вижте също 
 Златен век на научната фантастика

Източници

Външни препратки 
 

Носители на награда „Хюго“
Носители на награда „Небюла“
Носители на световна награда за фентъзи
Американски писатели фантасти
Американски фентъзи писатели
Родени в Сан Франциско
Починали в Оукланд (Калифорния)
Джон Варли

Джон Хърбърт Варли () е американски писател на научна фантастика.

Биография и творчество 
Роден е на 9 август 1947 г. в Остин, щат Тексас и е учил в Мичиганския държавен университет. Първият му публикуван разказ – Picnic on Nearside излиза през 1974 г. на страниците на списание Fantasy & Science Fiction и скоро след това се превръща в един от най-популярните американски писатели през 1970-те и 1980-те години. За неговите творби е присъща по-голяма сложност на съдържанието в сравнение на произведенията на другите негови съвременници.

Негови произведения са носители на две награди Небюла, три награди Хюго и пет премии Локус.

Произведения

Самостоятелни романи 
 Millennium (1983)
 Tango Charlie and Foxtrot Romeo (1991)
 Mammoth (2005)
 Slow Apocalypse (2012)

Поредица „Осем свята“ (Eight Worlds) 
 The Ophiuchi Hotline (1977)Гореща линия Офиучи, изд. „Камея“ (1995), прев. Любомир Спиров
 The Persistence of Vision (1978)Постоянство на възприятието, сп. „Фантастични истории“ бр. 8 (1992), прев. Юлиян СтойновУпорството на възприятието, алм. „Фантастика“ (2009), прев. Юлиян Стойнов, , Калин Ненов
 Blue Champagne (1986)
 Irontown Blues (2018)

Поредица „Гея“ (Gaea) 
 Titan (1979)Титан, изд. „Камея“ (1997), прев. Ангел Ангелов	
 Wizard (1980)Магьосница, изд. „Камея“ (1995), прев. Елка Георгиева
 Demon (1984)Демон, изд. „Камея“ (1997), прев. Елка Георгиева

Поредица „Метал“ (Metal) 
 Steel Beach (1992)
 The Golden Globe (1998)

Поредица „Гръмотевици и светкавици“ (Thunder and Lightning) 
 Red Thunder (2003)
 Red Lightning (2006)
 Rolling Thunder (2008)
 Dark Lightning (2014)

Сборници 
 The Barbie Murders (1980)
 The John Varley Reader (2004)
 Good-Bye, Robinson Crusoe (2013)

Новели 
 Press Enter (1984) – награда „Хюго“ и „Небюла“Натиснете ENTER, сп. „Омега“ бр.1 (1990), прев. Людмила Георгиева
 The Persistence of Vision (1978) – награда „Хюго“ и „Небюла“Постоянство на възприятието в сборника „Фантастични истории“ (1992), прев. Юлиян Стойнов

Източници

Външни препратки 
 

Американски писатели фантасти
Носители на награда „Хюго“
Носители на награда „Небюла“
Родени в Остин
Никола Пашич

Никола Пашич () е сръбски политик от български произход, на няколко пъти министър-председател на Кралство Сърбия (1891 – 1892, 1904 – 1905, 1906 – 1908, 1909 – 1911, 1912 – 1918), както и министър-председател на Кралството на сърби, хървати и словенци (1918, 1921 – 1924, 1924 – 1926).

Биография 
Никола Пашич е роден на 31 декември 1845 година в село Велики извор, Зайчарско, основано през XVIII век от бежанци от Голям извор по време на Тетевенското преселване във Видинско. Според сръбската историография самият Пашич извежда произхода си от Тетово в Македония, а връзката с Тетевен е объркване на имената. Баща му умира и майка му се жени повторно за сърбин, хлебар, който го осиновява и му дава името си (Пашич).

Първоначално Никола Пашич се проявява през 1870 г., като виден оратор на младата Радикална партия. На изборите на 7 септември 1883 г., партията печели мнозинство и се сблъсква с крал Милан, обявил се строго срещу нея. След Тимошката буна от 1883 г. Пашич бяга с неколцина от своите привърженици във Видин, където известно време се укрива от сръбските власти. Като водач на въстанието получава смъртна присъда, но след абдикацията на крал Милан през 1889 г. е амнистиран.

За шестгодишен период (1883-1889) със съдействието на българските власти (в лицето на тогавашния министър на вътрешните работи Константин Стоилов) пребивава в София, препитавайки се като строителен предприемач. Тук той постъпва за малко на работа в Министерството на вътрешните работи. Занимава се основно с частна практика, като инженер-строител. По негов план и под негово ръководство трябвало да се издигне в София сградата на Софийския градски дом, чиито основи полага. Върху мястото на този непостроен дом, днес се намира Българска народна банка.

Като съосновател (със Светозар Маркович) и водач на най-влиятелната партия в тогавашна Сърбия, кариерата на Пашич върви по възходяща линия. В 1905 година по негова инициатива се създава Сърбомакедонският комитет. Като ръководител на Радикалната партия той е натоварван многократно да съставя кабинета на Сърбия. Пашич оглавява сръбското правителство през най-съдбоностните за Сърбия години - на Балканската и Първата световна война.

Никола Пашич се проявява като извънредно ловък и далновиден политик. Той е известен с проруската си политика преди и по време на Първата световна война. Изиграва основна роля в създаването на Кралството на сърби, хървати и словенци (по-късно Югославия).

Името на Пашич носи един от централните площади в Белград.

Бележки 

Сръбски политици
Министър-председатели на Сърбия
Министър-председатели на Югославия
Сърби от български произход
Сръбски бизнесмени
Сръбски строители
Град Зайчар
Починали в Белград
Черен лебед

Черният лебед (Cygnus atratus) е едър представител на семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Прилича по форма тялото на Немият лебед, но е по-дребен и оцветен в черно. Теглото му достига 8 кг. Няма изразен полов диморфизъм. Оперението му е в черно с бели участъци под крилете. Клюнът му е червен с бяла лента в средата.

Разпространение 

Произхожда от Австралия, но е внесен в Нова Зеландия и успешно аклиматизиран в Европа (включително и България), Азия и Северна Америка, където живее в полудиво състояние, като паркова птица. Води заседнал начин на живот. Обитава крайбрежните участъци на езера, язовири и големи реки, като понякога можем да го срещнем и в близост до соленоводни басейни.

Начин на живот и хранене 
Храни се с водна и наземна растителност, трева. Понякога яде и животинска храна, дребни рибки които търси на дълбочина до метър.

Размножаване 
Моногамна птица, гнезди на малки островчета, които най-често изгражда сам посред водните басейни. Снася 1-7 бели яйца. Малките се излюпват достатъчно развити за да се хранят и придвижват самостоятелно. Двамата родители се грижат заедно за малките.

Допълнителни сведения 
В България е защитен вид.

Източници 

Лебеди
Фауна на Палеарктика
Олбор

О̀лбор () е град в Северна Дания, до 2007 г. център на амт Северен Ютланд., а от 2007 г. център на регион (област) Северен Ютланд.

Разположен е на южния бряг на протока Лимфьорден. Градът има население от 130 853 души според преброяването към 1 януари 2014 г.

Възниква като пристанище и търговски център още през 700 г. сл. Хр. Първите търговски привилегии датират от 1342 г.

Развива се като град на тежката индустрия. Корабостроителна, химическа, циментова, текстилна, рибна и пивоварна промишленост. Има международна аерогара, пристанище и железопътна гара. Морско училище.

Олбор е седалище на лутеранска епископия.

Футболният клуб на града носи името „Олбор Фодболд“. Неговият отбор е сред най-популярните датски футболни тимове.

Личности 
 Родени в Олбор

Източници

Външни препратки 
 Уебсайт на града
Орхус

О̀рхус () е град в Централна Дания, административен център на амт Орхус. Разположен е на източния бряг на полуостров Ютландия. Градът е седалище на епископия от 951 г., а катедралата от 13 век е най-голямата църква в Дания. Основан е през 8 век по време на викингите, той е най-старият град в Скандинавия, а също така е и вторият по големина град в Дания след столицата Копенхаген. Население 237 551 души (към 1 януари 2008).

Родени в Орхус 
 Оле Кристенсен Рьомер (1644 – 1710), датски учен
 Ернесто Далгас (1871 – 1899), датски поет и философ
 Бярне Строуструп (р. 1950), датски компютърен програмист

Побратимени градове 
  Гьотеборг, Швеция
  Берген, Норвегия
  Какорток, Гренландия
  Санкт Петербург, Русия, от 1989 г.
  Турку, Финландия, от 1946 г.
  Харбин, Китай

Вижте също 
 Орхуски университет
 АГФ Орхус

Източници

Външни препратки 
 Уебсайт на града
Оденсе

О̀денсе (, произношение) е град в Централна Дания, област Южна Дания, административен център на амт Фюн и община Оденсе.

Разположен е на остров Фюн, има население 170 327 души от преброяването към 1 януари 2013 г.

Население

Личности 
 Родени в Оденсе
 Ханс Кристиан Андерсен (1805-1875), датски писател
 Якоб Пиил (р. 1973), датски колоездач и треньор

Побратимени градове 
  Измир, Турция
  Йостершунд, Швеция
  Катовице, Полша
  Киев, Украйна
  Клаксвик, Фарьорски острови
  Норшьопинг, Швеция
  Сейнт Олбанс, Англия
  Тампере, Финландия
  Тронхайм, Норвегия

Външни препратки 
  Уебсайт на града
Тарту

Та̀рту (; ; ; ) е град в Източна Естония, втори по големина в страната. Административен център на едноименната област Тарту.

За разлика от Талин – днешната политическа и финансова столица на Естония, Тарту често е определян като нейния интелектуален и културен център, най-вече заради това че Тартуският университет е най-старият и уважаван университет в страната.

Градът е разположен на река Емайъги и има население 101 965 души към 1 януари 2007 г.

Известни личности 
Родени в Тарту
 Алар Карис (р. 1958), политик
 Карл Рас (Карл А. Рассь, 1855 – 1898), български военен
 Ено Рауд (1928 – 1996), писател

 Починали в Тарту
 Франц Епинус (1724 – 1802), германски физик
 Карл Ернст фон Баер (1792 – 1876), руски изследовател от германски произход

Побратимени градове 
  Турку, Финландия, от 2008 г.
  Упсала, Швеция

Външни препратки 
 Сайт на община Тарту

 
Ханза
Лебеди

Лебедите (Cygnus) са най-едрият род птици в семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежат между 3 и 15 кг. Нямат изразен полов диморфизъм. Лебедите са с едноцветно или двуцветно оперение, най-вече черни и бели. Малките патета са светлосиви, с кафеникави оттенъци. Шията им е дълга и тънка. Не се гмуркат, но плуват много добре. Крилете са дълги и тесни. Летят добре, бързо и стремително.

Разпространение 
Разпространени са в цял свят, с изключение на Антарктида. На много места живеят редом с човека в полудиво състояние или като паркови птици, и по този начин се компенсира намаляването им в естествената им среда на обитание. Повечето видове са прелетни. Обитава крайбрежните участъци на езера, язовири и големи реки, соленоводни басейни, включително морета, океани

На територията на България се срещат следните 4 вида:
 Cygnus atratus – Черен лебед (аклиматизиран)
 Cygnus bewickii – Малък (тундров) лебед (обединяван понякога в един вид с Cygnus columbianus)
 Cygnus cygnus (Linnaeus, 1758) – Поен лебед
 Cygnus olor (J. F. Gmelin, 1789) – Ням лебед

Начин на живот и хранене 
Живеят по двойки, понякога извън размножителния период образуват ята, смесени понякога с други видове. Хранят се с растителна и животинска храна, която търси на дълбочина до метър, метър и половина. Продължителността на живота им е забележителна, има сведения за лебеди, прехвърлили петдесетгодишна възраст.

Размножаване 
Моногамни птици, като двойките често остават заедно за цял живот (оттук и легендите за лебедовата вярност). Мътенето е продължително, най-често над месец. Малките се излюпват достатъчно развити, за да могат да се придвижват и хранят самостоятелно, започват да летят на възраст 3 – 5 месеца. Родителите защитават много активно и успешно гнездото и малките от нападения на хищници.

Допълнителни сведения 
На много места по света лебедите живеят в полудиво състояние като паркови птици, и дори дивите популации често се заселват да живеят в близост с хората. Размножават се добре в домашни условия и се чувстват добре в човешка близост. В България всичките представители на рода са защитени от закона.

Списък на видовете 
Род Cygnus – Лебеди
 Вид Cygnus atratus (Latham, 1790) – Черен лебед
 Вид Cygnus buccinator Richardson, 1832 – Лебед тръбач
 Вид Cygnus bewickii – Малък лебед (обединяван понякога в един вид с Cygnus columbianus)
 Вид Cygnus columbianus (Ord, 1815) – Малък лебед американски
 Вид Cygnus cygnus (Linnaeus, 1758) – Поен лебед
 Вид Cygnus melancoryphus (Molina, 1782) – Черношиест лебед
 Вид Cygnus olor (J. F. Gmelin, 1789) – Ням лебед
Вантаа

Ва̀нтаа (,  – Ванда) е град и община във Финландия, провинция Южна Финландия, област Уусимаа.

Придобива статут на град през 1972 г.

География 
Разположен е на едноименната река Вантаа, граничи от север със столицата Хелзинки. Населението му е 198 351 души по данни от преброяването през 2010 г.

Известен е с международното летище Хелзинки-Вантаа, което обслужва и столицата.

Източници

Външни препратки 
 Уебсайт на града
Еспоо

Ѐспоо (; , Ѐсбу) е вторият по големина град и община във Финландия, провинция Южна Финландия, област Уусимаа.

Разположен е в непосредствена близост до Хелзинки, на брега на Финския залив. Има население 305 179 души към 31 декември 2022 г.

Култура 
От Еспоо е финландската метъл група „Чилдрън ъф Бодъм“, както и Norther.

Спорт 
Представителният футболен отбор на града се казва „Хонка“. Дългогодишен участник е във финландската Вейкауслига.

Личности 
Родени
 Кими Райконен (р. 1979), автомобилен състезател, пилот от Формула 1;
 Йени Далман (р. 1981), финландски модел;
 Джей Джей Лехто (р. 1966), автомобилен състезател, пилот от Формула 1;
 Алекси Лайхо (р. 1979), вокалист и китарист на спийд/мелодик дет метъл групата „Чилдрън ъф Будом“;
 Томи Путансу (p.	1974), вокалист в хардрок групата „Лорди“;
 Туомас Планман (р. 1980), музикант във финландската мелодик дет метъл група „Norther“, свири на клавири.
Починали
 Лео Аарио (1906 – 1998), виден финландски географ и геолог.

Побратимени градове 
  Сочи, Русия

Източници

Външни препратки 
 Уебсайт на града
Оулу

О̀улу (,  – Юлеобори) е град и община в централната част на Западна Финландия, център на провинция Оулу.

Основан е от шведския крал Карл IX на 8 август 1605 г.

География 
Разположен е на брега на Ботническия залив. Има население 139 579 души според преброяването през 2010 г.

Спорт 
Представителният футболен отбор на града е на клуб АК Оулу. Играл е в най-горните 2 нива на финландския футбол.

Побратимени градове

Външни препратки 
 Уебсайт на града
Турку

Ту̀рку (на фински Turku, , О̀бу) е град в Югозападна Финландия, център на провинция Западна Финландия.

Разположен е при вливането на река Аура в Балтийско море и има население 176 401 души по данни от преброяването на 31 март 2010 г. Понастоящем е 5-ият по население град във Финландия.

Турку е финландският град с най-дълга история, тъй като е създаден през 13 век. Дълго време след създаването си градът е най-голям по население в страната.

Около 1600 г. Турку е вторият най-голям град в Швеция с население от 4000 жители. В него може да се търгува във всеки ден от седмицата, докато в повечето градове това е позволено само в четвъртък.

. Между 1809 и 1812 г. е бил столица на Финландия. Когато обаче руснаците завладяват Финландия, те решават, че Турку е твърде близо до шведската граница и преместват административните функции на столичния град в Хелзинки.

В Турку е създаден първият кралски университет в страната. В наши дни градът е официално седалище на финландската лутеранска църква. През 1827 г. в Турку се разразява огромен по мащабите си пожар, който унищожава по-голямата част от града.

Побратимени градове 
  Берген, Норвегия от 1946 г.
  Братислава, Словакия от 1976 г.
  Варна, България от 1963 г.
  Гданск, Полша от 1958 г.
  Гьотеборг, Швеция от 1946 г.
  Констанца, Румъния от 1963 г.
  Кьолн, Германия от 1967 г.
  Орхус, Дания от 1946 г.
  Росток, Германия от 1963 г.
  Санкт Петербург, Русия от 1953 г.
  Сегед, Унгария от 1971 г.
  Тарту, Естония от 2008 г.
  Тиендзин, Китай от 2000 г.
  Флоренция, Италия от 1992 г.

Сътрудничество 
  Куресааре, Естония
  Талин, Естония

Известни личности 
 Родени в Турку
 Александер фон Нордман (1803 – 1866), зоолог
 Пааво Нурми (1897 – 1973), лекоатлет
 Арвид Хорн (1664 – 1742), шведски държавник
 Ярно Сааринен (1945 – 1973), мотоциклетен състезател

 Починали в Турку
 Адолф Ернрот (1905 – 2004), генерал

Бележки 

 
Исторически столици
Ханза
Густав I (Швеция)

Гу̀став I Ва̀са () или Густав Ериксон е крал на Швеция от 1523 до 1560, първият от династията Васа‎.

Произход и управление 
Син е на Ерик Юхансон Васа‎, убит през 1520 г. по време на Стокхолмската кървава баня.

През 1520 Густав Васа‎ оглавява въстание срещу датския крал Кристиан II. На 23 август 1521 г. въстаниците го избират за регент на Швеция. На 6 юни 1523 г. Густав Васа е избран за крал и изгонва датчаните от Стокхолм като по такъв начин скъсва с Калмарската уния.

Между 1527 и 1530 г. потушава въстания в Даларна и Смоланд. Води враждебна политика спрямо Любек.

Като крал той въвежда протестантството в Швеция, прави реформа в административната, данъчната, правосъдната система, укрепва шведската централизирана монархия.

Създава постоянна наемна армия, за поддръжката на която се разходва 70% от бюджета на държавата. Също така провежда литературна реформа. Когато умира на 29 септември 1560 г., Густав Васа‎ оставя една добре функционираща и финансово стабилна държава.

Фамилия 
Първи брак: на 24 септември 1531 г. с Катарина фон Саксония-Лауенбург (1513 – 1535); имат един син:

 Ерик XIV (* 1533; † 1577), крал на Швеция (1560 – 1568).

Втори брак: през 1536 г. с Маргарета Лейонхювуд („Лъвската глава“); двамата имат осем деца, от които са известни:

 Йохан III (* 1537; † 1592), крал на Швеция (1568 – 1592)
 Катарина Васа (* 1539; † 1610), принцеса на Швеция и чрез женитба графиня на Източна Фризия (1560 – 1599)
 Сесилия Васа (* 1540; † 1627), принцеса на Швеция и чрез женитба маркграфиня на Баден-Родемахерн (1564 – 1575)
 Анна Мария Шведска (* 1545; † 1610), принцеса от Швеция и чрез женитба пфалцграфиня на Пфалц-Велденц (1592 – 1598)
 Елизабет Шведска (* 1549; † 1597), принцеса от Швеция и чрез женитба херцогиня на Мекленбург-Гюстров-Гадебуш.
 Карл IX (* 1550; † 1611), крал на Швеция и Полша (1604 – 1611)

Вижте също 
 Васа (кораб)

Външни препратки 
 Посольство в Московию 1569 – 1572

Източници 

 Форстен Г. В. Борьба из-за господства на Балтийском море, 1884.
 Lagerqvist L.-O. Gustav Eriksson (Vasa) i Dalarna 1520 – 1521. Minnen, myter och monument. – Stockholm, 1993.

Монарси на Швеция
Династия Васа
Починали в Стокхолм
Арвид Хорн

Граф Арвид Бернхард Хорн () е шведски държавник.

Той е 2 пъти министър-председател на Швеция (1710-1718 и 1720-1738). Второто му управление при крал Фридрих, наричано период на Хорн, успява да изведе страната от тежкото състояние, в което я оставят войните на крал Карл XII.

Министър-председатели на Швеция
Шведски политици
Родени в Турку
Майкъл Арлън

Майкъл Арлън () е британски писател от арменски произход. Роден е в Русе в семейство на арменския търговец Саркис Куюмджиян и съпругата му Сатеник, емигрирали от Османската империя, и е кръстен Дикран Куюмджиян. През 1901 г. родителите му се установяват в Англия. Той става популярен през 1920-те с романите и разказите си, понякога сравнявани с тези на Франсис Скот Фицджералд. По негови разкази са направени редица Холивудски филми като номинирания за Оскар – A Woman of Affairs (1928) с участието на Грета Гарбо и Джон Гилбърт; The Golden Arrow (1936) с участието на Бети Дейвис и Джордж Брент; The Heavenly Body (1944) – с актьори Уилям Пауъл и Хеди Ламар.

Библиография

Романи 
 The London Venture (1920)
 Piracy (1922)
 The Green Hat (1924)
 Young Men in Love (1927)
 Lily Christine (1929)
 Men Dislike Women (1931)
 Man's Mortality (1933)
 Hell! Said the Duchess (1934)
 The Flying Dutchman (1939)

Разкази 
 The Romantic Lady (1921)
 These Charming People (1923)
 May Fair, In Which Are Told the Last Adventures of These Charming People (1925)
 Ghost Stories (1927)
 Babes in the Wood (1930)
 The Crooked Coronet (1937)
 The Ancient Sin and Other Stories (1930)
 The Short Stories of Michael Arlen (1933)

Източници 

Британски писатели
Арменци в България
Арменци в САЩ
Родени в Русе
Починали в Ню Йорк
Карбука

Карбука е тюркски селджукски военачалник, атабег на Мосул и владетел на Джазира (Северна Месопотамия) в края на XI век.

Когато войските на Първия кръстоносен поход обсаждат Антиохия, той решава да откликне на молбата за помощ на местния емир Яги Сиян и да се намеси в междуособиците в Сирия. Това става, едва след като отрядите на другите двама сирийски селджукски емири братята Ридван и Дукак Карбука повеждат войска на запад, но е забавен от неуспешната обсада на Едеса и пристига пред Антиохия няколко дни след превземането ѝ от кръстоносците. Водените от него войски са разединени поради съперничеството между него и Дукак, емира на Дамаск. На 28 юни 1098 г. той понася поражение пред стените на града и е принуден да се оттегли в Джазира.

Източници 

 Маалуф, Амин. „Кръстоносните походи през погледа на арабите“
 Ришар, Жан. ”История на кръстоносните походи", (превел от френски Веселина Илиева), ИК „Рива“ ISBN 954-320-048-3
 Грусе, Рене. „История на кръстоносните походи и Иерусалимското кралство“, том I, част I, ISBN 978-954-584-374-7

История на Мосул
Личности (Мосул)
Селджуци
Военни дейци
Тюркски владетели
Йон Антонеску

Йон Антонеску () е виден политик и маршал на Румъния.

Кариерен военен офицер, участва в Първата световна война. Генералски звания: дивизионен (1937), корпусен (1940), армейски генерал (1941), маршал (1941). Военен аташе в Париж (1922 – 1926) и Лондон (1926). Началник на Генералния щаб (1933 – 1934). Министър на отбраната (1937 – 1938, 1940 – 1941).

Оглавява от 4 септември 1940 до 23 август 1944 година авторитарно правителство, провеждало политика на сътрудничество с Германия. Министър на външните работи (1941 – 1943). Обявен е за кондукътор (conducătorul – водач, вожд) на страната, подобно на други държавници в нацистките, крайнонационалистическите и фашистките страни (като фюрер, дуче, каудильо).

След окупацията на страната от съветските войски през 1944 г. е осъден на смърт и екзекутиран.

Политически лидери по време на Втората световна война
Министър-председатели на Румъния
Министри на външните работи на Румъния
Румънски генерали
Маршали
Екзекутирани хора
Румънски военни дейци от Първата световна война
Министри на отбраната на Румъния
Румънски военни аташета
Родени в Питещ
Ортокиди

Ортокидите (Artuklu) са огузка династия, управлявала в Джазира през 11 и 12 век.

Основана е от Орток, който между 1086 и 1091 управлява Йерусалим от името на емира на Дамаск Тутуш I. Синовете му Сокман и Илгази са изгонени от града от Фатимидите през 1098 и се установяват в района на Диарбекир, Мардин и Хисн Кайфа в Джазира. Илгази обединява владенията им и установява контрол над Халеб. През 1119 той нанася поражение на Антиохийското княжество в битката на Кървавото поле (Агер Сангвинис). След неговата смърт влиянието им намалява и през втората половина на 12 век Ортокидите са подчинени от Саладин.

Династии на ислямски владетели
История на Близкия изток
Йон Братиану

Йон Братиану () е румънски политик, водач на либералите и министър-председател на Румъния от 1876 до 1888 г.

По-важните събития от управлението му са участието на Румъния в Руско-турската война (1877-1878) и обявяването на страната за независимо кралство (1881).

Присъства при подписването на Берлинския договор като представител на Румъния.

Министър-председатели на Румъния
Берлински договор
Родени в Питещ
Хорн (пояснение)

Хорн може да се отнася за:
 География
 Хорн - град в Австрия
 Хорн - град в Холандия
 Нос Хорн - нос на остров Огнена земя, най-южната точка на Южна Америка
 Хорн - окръг в Австрия
 Личности
 Алфред Хорн - математик от САЩ
 Арвид Хорн - шведски държавник
 граф Густав Хорн – шведски военачалник
 Дюла Хорн - унгарски политик, министър-председател през 1994-98 г.
 Мерилин Хорн - оперна певица от САЩ
 Кино
 „Том Хорн“ - един от последните филми на Стийв Маккуин
Александър I

Александър I може да се отнася за:
 Александър I Македонски (?-450 пр.н.е.), цар на Македония
 Александър I (Епир) (* 370; † 331 пр.н.е.), цар на Епир (350-331 пр.н.е.)
 Александър I (папа) (?-115), римски папа
 Александър I (Шотландия) (1080 – 1124), крал на Шотландия
 Александър Невски (1220 – 1263), велик княз на Владимирско-Суздалското княжество
 Александър I (Русия) (1777 – 1825), император на Русия
 Александър I Батенберг (1857 – 1893), княз на България
 Александър I Караджорджевич (1888 – 1934), крал на сърби, хървати и словенци и крал на Югославия
 Александър I (кораб), български кораб
Асасин

Асасин първоначално се отнася за един от асасините, средновековна ислямска войнстваща организация, известна със своята практика на политически убийства. Поради тази причина думата assassin навлиза в някои западни езици (английски, френски) със значение на "професионален/наемен убиец, атентатор".

Във фентъзи литературата, компютърните и настолните ролеви игри асасин най-често се използва в по-тясното значение на особен вид специалист – професионален убиец, често умел в маскирането, прокрадването и използването на екзотични оръжия и бойни умения.

Филми 
 „Атентатори“ (Assasins) е филм от 1995 година с Антонио Бандерас и Силвестър Сталоун

В игри 
„Асасин“ е често срещан игрален клас в компютърните и настолните ролеви игри с фентъзи тематика:
 Асасин (Diablo)
 Асасин (Dungeons and Dragons)
 Асасин (герой от Assassin's Creed)

В литературата 
 В произведенията си за Света на Диска Тери Пратчет пародира популярния образ на асасините. Бизнесът на Убийците е легализиран в Анкх-Морпорк и те имат своя собствена професионална гилдия - Гилдията на Убийците. Главният герой в романа „Пирамиди“ е обучен за убиец в училището към Гилдията.
 Също така прочулата се писателка Сара Дж. Маас използва образа на асасина като главен в поредицата си Стъкленият трон. Асасинът на Адарлан е професионален убиец със специални умения в бойните изкуства, владеенето на всякакви оръжия, промъкването и шпионирането.
Семейно право

Семейното право е тази област от закона, която се занимава с въпросите на семейството и домашните отношения:

 същност на брака, граждански съюз, домашно съжителство (или както е известно в България – фактическо съжителство)
 въпроси възникващи по време на брака, включително осиновяване, насилие върху брачния партньор, легитимност, аборт, насилие върху деца.
 прекратяване на отношението и спомагащи въпроси като развод, анулиране, решение на въпроси върху собствености, издръжка и отговорност върху децата (специално в САЩ това е попечителство, посещения).

В българското законодателство 
Семейното право е и клон от правната система на Република България. Отличава се от останалите клонове по своя предмет, т.е. отношенията, които регулира. Такива са отношенията, основани на брак, родство (произход), осиновяване, настойничество и попечителство. Със семейното право се регулират правата и задълженията породени от семейните отношения. Основен закон в материята освен Конституцията на Република България е Семейния кодекс от 2009 г., като препраща за неуредените от него въпроси субсидиарно (спомагателно) прилагане на други закони и подзаконови нормативни актове от гражданското право, като Закон за лицата и семейството, Закон за гражданското състояние и множество други постановления, наредби и инструкции.

Библиография 
 Family and familia in Roman law and life, Jane F. Gardner, 1998
Вадовице

Вадовѝце () е град в Южна Полша, Малополско войводство. Административен център е на Вадовишки окръг и на градско-селската Вадовишка община. Заема площ от 10,54 км2. Градът е известен като родното място на папа Йоан Павел II.

География 
Градът е разположен край река Скава на 50 км югозападно от Краков.

Население 
Според данни от полската Централна статистическа служба, към 1 януари 2014 г. населението на града възлиза на 19 309 души. Гъстотата е 1 832 души/км2.

Личности 
Родени в града:
 Йоан Павел II (1920 – 2005), римокатолически духовник, римски папа
 Юзеф Гуздек, римокатолически духовник, полеви епископ на Полската войска
Други:
 Роман Пиндел, римокатолически духовник, белско-живешки епископ

Фотогалерия

Бележки 

Градове в Малополско войводство
Хиромантия

Хиромантия (от гръцки „хиро“ – длан и „мантия“ – предсказване) е псевдонаучен метод за „гадаене“ и анализ на характера, основаващ се на линиите, формата, големината и особеностите на човешките длани. Тази система за пророкуване навярно е възникнала в Индия и датира най-малко отпреди 5000 години. Тя се е практикувала в Древен Китай, Тибет, Персия, Месопотамия и Египет. Легендата разказва, че гръцкият философ Аристотел, който описва дланта като „главен орган“ на тялото, научил най-известния си ученик да гледа на ръка. 

Един от най-известните автори по хиромантия, считан за баща на модерната хиромантия, е Адолф Дебарол (1801–1886), написал популярната книга Тайните на ръката (Les mystères de la main ) от 1859 г.

Източници

Външни препратки 
 Хиромантия – Гадаене на ръка 
 Гадаене по длани – Хиромантия

Езотеризъм
Окултизъм
Шейтан

Шейтан (Шайтан, Иблис) (, мн. число: شياطين) е аналог на дявола в ислямската митология. Мюсюлманите считат, че до всеки човек стоят две същества – ангел и дявол (шейтан), единият му подсказва добри, а другият лоши неща.

Източници 

 G. Basetti Sani, Il peccato di Iblis e degli angeli nel Corano, Iperbole, Palermo 1987
 C. Saccone, Iblis, Il Satana del Terzo Testamento. Santità a perdizione nell'Islam. Letture coraniche II, Centro Essad Bey, Padova 2012 (Amazon, Kindle Edition)
 Cortés, Julio, El Sagrado Corán . traducción al castellano, Ed. Herder, 2005.
 Пиотровский М. Б. Шайтан, Мифы народов мира. Энциклопедия. – М.: СЭ, 1980 – 82. – Т.2, С.636

Външни препратки 
 www.etymonline.com
 www.themystica.org

Митични същества
Демони
Ислямски термини
Джей Сарно

Джей Сарно () (1922-1984) е предприемач от Лас Вегас, притежател на няколко хотела в града. Той е създател на хотел Caesars Palace и Circus Circus.

За него 
 

Американски предприемачи
Американски военни дейци от Втората световна война
Родени в Мисури
Личности (Лас Вегас)
Хенри V (филм, 1989)

Хенри V е британска историческа драма от 1989, адаптация по едноименната пиеса на Уилям Шекспир, носеща същото име, за живота на английския крал Хенри V. Лентата е режисирана от Кенет Брана, който изпълнява и главната роля. Партнират му Дерек Джекъби, Брайън Блесд, Иън Холм, Роби Колтрейн, Крисчън Бейл, Ема Томпсън и др.

Повечето от външните епизоди са заснети сред декорите на Националния театър в Лондон.

Филмът е излъчван по БНТ на 24 ноември 2001 г. от 20,30 ч.

Награди 
 „Оскар“ '89 за костюми
 Награда на Британската академия за режисура
 2 награди Феликс – за режисура и мъжка роля на Кенет Брана
 Награда на Нюйоркската критика за дебют

Външни препратки

Източници 

Филми от 1989 година
Британски драми
Уилям Шекспир
Филми на Кенет Брана
Сезон на жътва

Сезонът на жътвата (на египетски shmw - Шему), известен и като „сезонът на горещините“ е третият и последен сезон от стария египетски календар, следван от Сезон на покълване. През този сезон египетските селяни прибират реколтата – за разлика от съвременниците си в други държави от древността, които по това време засаждат посевите си.

Древните египтяни използват името Шему както в лунния си календар, така и в гражданския. Месеците от лунния календар са приблизително равни на периода от средата на месец Март до изгряването на Сириус, което по времето на древните египтяни се е случвало около 17-19 юли (по юлиянския календар). Според Ричард А. Паркър, за да се запази лунния календар в хармония с изгрева на звездата, в края на сезона на всеки 3 (а понякога на всеки 2) години се добавя един месец (наречен Тот, на името на божеството, което означава, че годината често има два месеца с едно и също име).

Тъй като гражданския календар се е местил с времето и се е загубвал по един ден на всеки четири години, този сезон рядко съвпада с днешния календар. Състои се от четири тридесетдневни месеца: Пахонс, Пайни, Епифи и Мезори, и петдневен период, добавяни в края и така годината има общо 365 дни.

Древноегипетски календар
Сезони
Сезон на разливи

Сезонът на прилив (наричан също и Сезон на разлив) (египетски 3ht; Ахет) е първият сезон от древния египетски календар. Наречен е така, защото за древните египтяни е бележел началото на новата година с покачването на нивото на Нил; това събитие е било важно за тях, защото водата носела със себе си наноси, които увеличавали плодородието на залетите земи.

Древните египтяни използват името на този сезон както в лунния, така и в гражданския си календар. Лунният календар започва с небесното изгряване на Сириус, което в онази епоха се е случвало около 17-19 юли (Юлиански календар); четирите месеца на лунния календар са приблизително равни на периода от изгрева на Сириус до средата на ноември. Гражданският календар, обаче, се променял с времето и на всеки четири години се загубвал по един ден, затова сезонът не винаги съвпада с днешните календари. Сезонът се състои от четири месеца с по 30 дни: Тот, Паофи, Атир и Хойак.

Следващият сезон е Сезон на покълване.

Древноегипетски календар
Сезони
Сезон на покълване

Сезонът на покълване (на египетски - prt; Перет) е вторият сезон в древния Египетски календар и идва след Сезон на прилив. Дължи името си на това, че през този перид водите на река Нил се отдръпват и позволяват на египетските селяни да засеят и обработват нивите си.

Древните египтяни са използвали името на сезона както в лунния, така и в гражданския си календар. Месеците от лунния календар са почти равни на периода от средата на месец ноември до средата на месец март. Тъй като гражданския календар се е променял и е губел по един ден на всеки четири години, този сезон не винаги съвпада с днешния календар. Сезонът се състои от четири месеца с по 30 дни: Тиби, Мехир, Фаменот и Фармути.

След него настъпва Сезон на жътва.

Древноегипетски календар
Сезони
Каноп

В късната епоха населението на Канопия почитало един Озирис, който имал формата на делва, завършваща с глава; поради някакво объркване сред антикварите, до края на миналия век, затваряните със запушалка във форма на глава съдове, които служели за съхранение на вътрешностите на мумиите, се наричат канопи. Те са четири на брой: един - за черния дроб, втори - за белите дробове, трети - за стомаха и четвърти - за червата. В началото всеки от тях бил покриван с плосък камък. В епохата на Новото царство похлупакът приемал формата на главата на покойника и едва в Късната епоха всеки от канопите бил оформян като дух, осигуряващ правилното функциониране на съответния орган на живото тяло: Амсет - с човешка глава, Хапи - с глава на песоглавец, Дуамутеф - с кучешка глава и Кебезенуф - със соколова глава. Наричали ги синове на Хор и ги поставяли под покровителството на Изида, Нефтида, Нейт и Селкис. Именно те трябва да са изобразени върху всяка една от четирите страни на ковчега с канопите на Тутанкамон.

Религия в Древен Египет
Даме

За битката през 1213 вижте Даме (битка).

Даме () е град в Белгия, провинция Западна Фландрия, разположен на 6 km североизточно от Брюге. Населението на общината е около 11 000 души (2006).

През 13 век Даме е пристанище, обслужващо близкия център Брюге. Той е свързан с Брюге със съществуващия и днес канал Дамсе Ваарт, който продължава до Слаус в устието на Схелде. В близост до града се провежда битката при Даме на 30 май 1213. От края на 20 век Даме става известен с многобройните книжарници и редовните панаири на книгата.

Известни жители на Даме са Якоб ван Маарлант, поет и градски писар до смъртта си около 1300, и Карел Верлейе, съосновател на Европейския колеж в Брюге, починал в Даме през 2002.

Други 
 В романа на Шарл де Костер Даме е родното място на Тил Уленшпигел

Външни препратки 
 Официален сайт (на нидерландски)

Градове в Белгия
Общини в Западна Фландрия
Кадифена потапница

Кадифената потапница (Melanitta fusca), е сравнително дребна птица от семейство Патицови (Anatidae), разред Гъскоподобни (Anseriformes). Тежи между 0,8 и 2 кг, дължина на тялото 48-57 cm, размах на крилете 95 cm. Слабо изразен полов диморфизъм. Плува и се гмурка много добре.

Разпространение 
Гнезди в северните части на Европа, Азия и Северна Америка. Зимува в района на Балканския полуостров (включително и в България), Великобритания и южните части на Северна Америка. Обитава езера и реки в тундрата и тайгата.

Начин на живот и хранене 
Храни се предимно с животинска храна, дребни безгръбначни, риби. По време на хранене се гмурка до около 14 m дълбочина и прекарва под водата повече от минута.

Размножаване 
Моногамна птица. Гнезди в близост на няколко метра до водата в обрасли с растителност участъци и под някой гъст храст. Снася 5-17 кремави яйца, с размери 72 х 48 mm и маса около 92 гр. Мъти само женската в продължение на 25-31 дни. Малките се излюпват достатъчно развити за да могат да се придвижват и хранят сами. Годишно отглежда едно люпило.

Допълнителни сведения 
Защитен вид на територията на България, който за дълго време не се наблюдава в българските езера. През декември 2018 г. от петнадесет години насам за пръв път са забелязани кадифени потапници.

Източници 

Траурни потапници
Фауна на Неарктика
Фауна на Палеарктика
Мишел Гримо

Мишел Гримо () е псевдоним, под който са издадени съвместните произведения на съпрузите Марсел Перио (Marcelle Perriod) и Жан-Луи Фрес (Jean-Louis Fraysse).

Под този псевдоним са издадени над 40 романа, като от сред тях има научно-фантастични и криминални, както и литература, предназначена за юноши.

И двамата съпрузи са родени във Франция.

Библиография

Романи за възрастни 
 Malakansâr ou l'éternité des pierres, Denoël, 1980
 La dame de cuir, Denoël, 1981
 L'Arbre d'Or, Denoël, 1983
 42, rue Saint-Sauveur, Liana Lévi, 1986
 Un cave dans le charbon, Liana Lévi, 2006

Романи за деца и юноши 
 Rhôor, Alsatia, 1970
 Amaury, chevalier cathare, Robert Laffont, 1971
 Les pirates de Bornéo, Rageot, 1972
 La ville sans soleil, Robert Laffont, 1973
 La terre des autres, Rageot, 1973
 Le Peuple de la Mer, Rageot, 1974
 Pourquoi partir ?, Rageot, 1974
 Des hommes traqués, Robert Laffont, 1975
 Soleil à crédit, Rageot, 1975
 Une chasse en été, GP, 1976
 Les insoumis de Terre-Neuve, GP, 1976
 Les esclaves de la joie, Duculot, 1977
 L'île sur l'Océan-Nuit, Robert Laffont, 1978
 Les vacances de Madame Nuit, Rageot, 1978
 Le grand voyage d'Alexandre Tolpe, Rageot, illustrations Alain Millerand, 1979
 Le temps des gueux, Duculot, 1980
 Les contes de la Ficelle, Rageot, 1982. Prix Sobrier-Amout de l'Académie française
 Le tyran d'Axilane, Gallimard, 1982. Grand prix de la science-fiction française
 Le jour du Gombo, La Farandole, 1982
 Le paradis des autres, Rageot, 1983
 Les Pataplafs, La Farandole, 1985
 L'enfant de la mer, Bayard, 1986
 Le Passe-Monde, La Farandole, 1986. Grand prix de littérature pour la jeunesse
 Le coffre magique, Bayard, 1989
 Coup de cœur, Duculot, 1992
 L'assassin crève l'écran, Rageot, 1992
 Père Loup, Flammarion, 1993
 Un milliard de trop, Hachette, 1993
 Les aventures de la Ficelle, Flammarion, 1993
 Le fantôme des Cassegrain, Hachette, 1994
 Règlement de comptes en morte-saison, Rageot, 1994
 Drôles de vacances pour l'inspecteur, Rageot, 1996
 Le meilleur détective du monde, Gallimard, 1997
 L'inconnu dans le frigo, Flammarion, 1997
 Chapeau les tueurs !, Rageot, 1997
 La ville hors du temps, Gallimard, 1999
 Les larmes de la terre, Actes Sud, 2000
 Le violon maudit, Gallimard, 2000
 Une ombre sur le toit, Rageot, 2002
 Cache-cache mortel, Gallimard, 2003
 Le Recruteur, Mijade, 2010

Издания на български език 
 Народът на моретата. Роман. Варна: Георги Бакалов. Биб. Галактика, №33. 1982

Външни препратки 
 Блог на писателите, използващи псевдонима Мишел Гримо

Литературни семейства