alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Cégely

Cégely (szlovákul Cigeľ) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétőltól 6 km-re délre, a Ciglianka-patak völgyében fekszik.

Története 
A régészeti leletek tanúsága szerint területe már a kora bronzkorban is lakott volt.

A falut 1362-ben „Luchka” néven említik először, amikor Bajmóc ura, Gilett János Sutói Péternek adta. Kezdetben a privigyei váruradalomhoz tartozott, később Keselőkő és Bajmóc uradalmának része volt. 1461-ben „Cyglen” néven említi oklevél. Nevét a hagyomány szerint onnan kapta, hogy lakói kecskét tenyésztettek és a kecske német neve „ziege”, átírással „cige”. 1553-ban „Chygel” néven szerepel okiratban, ekkor 9 portát számláltak a faluban. 1675-ben 37 jobbágy és 15 zsellérháza volt 282 lakossal, fő birtokosa a Pálffy család. 1715-ben mindössze 19 háztartása létezett. 1787-ben 42 háza volt 310 lakossal.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „CZIGEL. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Gróf Pálfy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Szebedrástól nem meszsze, ’s ennek filiája, Bajmóczhoz egy mértföldnyire, határbéli földgyeit a’ záporok járják, és négy marhával miveltetnek, de Körmöczön, Privigyén lévő piatzozása miatt, a hol szekerrel, ’s kézzel is kereshetnek, azon felül kézi munkával készűlt szerszámokat is ottan jól eladhattyák, harmadik Osztálybéli.”

1828-ban 52 házában 369 lakos élt. A község életében lényeges változást jelentett, amikor határában szenet találtak és a település bányászfalu jelleget öltött. A 19. században malom, fűrésztelep és posztóüzem működött a községben.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Czigel, tót falu, Nyitra vgyében, Bars vmegye szélén; 369 kath. lak. Határa sovány; erdeje nagy. F. u. gr. Pálfy Ferencz.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Czigel, tót község a Nagy-Krics hegy alatt, Privigyétől délkeletre, 8 kmre, 578 lakossal. Vallásuk r. kath. Postája, távirója és vasúti állomása Privigye. E község 1461-ben »Cyglen« név alatt szerepel. Kath. temploma a XVII. század végén épült. Kegyura gróf Pálffy János. Földesurai a Pálffyak voltak, akiknek itt jelenleg is nagyobb birtokuk van.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

A második világháború idején lakói támogatták a partizáncsoportokat. 1945. január 13-án 132 lakosát tartóztatták le a németek, hetet közülük kivégeztek, a többieket koncentrációs táborba küldték.

Népessége
1910-ben 762, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 1003 lakosából 996 szlovák volt.

2011-ben 1190 lakosából 1176 szlovák.

Nevezetességei 
 Szent Mátyás apostol tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1762-ben épült a korábbi fatemplom helyén. 1912-ben megújították.
 A falu környéke bővelkedik természeti szépségekben.

Források

További információk 

 Községinfó
 Cégely Szlovákia térképén
 A község ismertetője (szlovákul)
 Travelatlas.sk
 E-obce.sk

Cegely
Nyitra vármegye települései
Csavajó

Csavajó (szlovákul Čavoj) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 25 km-re északnyugatra fekszik.

Története 
1364-ben „Chawoy” néven említik először. 1397-ben „Chawayo” alakban szerepel. A Bossányi család birtoka volt. 1431-1434-ben husziták foglalták el. 1541-ben megtámadták bányáit. 1553-ban 5 adózó portája volt. Mint korábban, 1578-ban és 1598-ban is Kasza urai fosztották ki arany és ezüstbányáit. Az aranybányászat a 17. századig tartott. 1787-ben 82 házában 650 lakos élt.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „CSAVAJ. vagy Csavoj. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Báró Hellenbach Uraság, fekszik a’ hegyek között, Bajmócztól két mértföldnyire, termésbéli vegyonnyaira nézve, lásd Bellát, mellyhez hasonló, nevezetes fogyatkozásai miatt, a’ harmadik Osztályba tétetett.”

1828-ban 110 háza és 772 lakosa volt. Lakói kosárfonással, szövéssel, fonással foglalkoztak, részben pedig üvegkészítésből, ablakozásból éltek.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Csávoj, tót falu, Nyitra vármegyében, a Fácskó hegye alatt; melly a megyében legmagasabb; 772 kath. lak., kath. paroch. templom. Fenyves erdeje sok és szép; legelője jó; de földe nagyon sovány. Hajdan bányái is voltak. F. u. Splényi és Rudnay örökösök.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Csávoj, szétszórt, irtványokból álló tót falu, a kis Magúra, a »Temesi szikla« és a Koncsina hegyei alatt, a vármegye legészakibb pontján, Trencsén vármegye határán. Lakosainak száma 864. vallásuk r. kath. Postája Valaszka-Bella, táviró- és vasúti állomása Nyitra-Novák. Határában hajdan arany- és ezüstbányák voltak, melyeket azonban csekély tartalmuk miatt nem aknáztak ki. Kath. temploma 1789-ben épült. A lakosok, mint házalók, messze vidékeken vándoriparral foglalkoznak. A XIV. század vége felé mint a Bossányiak birtoka szerepelt.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 1238, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 630 lakosából 628 szlovák volt.

2011-ben 528 lakosából 507 szlovák.

Neves személyek
Itt született 1888-ban Véneny Lajos (Ľudovít Veneny, 1888-1975) növénynemesítő.

Nevezetességei 
 Szent Dorottya tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1611-ben épült, 1789-ben megújították. A 20. században bővítették.

Források

További információk 
 Františka Chvarzová 1928: Chodenie s Betlehemom. Časopis Muzeálnej slovenskej spoločnosti XX
 Községinfó
 Csavajó Szlovákia térképén
 A község látképe
 Ismertető szlovák nyelven
 E-obce.sk

A Privigyei járás települései
Nyitra vármegye települései
Csék

Csék (, korábban Čech, ) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése
Privigyétől 12 km-re északra.

Története 
1339-ben „Chach” néven említik először, német bányászok alapították a német jog alapján a korábbi Pozsega nevű szlovák település területén. A bajmóci uradalom része volt. 1431-ben a husziták foglalták el, mely során a falu temploma súlyosan megrongálódott. 1437-ben „Cheche” néven szerepel oklevélben. 1612-ből származik az első hiteles adat arról, hogy határában aranyat mosnak. 1642-ben a Pálffy család birtoka lett. 1663-ban tűzvész tört ki a faluban. A 18. században az aranykészletek kimerültek, lakói ezután főként mezőgazdaságból éltek. A század közepén 107 jobbágy élt a településen. 1787-ben 71 házában 604 lakos élt. 1788-ban épült fel a templom és a település önálló plébánia lett.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „CZAK. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Gróf Pálfy Uraság, fekszik Bajmótztol más fél mértfölnyire. Határja soványas, gyümöltsös kertyei jók, és azoknak eladására alkalmatossága van, fája mind a’ kétféle, legelője elég, Bajmótzon piatzozása, malma helyben; de mivel szőlő hegye nintsen, réttye második, földgye pedig harmadik Osztálybéli, ugyan a’ harmadik Osztályba tétettetett.”

1806-ban leégett a falu. 1828-ban 113 ház állt a községben, melyben 228 családban 815 lakos élt. Lakói mezőgazdasággal és idénymunkákkal foglalkoztak. 1840-ben ismét tűzvészek pusztítottak.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Czach, német falu, Nyitra vgyében, hegyek közt, 815 kath. lak. F. u. gr. Pálfy Ferencz. Ut. p. Privigye.”

1870-ben a templomot be kellett zárni, mivel összedőlés fenyegette.

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Czach, nagyobb német község a Nyitra-völgyben, Német-Próna mellett. Lakosainak száma 882, vallásuk r. kath. Postája Német-Próna, távirója Privigye, vasúti állomása Privigye-Bajmócz. R. kath. temploma 1896-ban épült; kegyura a vallásalap. A XIV. században itt aranyat mostak a lakosok. Földesura a XVI. század óta, amikor »Csek« (Chek)-nek nevezték, az erdődi gróf Pálffy család volt, melynek itt most is nagyobb birtoka van.”

1918-ig a faluban két vízimalom és fűrésztelep működött. A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Később lakói kisbirtokosok és napszámosok voltak. A második világháború alatt lakói részt vettek a szlovák nemzeti felkelésben és 26-an el is estek. 1944. november 7-én német csapatok szállták meg a községet és 32 családot koncentrációs táborba hurcoltak.

Népessége
1910-ben 1060, túlnyomórészt német lakosa volt.

2001-ben 867 lakosából 775 szlovák és 79 német volt.

2011-ben 883 lakosából 821 szlovák és 51 német.

Nevezetességei 
 Temploma a 19. század elején épült.
 A templom előtti Szentháromság-oszlop 1822-ben épült.
 A szlovák nemzeti felkelés emlékműve 1954-ből.

Jegyzetek

További információk 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Csék Szlovákia térképén
 Csék története (szlovákul)
 E-obce.sk

A Privigyei járás települései
Nyitra vármegye települései
Delzsény

Delzsény (1899-ig Dlzsin, szlovákul Dlžín) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 12 km-re északnyugatra fekszik.

Története 
1272-ben említik először.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „DLTZEN. vagy Dlzsen. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Bossányi Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Kosztolnafalvához közel, ’s ennek filiája, Bajmócztól mintegy mértföldnyire, határja közép termékenységű.”

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Dizsán, Nyitra m. tót falu, Kosztolánfalva filial. 169 kath. lak. F. u. Bosányi örökösök.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Dlzsin, kis tót község a Rudnóvölgyben, az Oborszki és Lazni nevü hegyek tövében, a Belanka-patak mellett. Lakosainak száma 227, vallásuk r. kath. Postája Nyitra-Rudnó, távirója és vasúti állomása Nyitra-Novák. Földesurai a Rudnayak voltak. E községről már a XIII. században van említés téve; akkoriban »Dolsin« néven nevezték.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Népessége
1880-ban 205 lakosából 199 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 227 lakosából 225 szlovák anyanyelvű volt.

1900-ban 221 lakosából 219 szlovák anyanyelvű volt.

1910-ben 285 lakosából 280 szlovák anyanyelvű volt.

1921-ben 311 lakosa mind csehszlovák volt.

1930-ban 361 lakosa mind csehszlovák volt.

1991-ben 228 lakosából 227 szlovák volt.

2001-ben 202 lakosából 199 szlovák volt.

2011-ben 175 lakosából 166 szlovák.

Jegyzetek

További információk 
 Községinfó
 Delzsény Szlovákia térképén
 E-obce

Delzseny
Nyitra vármegye települései
Luther-rózsa

A Luther-rózsa (németül Lutherrose) az evangélikus egyház jelképe, eredetileg Luther Márton személyes jele volt, egy történet szerint felesége, Bóra Katalin hímezte neki meglepetésként. Vitairatait, okmányait és leveleit Luther ezzel hitelesítette. Az eredeti rózsa valamivel egyszerűbb volt a mai Luther-rózsánál, egy ötszirmú rózsa közepén szív volt látható, abban egy kereszt, és köriratként: VIVIT (latinul: él, Krisztus feltámadására utalva). A ma is ismert változat ennek az alapján készült 1530-ban. Magyarországon széles körben használják felekezeti jelképként az evangélikus gyülekezetek, szervezetek, intézmények. Számos evangélikus templomon is látható.

A jelkép szimbolikájáról így írt Luther 1530. július 8-án Lazarus Spenglernek:

„Minthogy tudni szeretnétek, hogy pecsétem jól sikerült-e, elmondom, milyen gondolatokat akartam pecsétnyomómon, teológiám ismertetőjegyén, megmintázni. Benne kellett lennie elsősorban a keresztnek: Fekete kereszt a szívben, amelynek természetes színűnek (piros szív) kellene lennie, hogy állandóan emlékeztessen a Megfeszítettbe vetett hit boldogító hatalmára, mert akkor leszünk igaz emberek, ha szívből hiszünk. Ez a kereszt fekete ugyan, megöl és fájdalmat okoz, de meghagyja a szívet eredeti színében, nem semmisíti meg a természetet, hanem életben tartja… Az ilyen szív fehér rózsán pihen. Azt jelenti ez, hogy a hit örömöt, vigasztalást és békességet terem, tehát viruló fehér rózsákon vezérel bennünket. Nem úgy adja a békét és örömöt, mint a világ! Ezért kell fehérnek és nem pirosnak lennie a rózsának. Mert a fehér a lelkek és az angyalok színe. Ez a rózsa égszínkék mezőben virul, mert az ilyen lelki és hitbéli öröm az eljövendő öröm előhírnöke már most a hitben élve és reménységben hordozva. De még nem az igazi öröm. Ezt a mezőt aranygyűrű veszi körül. Az ilyen boldogság ugyanis örökké tart a mennyben, nincs vége, drágább minden örömnél és vagyonnál, ahogyan az arany a legnemesebb és legdrágább ásvány.”

A Luther-rózsa jelentését magyarázó kis versikék:

„Kinek szívében Krisztus keresztje,
Annak tövisek közt is rózsás lesz élete,
Reá kéklőn mosolyog az ég,
És Krisztus szeretete aranyozza be életét.”

„Rózsákon jár Krisztus híve,
Ha keresztet hordoz szíve.”

„Teljes az öröme a szívnek a kereszt által.”

A helyi evangélikus gyülekezeteket szimbolizálva több magyarországi település címerében is szerepel a Luther-rózsa. (Többek között:Bezi, Dunaegyháza, Kajárpéc, Kemeneshőgyész, Kötcse, Lulla, Malomsok, Mende, Mórichida, Nagydém, Nagygyimót, Sobor, Tényő, Vadosfa; valamint az erdélyi Hétfalu)

Külső hivatkozások 
 az eredeti jelkép, VIVIT felirattal

Jegyzetek  

Evangélikus kereszténység
Heraldika
Jelképek
Reformáció
Néreiszek

A néreiszek (Νηρηίς, vagy Νηρεΐδες néreidák, Νηρηίδες néréidák) a görög mitológia szerint kék hajú, tengeri nimfák. Ők Néreusz és Dórisz ötven lánya. A tenger mélyén, ezüstös barlangokban laktak, és tánccal, zenével szórakoztatták magukat valamint a tenger többi istenét. Mint jóságos és segítőkész istennők, oltalmazták a hajósokat és gyakran kísérték útjára Poszeidónt is. Szüntelen csacsogásukról az ókori görögök úgy vélték, hogy a tenger hangját hallják.

A legnevezetesebb néreidák Thetisz, aki a halandó Péleusz felesége és Akhilleusz anyja; és Amphitrité, Poszeidón felesége.

Az Iliasz XVIII. énekében így olvashatunk róluk, amikor Thetisz együttérzőn sír a meggyilkolt Patrokloszt gyászoló Akhilleusszal:

„körülötte seregbe verődtek
Néreusz lányai mind, istennők lent a vizekben.
Ott volt Kűmodoké, Glauké, de Thaleia, Thoé is,
Nészaié, Szpeió, s a tehénszemü szép Halié is,
Kűmothoé és Aktaié s vele Limnóreia,
és Melité meg Iaira meg Amphithoé meg Agaué,
Dótó és Prótó, de Pherúsza s Dűnamené is,
Dexamené és Amphinomé s vele Kallianeira,
Dórisz meg Panopé, s a dicsőnevü szép Galateia.
Némertész s vele Apszeudész és Kallianassza;
ott volt még Ianeirával Klümené s Ianassza,
Maira meg Óreithüia s a szépfonatú Amatheia,
s minden Néreusz-lány, aki csak lent élt a vizekben.
Megtöltvén az ezüst barlangot”
(Devecseri Gábor fordítása).

Csillagászati vonatkozás: Nereida, Halimédesz, Galatea, Nészó, Szaó, Laomédeia és Pszamathé (a Neptunusz holdjai). 

A néreidák nevei, amelyek nem minden szerzőnél teljesen azonosak:

 Agaué
 Aktaia
 Amphitrité: Poszeidón felesége
 Arethusza: megjelenik még mint az istenek kertjét őrző heszperiszek egyike,
 Autonoé
 Dióné
 Dótó
 Dünamené
 Euagora
 Euarné
 Eudóra
 Eukranté
 Eulimené
 Euniké
 Eupompé
 Erató
 Éióné
 Galateia
 Glauké
 Glaukonomé
 Halia
 Halimédé
 Hipponoé
 Hippothoé
 Kümatolégé
 Kümodoké

 Kümothoé
 Kümó
 Laomédeia
 Leiagora
 Lüszianassza
 Melité
 Menippé
 Némertész
 Nészaia
 Nészó
 Panopeia
 Paszithea
 Pherusza
 Plótó
 Polünoé
 Pontoporeia
 Pronoé
 Prótomédeia
 Prótó
 Pszamathé
 Szaó
 Szpeió
 Themisztó
 Thetisz: Péleusz felesége, Akhilleusz anyja
 Thoé

Néreida galéria

Források 
 Pauszaniasz Periégétész: Görögország leírása
 Robert Graves: A görög mítoszok. Európa Könyvkiadó, Budapest, 1981.
 Kerényi Károly: A görög mitológia, 1997. 
 Walter Burkert: Greek Religion, Harvard University Press, 1985.

További információk
Juhar

A juhar vagy juharfa (Acer) a szappanfavirágúak (Sapindales) rendjébe és a szappanfafélék (Sapindaceae) családjába tartozó nemzetség mintegy 200 fajjal.

Tudományos neve (Acer) a latin nyelvből származik, jelentése „éles”, ami a levelek jellegzetes csúcsaira utal, és először a francia botanikus, Joseph Pitton de Tournefort használta a növényre 1700-ban.

Elterjedése 
Főleg az északi félteke mérsékelt éghajlatú területein terjedt el. A legtöbb faja Kínában él.

A Kárpát-medencében őshonos faj a korai juhar (Acer platanoides), a tatár juhar (Acer tataricum), a hegyi juhar (Acer pseudoplatanus) és a mezei juhar (Acer campestre), illetve ennek egy endemikus változata, a mátrai juhar (Acer campestre var. acuminatilobum). Az őshonos fajokon kívül gyakori az Amerikából származó inváziós faj, a kőrislevelű juhar (Acer negundo).

Megjelenése, felépítése 
Fajai kis fák vagy cserjék. Keresztben átellenesen álló leveleik alakja változatos, de jellemzően tenyeresen karéjosak vagy páratlanul szárnyaltak, a levélnyéltől sugárirányban 45°-os szögeket bezárva öt karéjhoz öt ér vezet. A virágok redukáltak, gyakori a szélmegporzás. A porzók két körben helyezkednek el, számuk körönként öt, olykor csak négy. Termésük jellegzetes repítőkészülékkel ellátott, csomókban vagy fürtökben álló ikerlependék.

Felhasználása 
Faanyagának, főleg a hegyi juharénak (Acer pseudoplatanus), külön neve van: jávor.

A juharfából juharszirup nyerhető, erre leginkább a cukorjuhar (Acer saccharum), a vörös juhar (Acer rubrum) és a fekete juhar (Acer nigrum) alkalmas.

Rendszerezés 
A juhar nemzetséget majdnem minden rendszerező a nemzetségről elnevezett önálló családba (Aceraceae) sorolta, az APG osztályozás azonban beolvasztotta a családot a szappanfafélék (Sapindaceae) családjába.

Fajok

A kultúrában 

A juharfalevél 1996. április 25. óta hivatalosan is Kanada nemzeti jelképe.

Képek

Jegyzetek

Források 
 
 Allen J. Coombes: Határozó könyvek: Fák, Egyetemi Nyomda, , 1996.
 Udvardy László: Zöld juhar (Acer negundo L.)

 
Növénynemzetségek
Vrbovce (egyértelműsítő lap)

A Vrbovce településnév jelentései:

 Rimavarbóc, Bakostörék szlovákiai község részének szlovák neve a Rimaszombati járásban
 Verbóc szlovákiai község szlovák neve a Miavai járásban
PDTV

A PDTV egy betűszó, melyet gyakran látni TV műsorokat tartalmazó filenevek részeként, melyek főleg a P2P hálózatokon terjednek. A rövidítés a Pure Digital Television szóból ered. Eredetileg minden olyan médiát ezzel a jelzővel láttak el, amelyet egy TV-tuner kártyával vettek fel, egy kevésbé jó minőségben sugárzó adóról; ellentétben a HDTV adásokkal, amelyek felbontása sokkal nagyobb. Az adás származhat kábeltelevízió adásból, vagy parabolán érkező adásból is.
Más néven DVBRip -nek is nevezik.

Internet
Izsák (egyértelműsítő lap)

Izsák, ószövetségi zsidó pátriárka
Izsák (keresztnév), férfikeresztnév
Izsák, város Bács-Kiskun vármegyében
1546 Izsák, kisbolygó

Uralkodók 
I. Izsák bizánci császár (1057–1059)
II. Izsák bizánci császár (1185–1195, majd 1203–1204)
Komnénosz Izsák ciprusi uralkodó (1155–1195)
Jean-Honoré Fragonard

Jean-Honoré Fragonard  (Grasse, 1732. április 5. – Párizs, 1806. augusztus 22.): francia festő, a rokokó korának elismert művésze.

Életpályája 

François Boucher és Jean-Baptiste Siméon Chardin tanítványa volt Párizsban. 1752-ben megnyerte a Prix de Rome nevű díjat. A forradalom előtti Franciaország ismert művészévé vált, könnyed vonalvezetésű, remek színeket alkalmazó, gyakran szerelmi témájú zsánerképeivel, valamint tájképeivel. Rézkarcokat is készített. Karrierjét a francia forradalom tette tönkre.

Néhány ismert képe 
 A hinta (London, Wallace Collection)
 A lopott csók
 Fürdő nő
 Alvó bacchánsnő (Bacchante endormie) (Louvre)
 A vihar

Képei múzeumokban 
 Számos képe a Rothschild család tulajdonában van.
 Louvre, Párizs
 Wallace Coellection, London
 Musée des Beaux-Arts, Rouen

További információk 
Artcyclopedia
 Portail des collections des musées de France
Harsányi Zoltán: Fragonard; Corvina, Bp., 1986 (A művészet kiskönyvtára)

Francia festők
Rokokó festők
1732-ben született személyek
1806-ban elhunyt személyek
Nagy Zsolt (politikus)

Nagy Zsolt (Marosvásárhely, 1971. június 21. –) romániai magyar politikus, üzletember. Volt távközlési és informatikai miniszter, az Euroatlantic Consulting Group romániai leányvállalatának alapítója és társtulajdonosa, a Külhoni Mentorprogram Kárpát-medencei kulcsmentora, motivációs előadó.

Szakmai pályafutása 

 1995-2004 a Romániai Magyar Demokrata Szövetség ügyvezető elnökének helyettese, országos kampányok vezetője, a magyar igazolványok erdélyi irodahálózat-rendszerének felépítője, az Európai Néppártban az RMDSZ képviselője, az Erdély TV-t létrehozó és működtető Janovics Jenő Alapítvány elnöke. 
 2004-2007 Románia informatikai és távközlési minisztere. Megvalósítások: a harmadik mobilszolgáltató elindítása Romániában, ezáltal a szolgáltatás minőségének javítása, valamint az árak csökkentése; Románia e-kormányzati stratégiájának kidolgozása és elindítása; a Cre@tive Romania projekt kezdeményezője, amely két év alatt megkétszerezte a romániai IT ipar forgalmát; számos úttörő projekt kedzeményezése (pl. Powerline Communication), a kormányzati fizetőablak (ghiseul.ro) létrehozása. 
 2007-2017 saját tanácsadó cégek vezetése (Resonance Consulting, Mindful Business Consulting): IT és Telekom M&A, zöldenergia projektek, ingatlanfejlesztés.
 2017-2021 a Niro Investment Group (nirogroup.ro) vezérigazgatója. Megvalósítások: a cég átszervezése; modern vállalatmenedzsmenti eszközök bevezetése; két ötcsillagos bukaresti szálloda fejlesztésének elindítása, nemzetközi hálózatokhoz való csatlakoztatása (Accor Group, Corinthia Group). 
 2021 - az Euroatlantic Consulting (eacgroup.eu) romániai leányvállalatának alapítója és társtulajdonosa.

Külső hivatkozások 

 Nagy Zsolt blogja
 Az RMDSZ honlapja
 Nagy Zsolt - TEDxUdvarhely 
 Válságkezelés a szakmai és magánéletben - Nagy Zsolt - TEDxSepsiszentgyörgy
 Nagy Zsolt - Restart! Válságkezelés és újrakezdés 
 Zebra: az újrakezdésről mesél Nagy Zsolt 

RMDSZ-tagok
1971-ben született személyek
Marosvásárhelyiek
Élő személyek
Földrajzi információs rendszer

A földrajzi információs rendszer egy olyan számítógépes rendszer, melyet földrajzi helyhez kapcsolódó adatok gyűjtésére, tárolására, kezelésére, elemzésére, a levezetett információk megjelenítésére, a földrajzi jelenségek megfigyelésére, modellezésére dolgoztak ki. Nevezik térinformatikai, geoinformációs rendszernek vagy angolul rövidítve GIS-nek. A GIS egyetlen rendszerbe integrálja a térbeli és a leíró információkat – alkalmas keretet biztosít a földrajzi adatok elemzéséhez.

Felhasználása 

A geoinformatika rendkívül nagy jelentőséggel bír a természeti erőforrások kutatásában, állapotának figyelésében; a közigazgatásban; a földhasználati- és tájtervezésben; az ökológiai- és gazdasági összefüggések feltárásában, a döntéshozásban; ugyanakkor a közlekedési-, szállítási-, honvédelmi-, piackutatási feladatok megoldásában; a szociológiai-, társadalmi összefüggések vizsgálatában; a település-fejlesztésben és a létesítmény-tervezésben. A geoinformatikában összefonódik a több ezer évre visszatekintő térképészet, a pár százéves földtudományok és a pár évtizedes múlttal rendelkező számítástechnika.

Típusai 

A geoinformációs rendszereket területi kiterjedésük szerint lokális, regionális és globális kategóriákba soroljuk. A rendszerek felhasználása rendkívül sokrétű, a fontosabb felhasználási területek:
 kataszteri információs rendszer
 közművek információs rendszere
 közgazdasági-, marketing információs rendszerek
 közigazgatási- és önkormányzati információs rendszerek
 topográfiai-kartográfiai információs rendszer
 katonai, rendészeti és katasztrófavédelmi geoinformációs rendszer
 természettudományi információs rendszerek (geodézia, geofizika, geológia, talajtan, botanika, ökológia, hidrológia, meteorológia, környezettudomány)
 társadalomtudományi információs rendszerek (művészettörténet, régészet, szociológia, politológia, etnográfia)
 mérnöki információs rendszerek (agrár-, bánya-, erdő-, földmérő-, építő-, építész-, közlekedési mérnöki rendszerek).

Magyarországon a jelenleg működő (csak szakemberek szűk köre számára elérhető) földrajzi adatokat is tartalmazó információs rendszer a TEIR.

Jegyzetek

Kapcsolódó szócikkek 
 Geographic Data Files
 Térkép
 Országos Területfejlesztési és Területrendezési Információs Rendszer (TEIR)

Külső hivatkozások 
 térinformatika.lap.hu
 NCGIA térinformatika  

Földrajz
Térképészet
Számítástechnika
Khronosz

Khronosz (ógörög Χρόνος, latin Chronus) az idő deifikált fogalma az ókori görögöknél. Nem tévesztendő össze Kronosszal, a titánnal, a második generációs istennemzedék uralkodójával. Kronoszt és Khronoszt a görögök is együtt említették, részben a névhasonlóság miatt, de különböző eredetűek.

Khronosz a többféle görög kozmogónia egyikében az első generációs istenek egyike, kígyótestű és három fejű lény. Fejei ember, bika és oroszlán alakúak. Társa, a szintén kígyótestű Ananké. Khronosz és Ananké nászából egy tojás jött létre, amelyből Khronosz létrehozta az ősi világot, majd szétosztotta földre, tengerre és égre. Ősi típusú legenda, amelynek gyökerei Mezopotámiára vezethetők vissza.

Khronosz mítoszai később részben összeolvadtak a másik kozmogóniai elképzelésben szereplő Kronosszal. A görög vallásban mégis mindvégig fennmaradt, az orphikusoknál ismét világteremtő.

Görög istenek
Kaya (album)

A Kaya egy roots reggae album  Bob Marley & the Wailerstől 1978-ból. A „kaya” szó a marijuana szinonimája.
A számokat az 1977-es Exodus albummal egy időben vették fel.
A dalok főleg a szerelemről, a fűről és Marley londoni gyilkossági kísérletéről szólnak.

Számok
Minden szám szerzője Bob Marley.

A oldal
"Easy Skanking"
"Kaya"
"Is This Love"
"Sun Is Shining" 
"Satisfy My Soul"

B oldal
"She's Gone"
"Misty Morning"
"Crisis"
"Running Away"
"Time Will Tell"

Külső hivatkozások
https://web.archive.org/web/20070914120031/http://www.roots-archives.com/release/124

Reggae-albumok
Bob Marley & The Wailers-albumok
1978 nagylemezei
Island Records-albumok
Poitiers-i Szent Hilár

Poitiers-i Szent Hilár, a nyelvújításkor keletkezett, de ma már nem használt nevén Szent Vidor, (Pictavium, ma Poitiers, Franciaország, kb. 315 – Pictavium, 367. november 1.): latinul alkotó ókeresztény író, egyháztanító az egyházatyák egyike.

Élete 
Gazdag pogány családból származott, szülővárosában retorikai és filozófiai tanulmányokat végzett, és görögül is megtanult. Miután feleségével és lányával, Szent Abrával keresztény hitre tért, 350-ben Pictavium püspökévé választották (a kötelező nőtlenséget csak évszázadokkal később vezette a római katolikus egyház). Ad Constantium Augustum című két könyvében (355 körül) ellenezte II. Constantius római császárnak az ariánusokat támogató egyházpolitikáját, ezért a császár 356-ban Phrügiába száműzte. Innen 360-ban tért haza, s folytatta harcát az ariánus eretnekség ellen, ezért a Malleus Arianorum (’az ariánusok kalapácsa’) nevet kapta. Teológiai művei közül a fontosabbak: a tizenkét kötetes De Trinitate (’A Szentháromságról’) és az ariminiumi zsinatra írt De Synodis (’A zsinatról’). Történelmi munkái közül magyarországi vonatkozása miatt érdekes a Liber adversus Valentem ez Ursacium (’Könyv Valens és Ursacius ellen’), amely két pannóniai püspök ellen íródott.

Művei 

 Ad Abram Filiam Suam
 Ad Constantinum Augustum Liber Primus
 Ad Constantinum Augustum Liber Secundus
 Apologetica ad Reprehensores Libri de Synodis Responsa
 Contra Arianos
 Contra Constantinum Imperatorem Liber Unus
 De Essentia Patris et Filii Contra Haereticos
 De Trinitate Libri Duodecim
 Epistola Seu Libellus
 Fragmenta Ex Libro Provinciae Aquitaniae
 Hymnus Filiae Suae Abrae Missus
 Hymnus Hylario Perperam Tributus
 In Evangelium Matthaei Commentarius
 Liber de Patris et Filii Unitate
 Liber de Synodis Seu de Fide Orientalium
 Nonnulla de Libris Aliis ad Constantinum Praelibantur
 Psalmorum XV, XXXI et XLI Interpretatio
 Sermo de Dedicatione Ecclesiae Cumptus Pictavis
 Tractatus Super Psalmos
 Vita A Fortunato Scripta
 Vita Auctore Hieronymo
 Vita Operaque. Notitia Litteraria
 Vita Operaque. Selecta Veterum Testimonia
 Vita Operaque. Syllabus Manuscriptorum et Codicum
 Vita Operaque. Unde Obscurus Sit Hilarii Sermo
 Vita Operaque Ex Ipsius Scriptis

Magyarul megjelent művei 
 Himnusz a Szentháromságról In: Sík Sándor: Himnuszok könyve, Szent István Társulat, Budapest, 1943, 49–53. o.
 Szent Hilarius hajnali éneke Krisztus életéről In: Babits Mihály: Amor Sanctus – A középkor latin himnuszai, Magyar Szemle Társaság, Budapest, 1933, 40–46. o.

Források

További információk
Művei a Documenta Catholica Omnia oldalán

Kapcsolódó szócikkek 
 Ókeresztény irodalom

A Római Birodalom szentjei
Katolikus szentek, boldogok
Ókori teológusok
Ókeresztény latin írók
4. századi püspökök
Egyháztanítók
A 310-es években született személyek
367-ben elhunyt személyek
Ókeresztény püspökök
Poitiers-i püspökök
Divékszécs

Divékszécs (1899-ig Szecs, szlovákul Seč) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 16 km-re északnyugatra fekszik. A község határa erdőkben rendkívül gazdag, erre utal címere is.

Története 
1275-ben „Zeech” néven, más források szerint 1332-ben a pápai tizedjegyzékben említik először.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „SZÉCS. Elegyes falu Nyitra Várm. földes Ura Bossányi Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Kosztolnafalvának szomszédságában, mellynek filiája; határja középszerű.”

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Szécs, tót falu, Nyitra vmegyében, Kosztolnafalva filial., 257 kath. lakossal. F. u. Bosányi család. Ut. p. Privigye.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Szecs, a rudnói völgyben, a Kis-Magura alatt fekvő tót falu 262 r. kath. vallásu lakossal. Postája Nyitra-Rudnó, táviró- és vasúti állomása Nyitra-Novák. 1275-ben a Divék nemzetség birtoka volt. Később a Motesiczkyak és a Bossányiak voltak a földesurai.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Népessége
1880-ban 222 lakosából 217 szlovák anyanyelvű volt.

1890-ben 262-en lakták, ebből 253 szlovák és 7 magyar anyanyelvű.

1900-ban 301 lakosából 298 szlovák és 3 magyar anyanyelvű volt.

1910-ben 314-en lakták, ebből 309 szlovák és 3 magyar anyanyelvű.

1921-ben 334 lakosa mind csehszlovák volt.

1930-ban 348 lakosa mind csehszlovák volt.

1991-ben 416 lakosából 414 szlovák volt.

2001-ben 406 lakosából 402 szlovák volt.

2011-ben 391 lakosából 362 szlovák.

Nevezetességei 
 Szűz Mária kápolnája a 19. század elején épült.

Jegyzetek

További információk 
 Községinfó
 Divékszécs Szlovákia térképén
 Travelatlas.sk
 E-obce

Divekszecs
Nyitra vármegye települései
Divéktemes

Divéktemes (szlovákul Temeš) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 20 km-re északnyugatra fekszik.

Története 
1332-ben a pápai tizedjegyzékben „Temes” néven említik először.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „TEMES. Tót falu Nyitra Várm. földes Ura B. Hellenbach Uraság, lakosai katolikusok, ’s másfélék is, fekszik Csávojnak szomszédságában, mellynek filiája; határja ollyan, mint Belláé.”

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Temes, tót falu, Nyitra vmegyében, Csávoj filial. 238 kath. lak. F. u. b. Hellenbach örök.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Temes, Csávoj és Nevidzén közt, a Kis-Magura nyugoti lejtőjén fekvő tót falu 207 r. kath. vallásu lakossal. Postája Valaszka-Bela, táviró- és vasúti állomása Nyitra-Novák. Lakosai mint házalók vándoriparral foglalkoznak. Földesurai 1332-ben a Bossányiak és később a Rudnayak voltak.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 297, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 282 lakosából 279 szlovák volt.

2011-ben 254 lakosából 250 szlovák.

Nevezetességei 
 A Szűz Mária kápolna 20. századi késő klasszicista stílusú.

Jegyzetek

További információk 
 Községinfó
 Divéktemes Szlovákia térképén
 E-obce

Divektemes
Nyitra vármegye települései
Verbény

Verbény (szlovákul Vrbany) Divékújfalu településrésze, korábban önálló falu Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 16 km-re nyugatra, a Nyitrica-patak bal partján fekszik.

Története 
A települést 1396-ban említik először, a Rudnay család birtoka volt. A 16. századtól az Újfalussy család birtoka, 1736-ban a vesztényi, majd 1777-től a szkacsányi uradalom része. A 18. század végén 11 házában 124 lakos élt.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „VERBÉNY. Tót falu Nyitra Várm. földes Ura a’ Nyitrai Káptalanbéli Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Divékhez közel, és ennek filiája; határja majd ollyan, mint Divék Újfalué.”

1828-ban 21 háza volt 145 lakossal. Lakói főként mezőgazdasággal, gyümölcstermesztéssel, idénymunkákkal foglalkoztak.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Verbény, Nyitra vm. tót falu, Divék fil., 145 kath. lak. F. u. többen. Ut. p. Privigye.”

1880-ban 151-en lakták, ebből 138 szlovák, 7 német, 2 magyar anyanyelvű és 4 csecsemő.

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Verbény, tót község, a Belanka-patak völgyében, Nyitra-Divék mellett, 178 r. kath. lakossal. Postája Nyitra-Rudnó, táviró Privigye, vasúti állomás Nyitra-Novák. A falu 1895-ben teljesen leégett. Földesurai 1396-tól a Rudnayak és a Majthényiak voltak.”

1910-ben 240-en lakták: 222 szlovák, 7 magyar, 2 német és 9 más nemzetiségű. A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

1960-ban csatolták Divékújfaluhoz.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Verbény Szlovákia térképén

Lásd még 
 Divékújfalu

Verbeny
Nyitra vármegye települései
Károly György

Károly György (Budapest, 1953. augusztus 31. – Szigetszentmiklós, 2018. október 26.) magyar költő, író.

Munkássága 

Húszévesen már publikált az Élet és Irodalomban, de a nyolcvanas évek költői némaságban teltek. A kilencvenes években kezdte az irodalmi körök elismerését kivívni, amikor ismét írni kezdett. Versei és rövidebb prózái 1997 óta jelennek meg. Kedveli a kötött versformákat, eddig majd száz szonettjét közölték irodalmi lapok és antológiák. Szonettkoszorúját 2005-ben közölte a Napút című irodalmi folyóirat. Előszeretettel használja a japán haikut munkája során. Több irodalmi pályázat nyertese illetve díjazottja. Az időközben megszűnt Kármán József Társaság alapító titkára és az Új Hagyomány irodalmi folyóirat főszerkesztője.

Kollegiális barátságot ápolt többek között 
Fodor András († 1997),
Bella István († 2006),
Kerék Imre,
Berkes Erzsébet († 2002),
Horváth Ferenc,
Makay Ida († 2011),
Buzás Huba,
Barna T. Attila,
Németh Péter Mikola,
Péter Péter
írókkal, költőkkel.

Magánélete 
Ősi szigetszentmiklósi iparos családból származik. Tanulmányait Szigetszentmiklóson és Budapesten végezte. Szakmája geológus, de volt öntő, elme-ápoló, tanár, vasutas és vállalkozó is.

Több, mint húsz évig lakott Vácon, majd három évig az alföldi Pilisen. 2003-ban költözött újra szülővárosába. Feleségével öt gyereket neveltek föl. Hobbija a hegyi turázás, gombászás (beleértve a tudományos jellegű kutatást is) és a főzés.

2018 októberében agydaganat okozta halálát otthonában.

Megjelenések médiumai 

 A Céh
 Árgus
 Bárka
 Béta magazin (β)
 C.E.T – Central European Time
 Duna-part
 Élet és Irodalom
 Havi Magyar fórum
 Hírnök
 Holmi
 Igazunk
 Madách Rádió
 Magyar Élet (Új-Zéland)
 Magyar Demokrata
 Magyar Fórum
 Magyar Napló
 Magyar Világ 
 Mozgó Világ
 Műhely
 Napút
 Pannon Tükör
 Parnasszus
 Petőfi Rádió
 Új Pest megyei Hírlap
 Somogy
 Törökfürdő
 Új Hagyomány
 Váci Napló
 Váci Polgár

Kötetek 
 Károly György – Folyamatos május (versek, magánkiadás, Budapest 1999)
 Károly György – Péter Péter: Dunakanyaró (versek, magánkiadás, Vác 2005)

Antológiák 
 Téli tárlat ’98 (Madách Imre Művelődési Központ, Vác 1998, 96 oldal)
 Gondolattánc (Svájci-Magyar Kiadói Kft., Budapest 2000, 270 oldal) 
 Szótól szóig (Alterra Svájci-Magyar Kiadó Kft., Budapest 2002, 340 oldal) 
 A Dunakanyar költészete 2005 (Kucsák Könyvkötészet és Nyomda, Vác 2005, 199 oldal) 
 Ezer magyar haiku (Napkút Kiadó, Budapest 2010, 332 oldal)

Jegyzetek

További információk 

 Károly György hivatalos honlapja
 Terebess
 Széphalom Könyvműhely
 Árgus
 Író-olvasó találkozó, Magyar Tanítási Nyelvű Egyházi Gimnázium Léva
 Ihlet nincs – ötlet, tudás és akarat van – Új Szó, 2006.

1953-ban született személyek
2018-ban elhunyt személyek
Budapesten született személyek
Szigetszentmiklósiak
Magyar költők
Magyar írók
Rákban elhunyt személyek
Erdőrét

Erdőrét (1899-ig Pollusz, szlovákul Poluvsie) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 8 km-re északra fekszik.

Története 
1358-ban említik először, ebben az évben alapította Petrik privigyei bíró a német jog alapján. 1583-ban „Polusy” alakban tűnik fel az írott forrásokban. Privigye városához tartozott, majd a 16. században a bajmóci váruradalom része lett. 1675-ben 13 családban 54 lakos élt a településen. 1715-ben 12 adózó háztartása volt. 1753-ban a faluban molnár és kovács működött. 1787-ben 20 háza volt 139 lakossal.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „POLUSZ. Tót falu Nyitra Vármegyében, földes Ura Gróf Pálfy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Bajmóczhoz egy mértföldnyire, határja középszerű, réttyei jók, legelője elég, második osztálybéli.”

1828-ban 27 házában 189 lakos élt, akik mezőgazdasággal, gyümölcstermesztéssel foglalkoztak. A faluban fűrészmalom is üzemelt.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Polusz, tót falu, Nyitra vgyében, Brezány fil., 189 kath. lak. F. u. gr. Pálffy Ferencz. Ut. p. Privigye.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Pollusz, nyitravölgyi tót község, Német-Prónától délre, 219 r. kath. vallásu lakossal. Postája Nedozser, táviró- és vasúti állomás Privigye. A községben csak kápolna van, mely 1890-ben épült. Földesurai a Pálffyak voltak. 1583-ban már Bajmócz várának tartozéka volt.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Népessége
1910-ben 324, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 564 lakosából 553 szlovák volt.

2011-ben 603 lakosából 579 szlovák.

Jegyzetek

További információk 
 Községinfó
 Erdőrét Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Erdoret
Nyitra vármegye települései
Hársas

Hársas (1899-ig Lipník, szlovákul Lipník) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 6 km-re keletre fekszik.

Története 
1432-ben „Lypnek” alakban említik először. A községtől délnyugatra a középkorban erődítmény állt, melynek azonban már nyoma sincs. A település maga Éleskő várának uradalmához tartozott, később a Kerek és Neczpál családok birtoka. 1431 és 1434 között a Luxemburgi Zsigmond és a husziták közötti harcok színtere volt, ekkor átmenetileg lakatlanná vált. 1492-ben a Majthényi család szerezte meg. 1675-ben 132 lakosa volt. 1695-től Bajmóc várához tartozott. 1715-ben 22 háztartás volt a községben. 1778-ban 24 jobbágy és 3 zsellércsalád élt itt.

A 18. század végén Vályi András így ír róla: „LIPNIK. Tót falu Nyitra Várm. földes Ura G. Pálfy Uraság, lakosai katolikusok, fekszik Chrenóczhoz nem meszsze, és annak filiája, határja ollyan mint Csauzáné.”

1828-ban 28 házában 192 lakos élt, akik főként mezőgazdasággal, később idénymunkákkal foglalkoztak. A faluban nagy hagyományai vannak a kézművességnek, különösen a fafaragásnak és kosárfonásnak. Kézműveseinek munkáját dicséri a falu művészi fa haranglába is.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Lipnik, tót falu, Nyitra vármegyében, Chrenocz fil., 192 kath. lak. F. u. többen. Ut. p. Privigye.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Lipnik, a handlovai völgyben Chrenócz mellett fekvő tót falu, 261 r. kath. vallásu lakossal. Posta-, táviró- és vasúti állomása Privigye. Alatta folyik el a Handlova-patak. Földesurai a Pálffyak voltak.”

A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

1976-tól 1990-ig a szomszédos Tormásborosznó része volt.

Népessége
1910-ben 312, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 488 lakosából 486 szlovák volt.

2011-ben 492 lakosából 483 szlovák.

Nevezetességei 
Fa haranglába a 19. század közepén épült, harangját 1783-ban öntötték. Pietája a 19. század elején készült, a kovácspalotai pieta másolata.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Községinfó
 Hársas Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Harsas
Nyitra vármegye települései
Papszabadi (Privigyei járás)

Papszabadi (1899-ig Kis-Lehota és Nagy-Lehota, szlovákul Lehota pod Vtáčnikom) község Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban. Istvánszabadja és Kispapszabadi egyesítésével jött létre.

Fekvése 
Privigyétől 8 km-re délre fekszik.

Története 
A régészeti leletek tanúsága szerint a Felső-Nyitra völgyében már az újkőkorban éltek emberek. A bronzkorból a lausitzi kultúra eszközei és sírjai kerültek itt elő.

A település elődjeinek keletkezését a 12 és 14. század közé tehetjük. Előbb több nemesi család birtoka, majd Csák Máté szerezte meg. Ennek halála után királyi birtok, a bajmóci uradalom része. 1350 körül a terület az újonnan felépült Keselőkő várának tartozéka lett.

Kispapszabadit 1362-ben, Istvánszabadját 1388-ban említik először. A trianoni diktátumig mindkét település Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

A két települést 1960-ban egyesítették.

Népessége
2001-ben 3722 lakosából 3687 szlovák volt.

2011-ben 3872 lakosából 3742 szlovák.

Nevezetességei 
 Kispapszabadi Szent Vendel kápolnája 1850-ben épült.
 Istvánszabadja Szent Cirill és Metód tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1949-ben épült.

Híres emberek 
 Itt született 1944. január 30-án Ján Ducký szlovák politikus, egykori gazdasági miniszter.

Források

Külső hivatkozások 
 Hivatalos oldal
 Községinfó
 Papszabadi Szlovákia térképén
 E-obce.sk

Lásd még 
 Istvánszabadja
 Kispapszabadi

A Privigyei járás települései
Ciszjordánia

Ciszjordánia ( „a Jordán nyugati partja”, , azaz „nyugati part”,  Jehuda VaSomron, azaz „Júda és Szamária”) a Közel-Keleten, Izrael keleti részén, a Jordán folyótól nyugat-délnyugat felé elhelyezkedő terület. Észak, nyugat és dél felől Izrael, míg keletről Jordánia határolja. Ciszjordániát 1967-ben foglalta el Izrael Jordániátol a hatnapos háború során.

Ciszjordánia becsült összlakossága 2,8 millió fő, ebből 2,4 millió palesztin (a lakosság 86%-a), kb.  fő pedig izraeli telepes (Kelet-Jeruzsálemet is beleértve). Ezenkívül kis létszámú egyéb etnikai csoportok is találhatók, mint a néhány ezer fős szamaritánus közösség.

2004 óta Ciszjordánia 40%-a és a lakosság nagy része a Palesztin Nemzeti Hatóság korlátozott polgári törvényhozása alatt áll (lásd még Gázai övezet). A terület nagyobb részét Izrael ellenőrzi. 2005. augusztus végére Izrael kiürítette a Gázai-övezetben létrehozott zsidó településeket és továbbra is napirenden van a ciszjordániai zsidó telepek fokozatos felszámolása, párhuzamosan az itteni területek palesztin adminisztráció részére történő átadásával.

Városok

Galéria

Jegyzetek

Fordítás 
 

Palesztina
Istvánszabadja

Istvánszabadja (1899-ig Nagy-Lehota, szlovákul Veľká Lehotka) Papszabadi településrésze, 1960-ig önálló falu Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétőltól 12 km-re délnyugatra fekszik. Papszabadi nyugati részét alkotja.

Története 
A régészeti leletek tanúsága szerint a Felső-Nyitra völgyében már az újkőkorban éltek emberek. A bronzkorból a lausitzi kultúra eszközei és sírjai kerültek itt elő.

A település keletkezését a 12. és 14. század közé tehetjük. Előbb több nemesi család birtoka, majd Csák Máté szerezte meg. Ennek halála után királyi birtok, a bajmóci uradalom része. 1350 körül a terület az újonnan felépült Keselőkő várának tartozéka lett.

Istvánszabadját 1388-ban a budai káptalan oklevele említi először, ebben „Isthuanlehetaya” több településsel együtt a keselőkői váruradalom részeként szerepel. Egy 1401-es Leustách György és Leustách Domonkos neje, Ilona által kiadott oklevélben említést tesznek Paplehota új templomáról és plébániájáról, valamint István nevű papjáról. 1413-ban egy másik oklevélben is szerepel a templom, de a 15. század első felében a település elpusztult. 1455 körül a birtokos Majthényi család telepítette újra. 1555-ben 4 portával adózott. 1755-ben 19 háztartása volt. 1778-ban 40 jobbágy és 11 zsellértelkét 325-en lakták.

A 18. század végén Vályi András így ír a faluról: „Kis, és Nagy Lehota. Két falu Nyitra Vármegye. Földes Ura mind a’ kettőnek Majthényi Uraság, lakosai katolikusok, és másfélék, fekszenek Prividgyéhez mint egy fél mértföldnyire, Kis Lehota Nováknak filiája, határbéli földgyei Nagy Lehotának ollyanok, mint Csauzának; amannak pedig réttyei jók, fája tűzre és legelője is elég, piatzozása Oszlánon, és Privigyén, malma helyben.”

1828-ban 39 házában 680 lakos élt. Lakói mezőgazdasággal, gyümölcstermesztéssel, állattartással foglalkoztak.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Lehota (Nagy), tót falu, Nyitra vmegyében, 680 kath. lak. Van szép erdeje. F. u. gr. Keglevics.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Nagy-Lehota, Kesselőkőtől északnyugotra fekvő tót község, 832 r. kath. vallásu lakossal. Posta-, táviró- és vasúti állomása Nyitra-Novák. Kath. temploma a mult század elején épült. Földesurai a Majthényiak voltak. E község 1388-ban Istvánlehota, 1533-ban Paplehota, 1602-ben pedig mint Nagy-Paplehota szerepelt és Kesseleőkeő vár tartozéka volt.”

1910-ben 1135, túlnyomórészt szlovák lakosa volt. A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

Mintegy száz lakosa vett részt a második világháború alatt a partizánharcokban. 1960-ban Kispapszabadival egyesítették Papszabadi néven.

Nevezetességei 
Szent Cirill és Metód tiszteletére szentelt római katolikus temploma 1949-ben épült.

Külső hivatkozások 
 Istvánszabadja Szlovákia térképén

Lásd még 
 Papszabadi
 Kispapszabadi

Források 

Istvanszabadja
Nyitra vármegye települései
Kispapszabadi

Kispapszabadi (1899-ig Kis-Lehota, szlovákul Malá Lehota) Papszabadi településrésze, 1960-ig önálló falu Szlovákiában, a Trencséni kerületben, a Privigyei járásban.

Fekvése 
Privigyétől 8 km-re délre fekszik. Papszabadi keleti részét alkotja.

Története 
A régészeti leletek tanúsága szerint a Felső-Nyitra völgyében már az újkőkorban éltek emberek. A bronzkorból a lausitzi kultúra eszközei és sírjai kerültek itt elő.

A település keletkezését a 12. és 14. század közé tehetjük. Előbb több nemesi család birtoka, majd Csák Máté szerezte meg. Ennek halála után királyi birtok, a bajmóci uradalom része. 1350 körül a terület az újonnan felépült Keselőkő várának tartozéka lett. Kispapszabadit 1362-ben „Sceperdolehotaya” néven említik először. A Majthényi család birtokában állt. 1553-ban 9 adózó porta volt a faluban. 1715-ben 10 háztartása létezett. 1778-ban 27 jobbágy és egy zsellér háztartását 145-en lakták.

A 18. század végén Vályi András így ír a faluról: „Kis, és Nagy Lehota. Két falu Nyitra Vármgye. Földes Ura mind a’ kettőnek Majthényi Uraság, lakosai katolikusok, és másfélék, fekszenek Prividgyéhez mint egy fél mértföldnyire, Kis Lehota Nováknak filiája, határbéli földgyei Nagy Lehotának ollyanok, mint Csauzának; amannak pedig réttyei jók, fája tűzre és legelője is elég, piatzozása Oszlánon, és Privigyén, malma helyben.”

1828-ban 47 házában 329 lakos élt. Lakói földművesek, napszámosok, gyümölcstermesztők voltak.

Fényes Elek 1851-ben kiadott geográfiai szótárában így ír a faluról: „Lehota (Kis), tót f., Nyitra vármegyében, 329 kath. lak. Van szép erdeje. F. u. Majthényi familia. Ut. p. Privigye.”

Borovszky Samu monográfiasorozatának Nyitra vármegyét tárgyaló része szerint: „Kis-Lehota, a Ptacsnik hegységnek nyugati oldalán, Kesselőkő-Podhrágy közelében fekvő tót község, 362 r. kath. vallásu lakossal. Posta-, táviró- és vasúti állomás Nyitra-Novák. Kápolnája e század elején épült. Földesurai a Majthényiak voltak. E község 1602-ben Kis-Paplehota néven szerepelt.”

1910-ben 524, túlnyomórészt szlovák lakosa volt. A trianoni diktátumig Nyitra vármegye Privigyei járásához tartozott.

A szlovák nemzeti felkelés idején a felső-nyitravidék partizáncsoportjai tevékenykedtek területén. 1945 után kőbányája nyílott. 1960-ban egyesítették Istvánszabadjával.

Nevezetességei 
Szent Vendel kápolnája 1850-ben épült.

Jegyzetek

Külső hivatkozások 
 Kispapszabadi Szlovákia térképén

Lásd még 
 Papszabadi
 Istvánszabadja

Kispapszabadi
Nyitra vármegye települései