El Correo Catalán

El Correo Catalán va ser un diari fundat a Barcelona el 16 de desembre de 1876 per Manuel Milà de la Roca. Editat en castellà, servia, en els seus orígens, a la causa carlina, catòlica i tradicionalista. Exceptuant els tres anys de guerra civil, el periòdic va sortir diàriament durant 109 anys, fins a la seva desaparició el 16 de novembre de 1985. En el  un grup de periodistes va intentar reeditar el diari, però no ho van aconseguir per falta de pressupost.

Origen 
L'any 1876 va néixer El Correo Catalán, ‘Diario popular, defensor de los intereses morales y materiales del país'. Feia deu mesos que els carlins havien estat derrotats a la tercera guerra carlina (1872-1876) i havia estat aixecada la prohibició d'editar premsa carlina. El «Correu» naixia a Barcelona recollint l'herència del diari carlí La Convicción i inspirant-se en un full clandestí anomenat El Correo Carlista. La capçalera, fruit de l'amistat entre el periodista Manuel Milà de la Roca i el capellà Fèlix Sardà i Salvany, apareix per donar un espai als carlins en la premsa. Un que aprofita aquest espai amb força fou el sacerdot, músic i publicista Josep Sorribes i Ruiz del Castillo, que assolí fer-se famós amb el pseudònim de El Ermitaño.

Trajectòria 
El Correo Catalán, enfrontat als diaris republicans, va organitzar campanyes d'oposició legitimista i va ser suspès per l'autoritat en diverses ocasions. L'1 de juliol de 1877 va haver de plegar durant 30 dies. Suspès de nou l'abril de 1880, per atacs a la monarquia, va sortir fins al maig d'aquell any amb un altre nom, El Eco del Milanesado. Però cinc mesos després va patir una altra suspensió i, aquest cop, escollí el nom d'El Noticiero per sortir. En canvi, trià El Fénix de desembre de 1900 a març de 1901 arran d'una nova suspensió.

L'any 1903 es constituí l'empresa Fomento de la Prensa Tradicionalista per gestionar el «Correu». S'havien anat succeint en la direcció Lluís Maria Llauder, Salvador Morales i Miquel Junyent. Aquest últim va donar una orientació catalana al diari i, un cop adherit a Solidaritat Catalana, es començaren a publicar textos en català. A més, es van crear seccions sobre literatura, agricultura i esports, convertint-se en el primer periòdic barceloní que inclogué una pàgina dedicada als esports. Tot i això, El Correo Catalán continuà publicant-se en castellà i mantenint un to ultraconservador. Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial, adoptà una postura germanòfila.

El març de 1936 els tallers i la redacció, situats al carrer dels Banys Nous, van ser assaltats i incendiats per uns desconeguts. Encara que Joan Soler i Janer va continuar en la direcció fins al juliol d'aquell mateix any. Amb l'esclat de la Guerra Civil, el diari va ser suprimit i la seva impremta intervinguda per editar els diaris del Partit Obrer d'Unificació Marxista i el Partit Sindicalista: Avant i La Batalla. El febrer de 1939, un cop acabat el conflicte, El Correo Catalán tornà a sortir publicat. El director era un carlí murcià, Diego Ramírez Pastor, que esdevindria president de l'única associació de la premsa tolerada pel règim. En 1945 i 1959 el director fou Claudi Colomer i Marqués.

Amb l'entrada del tàndem format per Andreu Roselló i Manuel Ibáñez Escofet el diari canvià ideològica i tècnicament. Entre 1959 i 1963 El Correo Catalán va girar cap al catalanisme moderat, convertint-se en un diari castellà que pensava en català. A més, «el Correu» renovà els equips de redacció, canvià la presentació i el format tipogràfic, accelerà l'agilitat periodística, i comptà amb col·laboradors com Josep Pla o Joan Fuster. El diari, que va començar a ser repartit per altres comarques catalanes, va quintuplicar la seva tirada en set anys i aconseguí ser el segon diari més important de Catalunya per darrere de La Vanguardia i per davant de El Noticiero Universal.

La marxa d'Ibáñez Escofet l'any 1968 inicià la davallada del diari. El 1974 el consell d'administració canvià: els empresaris tèxtils van deixar el periòdic en mans d'un grup dominat per Jordi Pujol i, per tant, per Convergència Democràtica de Catalunya. Del 1975 al 1978, segons lOficina de Justificación y Difusión, el diari reduí en quasi 30.000 el seu nombre d'exemplars. Aquest descens, l'envelliment de la maquinària, l'aparició de l'Avui, dirigit a un públic semblant, i l'ús partidista del diari van enfonsar-lo en una greu crisi econòmica l'any 1982. El Correo Catalán va desaparèixer tres anys després enmig de manifestacions en contra davant la Generalitat presidida per Jordi Pujol.

Aspectes tècnics 
El Correo Catalán passa a fer-se en rotativa l'any 1912 i realitza la portada en gravat al buit de 1963 a 1978. El seu format ha anat variant amb els anys: foli de 1876 a 1900, gran foli de 1900 a 1963 i tabloide de 1963 fins a 1985. D'altra banda, el seu nombre de pàgines ha anat in crescendo, apareixent amb 4 el 1876 i desapareixent amb 64 cent nou anys després.

Equip directiu

Directors 
  Manuel Milà de la Roca (1876-1878)
 Lluís Maria de Llauder i de Dalmases (1878-1899)
 Salvador Morales (1899-1903)
 Miquel Junyent i Rovira (1903-1933)
 Joan Soler i Janer (1933-1935)
 Josep Cabaní i Bassols (1935-1936)
 Diego Ramírez Pastor (1939-1946)
 Claudi Colomer i Marqués (1946-1957)
 Andreu Roselló Pàmies (1957-1977)
 Llorenç Gomis Sanahuja (1977-1982)
 Jordi Daroca Giró (1982-1984)
 Josep Moya-Angeler Mediano (1984-1985)

Subdirectors 
 Prevere Pere Lisbona Alonso (1915-1936)
 Andreu Roselló (1946-1957)
 José Tarín-Iglesias i Manuel Ibáñez Escofet (1957-1967)
 Wifredo Espina i Antoni Roma (1968-1976)
 Martí Anglada Birulés, Wilfred Espina, Antoni Roma i Jesús Ruiz (1977-1982)
 Josep Ramon Correal, Wilfred Espina, Esther Fernández, Josep Maria Orta, Jesús Ruiz i Josep Sanz (1982-1985)

Redactors

Redactors en cap 
 Sebastià J. Carner (pare del poeta), Joan Bautista Falcó i Salvador Morales (1876-1902)
 Salvador Morales, Prevere Pere Lisbona Alonso i Josep Pedreny Mateu (1903-1915)
 Josep Pedreny i Mateu (1915-1936)
 Esteve Doltra Oliveras (1939-1946)
 Josep Tarín-Iglesias (1946-1957)
 Josep Maria Sierra Vallès i Antoni Roma (1957-1967)
 Francesc González Ledesma, Josep Maria Huertas, Josep Morera Falcó i Pere Pascual Piqué (1968-1976)
 Joan Anton Benach i Josep Morera Falcó (1977-1982)
 Maria Rosa Marqueta, Ricard Pallejà, Alfons Ribera, Josep Rodríguez i Manuel Simó (1982-1985)
 Josep-Francesc Valls i Giménez (1971-1978)

Redactors notables 
 Josep Rique Estivill (primer redactor del diari)
 Francesc de P. Capella
 Josep Pedrell
 Jaume Barrera
 Albert Maluquer
 Joan Borràs de Palau
 Pere Lisbona
 Gaietà Cornet
 Joan B. Roca Caball
 Joaquim Pena
 J. Gutiérrez Gili
 Daniel Castells
 Ricard Suñé i Álvarez
 Esteve Doltra
 Eloi Robusté
 Antoni Plaja i Mateu
 Josep Francesc Valls
 José Martí Gómez
 Josep Bigordà
 Joan de Sagarra
 Jaume Fabre
 Josep Playà Montaner
 Rafael Pradas
 Amparo Moreno
 Ramon Comorera
 Josep Morera Falcó
 Vicente Loren
 Ernest Sena Calabuig
 Rosa Marqueta
 Laura Palmés
 Lola Cabrera
 Quique González
 Antoni Ribas
 Albert Garrido
 Màrius Carol
 Miguel Á. Bastenier
 Jesús Ruiz
 Toni Rodriguez Pujol
 Alfred Rexach Paris
 Pere Pascual Piqué 
 Santiago Vilanova
 Constantí Utiel

Bibliografia 
 Josep Maria Huertas [et al]. 200 anys de premsa diària a Catalunya, 1792-1992. Barcelona: Fundació Caixa de Catalunya, 1995
 Víctor Saura. Carlins, capellans, cotoners i convergents: història d'"El Correo Catalán" (1876-1985). Barcelona: Diputació de Barcelona, 1998

Referències

Enllaços externs 
 
 El Correo Catalán al blog sobre premsa antiga En la prensa de aquel día
 El Correo Catalán a la Biblioteca Virtual de Prensa Histórica

Premsa de Barcelona del segle XIX en castellà
Diaris
Premsa carlina