alibayram/wikipedia-40-langs huggingface dataset:
Maule

Toponímia:
 Maule (Yvelines), municipi francès al departament d'Yvelines.
 Maule-Lextarre, comuna del País Basc.
 Cantó de Maule-Lextarre, divisió administrativa francesa, al departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Aquitània.
 Regió del Maule, regió de Xile.
 Riu Maule, riu de Xile.
 Biografia: Cleto Maule (Gambellara, 1931), ciclista italià professional entre 1954 i 1961.
Bisbe

Un bisbe (del grec επίσκοπος, vigilant) és un càrrec de la jerarquia de l'Església catòlica, tot i que també és un càrrec present en altres esglésies cristianes com l'Església Ortodoxa, les Esglésies ortodoxes orientals, la Comunió anglicana i algunes esglésies protestants. Quan un sacerdot és ordenat bisbe se li atorga una diòcesi sobre la qual té poder. Depèn directament de Roma i el Papa, tot i que està sota la influència d'altres estaments eclesials com els cardenals. El Papa és el bisbe de Roma. Els símbols del càrrec són: la mitra; l'anell pastoral com a símbol de la seva unió amb l'Església (se'ls col·loca durant la cerimònia de consagració episcopal); el bàcul pastoral com a símbol de pastor del poble cristià.

Classes de bisbes 
 Bisbe ordinari: a les esglésies catòlica i anglicana és sinònim de bisbe diocesà, ço és, aquell bisbe a qui competeix en la diòcesi que se li ha confiat tota la potestat ordinària, pròpia i immediata que es requereix per a l'exercici de la seva funció pastoral, exceptuades aquelles causes que pel dret o per decret del Papa es reserven a l'autoritat suprema o a una altra autoritat eclesiàstica.
 Bisbe auxiliar: és l'assignat a un bisbe ordinari perquè el supleixi o l'ajudi en el govern de la diòcesi. Antigament també rebia el nom de bisbe d'anell.
 Bisbe coadjutor: és el designat perquè ajudi al bisbe ordinari en el govern d'una diòcesi, tenint el dret a successió d'aquella seu episcopal quan quedi vacant.
 Bisbe electe: era el que únicament era nomenat per part del rei, sense estar encara consagrat ni confirmat per Roma. Actualment és aquell bisbe que encara no ha pres possessió d'una nova seu episcopal però el seu nomenament ja s'ha fet públic, sigui un bisbe en exercici o un sacerdot encora no havia rebut l'ordenació episcopal quan va ser promogut.
 Bisbe preconitzat: actualment és aquell que ha estat nomenat pel Papa però que encara no ha estat ordenat o pres possessió del govern de la seva diòcesi. Sinònim de bisbe electe.
 Bisbe regionari: és aquell que, sense tenir càtedra episcopal assignada, anava a exercir el seu ministeri a diferents llocs en virtut de les necessitats de l'Església.
 Bisbe sufragani: és el d'una diòcesi que, juntament amb d'altres, forma la província eclesiàstica o territori governat per l'arquebisbe.
 Bisbe titular: és el bisbe que està a càrrec d'una diòcesi que en el passat era una diòcesi normal, però que en l'actualitat existeix únicament en el seu títol i per això es diu diòcesi titular. Ell no és un bisbe diocesà ordinari, sinó un oficial de la Santa Seu, un bisbe auxiliar, o el cap d'una jurisdicció (per exemple un vicariat apostòlic) que és equivalent a una diòcesi sota el dret canònic. Abans del 1882 s'emprava en aquest sentit l'expressió bisbe in partibus infidelium (en les regions posseïdes pels infidels) o simplement bisbe in partibus.

Referències

Vegeu també 
 Arquebisbe
 Príncep-bisbe
 Bisbe (Església Catòlica)
 Bisbe auxiliar
 Llista de bisbes catalans actuals

Enllaços externs 

 Definición de Obispo
Senyoria de Galard

La senyoria de Galard fou una jurisdicció feudal de Gascunya, a la comarca de Galard, prop de Condom, al departament del Gers.

Va sorgir d'una divisió del Ducat de Gascunya. A la mort de Sanç IV el seu fill Donat que era vescomte de Gascunya va rebre les terres d'Agenès, Lomanha i Galard. La línia va continuar amb el seu fill Odó, vescomte de Gascunya (?-1009) el germà del qual Donat va rebré el Comtat d'Agen, i el fill d'Odó, Arnau I (1009-1021). El seu fill Arnau II fou el primer vescomte de Lomanha (1021-1059) i el seu germà Garcia va rebre les terres de Galard, i es va titular senyor de Galard iniciant una nissaga. Els senyors de Galard foren protectors de l'abadia de Condom. Guerau de Galard es va casar el 1250 amb Elionor d'Armanyac que li va aportar la senyoria de Brassac (al departament de Tarn i Garona) i des de llavors els senyors de Galard es van dir de Galard de Brassac. Francesc de Galard de Brassac es va casar el 1508 amb Joana de Bearn, filla de Joan de Bearn vescomte de Foix i des de llavors es van dir Galard de Bearn. Aquest matrimoni va continuar amb la descendència fins a la revolució i encara després van portar el títol. La darrera possessió La Rochebeaucourt va ser venuda el 1892 al comte d'Oksza.

Llista de senyors 
 Donat 977-?
 Odó ?-1009
 Arnau I 1009-1021
 Garcia 1021-vers 1062
 Bernat 1062-1100
 Guillem I vers 1100-1140
 Montasin 1140-1195
 Aissieu I 1195-1210
 Guillem II 1210-1236
 Aissieu II 1236-1250
 Aissieu III 1250-1271
 Guerau I (fill) 1271-?
 Guerau II (germà d'Aissieu III) vers 1280-1300
 Bertran I vers 1300-1330
 Bertran II vers 1330-1350
 Joan II 1350-1391
 Bertran III 1391-1446
 Joan II 1446-1490
 Hug (dit Hug de La Valetta) 1490- vers 1508
 Francesc vers 1508-1552
 Ramon 1552-1612
 Joan, 1612-1645 
 Lluís 1645-1647
 Alexandre 1647-1690 (senyor de Salles i Genté)
 Lluís Alexandre, 1690-1733
 Guillem Alexandre, 1733-1768
 Hilari 1768-1788
 Alexandre Guillem 1788-1789

Referències 

Galard
Galard

Galard és una comarca francesa a Gascunya, al sud de Condom, departament del Gers, que fou el centre de la senyoria de Galard, que va existir des del  fins a la Revolució.

Gers
Brassac (desambiguació)

Ciutat de Braçac, departament de Tarn i Garona (França)
 Ciutat de Braçac, departament de l'Arieja (França)
 Ciutat de Braçac, al departament del Tarn
 Ciutat de Brassac-les-Mines, departament de Puèi Domat (França)
 Cantó de Braçac, a la sotsprefectura de Castres, departament del Tarn (França)
 Senyoria de Brassac, senyoria feudal
Cantó de Braçac

El Cantó de Braçac és un cantó francès de la sotsprefectura de Castres al departament del Tarn. El cantó coincideix amb la comarca del Brassaguès, en francés Brassagais. Té 5 municipis.

Municipis 
 Braçac
 Lo Bèç
 Cambonés
 Castèlnòu de Braçac
 Lo Marnhès

Història

Demografia 

Braçac
Obliqüitat de l'eclíptica

En astronomia, l'obliqüitat de l'eclíptica, obliqüitat o inclinació axial és l'angle que formen l'eix de rotació d'un planeta amb la perpendicular al pla de la seva òrbita al voltant del Sol.

És el responsable de les estacions en els planetes. El cas més sobreïxent és Mart, on la inclinació (25,19 º) és molt semblant a la Terra i com que l'any és el doble de llarg provoca estacions també el doble de llargues que a la Terra. El tall d'ambdós plans assenyala el Punt vernal del planeta o l'inici de la primavera en l'hemisferi nord marcià. Tità, el major satèl·lit de Saturn, també pareix tenir estacions.

Obliqüitat de l'eclíptica 

El pla de l'òrbita de la Terra s'anomena eclíptica. Llavors, l'obliqüitat de l'eclíptica és l'angle d'inclinació que forma l'eix de rotació de la Terra respecte a la perpendicular a l'eclíptica. També és l'angle que forma l'equador celeste de la Terra amb l'eclíptica. Va ser mesurat per primera vegada per Eratòstenes i té un valor de 23,45º.

Ambdós plans, el de l'equador celeste i l'eclíptica, es tallen en el Punt Àries o Punt vernal. Quan el Sol arriba a aquest punt, indica l'inici de la primavera en l'hemisferi boreal.

L'eix de la Terra està inclinat en la mateixa direcció durant tot l'any; no obstant això, en orbitar la Terra al voltant del Sol, l'hemisferi inclinat cap al Sol esdevé gradualment inclinat en sentit contrari, i viceversa. Aquest efecte és el responsable de les estacions. L'hemisferi que està inclinat cap al Sol rep més hores de llum solar diàries i la radiació solar al migdia incideix des d'un angle més proper a la vertical i per tant aporta més calor.

L'obliqüitat de l'eclíptica varia entre 22,1º i 24,5º en un període de 41.000 anys (actualment està disminuint: 24,049º en el 3300 aC, 23,443º en el 1973, 23,439º en el 2000). Simultàniament, la direcció de l'eix de rotació té un moviment de precessió, i es mou lentament en cercles en un període de 25.800 anys.

Referències 

Mecànica celeste
Angles
Precessió
Edat glacial

Les edats de gel o glaciacions són aquell refredament produït en la Terra, originat a partir d'estius frescos i hiverns rigorosos. La neu acumulada durant l'hivern no acaba de fondre's a l'estiu a causa de la congelació. L'absorció de calor és menor, pel que any rere any va augmentant la superfície de la capa de gel (o glaç), estenent-se pels contorns. Aquest fenomen duu parell el descens del nivell del mar. Les glaciacions estan produïdes per la unió de diversos factors com són: Les variacions orbitals de la Terra també coneguts per cicles de la teoria de Milanković, l'atmosfera i la deriva continental. Les glaciacions es caracteritzen pel fred, clima humit i gruixudes capes de gel que s'estenen des de cadascun dels pols. Les glaceres de muntanya o alpines s'estenen per zones de baixa altitud i en totes latituds, els nivells dels mars descendeixen a causa de les grans quantitats d'aigua marina acumulades en els casquets polars. També se sap que les glaciacions influeixen en els corrents oceànics, interrompent alguns d'ells. Els períodes entre glaciacions es denominen interglacials, i el període actual es diu Holocè. A Europa s'han observat quatre glaciacions que s'ha denominat amb el nom de quatre rius dels Alps: Günz (Glaciació de Günz o Nebraska I Glaciació), Mindel (Glaciació de Mindel Glaciació de Mindel, Kansas o II Glaciació), Riss (Glaciació de Riss, Illinois o III Glaciació); i Würm (Würm I, Wisconsin o IV Glaciació i Würm II). Val a dir com a regla mnemotècnica que l'ordre alfabètic correspon al cronològic.

Paleoclimatologia
Glaciologia
Precessió

La precessió és el moviment harmònic que efectua l'eix de rotació d'un sòlid no esfèric sotmès a forces exteriors. Un exemple en seria el balanceig que fa una baldufa o un giroscopi en girar, quan el seu eix instantani de rotació no coincideix amb la perpendicular a la superfície sobre la qual se situa o es desplaça el cos en rotació.

La Terra també presenta una precessió perquè el seu eix de rotació no és perpendicular al pla format pel seu moviment de translació. A causa d'aquest moviment, la posició que indica l'eix de la Terra en l'esfera celeste es desplaça seguint un cercle tancat cada 25.776 anys (any platònic, « téléos eniautos »). El cercle de la precessió té el seu centre en el pol de l'eclíptica; a conseqüència d'això, la posició dels pols celestes canvia contínuament. La precessió és causada per la força gravitatòria de la Lluna, el Sol i la resta de planetes sobre la Terra, atès que no és una esfera, sinó més aviat un esferoide oblat, més prominent a la zona equatorial. El canvi en la direcció de l'eix de rotació de la Terra provoca una variació del pla de l'equador i, per tant, de la línia de tall de tal pla amb l'eclíptica. Aquesta línia assenyala en l'esfera celeste la direcció del punt Àries, que retrograda sobre l'eclíptica, fenomen denominat precessió dels equinoccis.

Vegeu també 
 Nutació
 Trepidació

Referències 

 
Mecànica celeste
Terra
Brulhès

Brulhès és una comarca francesa de forma triangular i uns 350 quilòmetres quadrats de superfície.

Abraça tres departaments: Olt i Garona (cantó de Laplume amb les comunes d'Aubiac, Brax, Estillac, Laplume, Marmont-Pachas, Moirax, Roquefort, Sainte-Colombe-en-Bruilhois i Sérignac-sur-Garonne; cantó d'Astaffort amb les comunes de Caudecoste, Cuq, Fals, Layrac, Saint-Nicolas-de-la-Balerme i Saint-Sixte; cantó de Francescas amb les comunes de Lamontjoie, Nomdieu i Saint-Vincent-de-Lamontjoie; cantó de Nérac amb les comunes de Moncaut, Montagnac-sur-Auvignon i Saumont; i la comuna de Montesquieu al cantó de Lavardac), Gers (comuna de Pergain-Taillac al cantó de Lectoure) i Tarn i Garona (comuna de Donzac al cantó d'Auvillar).

Formava part del Vescomtat de Brulhès, que data de finals del .

Referències 

Geografia d'Aquitània
Geografia de Migdia-Pirineus
Comarques
Gascunya
Vescomtat de Bruniquel

El vescomtat de Bruniquel fou una jurisdicció feudal del Llemosí a Occitània. La seva capital fou la vila de Bruniquel al Carcí.

El vescomtat apareix vers el 1080 essent vescomtes Arnau i Ademar que actuen junts. Després no se sap ben bé com segueix la successió, però cent anys després Balduí de Tolosa, tronc dels vescomtes de Lautrec, es titulava vescomte de Bruniquel. El Lautrec va passar als fills, i Bruniquel apareix en mans del seu germà (bastard) Bertran, cassat amb Comdors, vescomtessa de Montclar i Bruniquel, filla de Manfroi. Bertran V inicia una línia regular de vescomtes de la casa de Tolosa que es va acabar amb Reginald. Una filla Margarida, casada amb Ramon Roger I de Coserans, va morir abans que ell; el fill de Ramon Roger I, Roger, d'un primer matrimoni, va portar el títol de vescomte de Bruniquel, com a administrador en nom de Bertrana, germana de Margarita, que va assolir l'herència. Casada amb el cavaller Pere Trocelh (Trouseau), va deixar una sola filla, Isabel Trouseau (+1395), que es va casar amb Ramon Roger II de Coserans (+1392). L'herència va passar al fill comú Arnau Roger i mort aquest el 1440 la seva línia va seguir fins al . Hipòlita de Foix, esposa del darrer vescomte Joan Lluís, fou empresonada i les seves úniques dues filles, Maria Teresa i Maria Anna es van dedicar a la vida religiosa.

Llista de vescomtes 
 Arnau, vers 1080
 Ademar vers 1080
 Desconegut vers 1100-1200
 Balduí de Tolosa vers 1200-1214
 Comtors vers 1214-?
 Bertran I 1214-1249
 Bertran II 1249-1304
 Guillem I 1304-1310
 Reginald 1310-1328
 Margarida (morta vers 1328)
 Roger, fillastre, administrador titulat vescomte vers 1328-1330
 Bertrana de Tolosa 1328-1360
 Isabel 1360-1395
 Ramon Roger I de Coserans (espòs) 1360-1392
 Arnau Roger 1395-1440
 Ramon Roger II 1440-8 de gener de 1450
 Mafré (Maffre) 1450-26 de maig de 1500
 Francesc Roger I vers 1500-1550
 Bernat Roger vers 1550-1563
 Joan Roger vers 1563-1591
 Francesc Roger II vers 1591-1649 (casat 1597)
 Joan Pere vers 1649-16?? (casat 1623)
 Joan Lluis ?? (casat 1649)

Referències 
 Casa de Comenge a Bruniquel
 Armorial del país d'Oc 
 dinastia de Comenge
Vescomtats d'Occitània
Vescomtat de Montclar

El vescomtat de Montclar apareix a començament del . Comtors de Bruniquel, filla de Manfroí, era vescomtessa i es va casar amb el bastard Bertran de Tolosa. Va iniciar-se així la dinastia tolosana que va seguir amb Guillem, Oliver I, Arnau, Bertran II, Oliver II, Bertran III, Joan I, Antoni, Hug, Joan II, Pere i Joan III. El 1577 es va extingir aquesta línia i el vescomtat va passar per diverses famílies fins que fou suprimit per la revolució.

Llista de vescomtes de la nissaga tolosana 
 Bertran I de Tolosa vers 1214-1249
 Guillem 1249-1280
 Oliver I 1280-1335
 Arnau 1335-1363
 Bertran II 1363-1372
 Oliver II 1372-1392/1396
 Bertran III 1392/1396-vers 1400
 Joan I vers 1400-1446
 Antoni 1446-1478
 Hug 1478-?
 Joan II ?-vers 1550
 Pere vers 1550-1577

Vescomtats d'Occitània
Illes de la Societat

Les illes de la Societat (Îles de la Société en francès, te fenua Tōtaiete mā en tahitià) formen un arxipèlag de 14 illes al Pacífic sud, administrativament part de la Polinèsia Francesa. No existeix un nom tahitià per l'arxipèlag i s'utilitza la transcripció fonètica Tōtaiete a partir de l'anglès Society. Tenen una població de 214.445 habitants (cens del 2002) i cobreixen una superfície de 1.598 km².

Les illes són dividides geogràficament i administrativament en dos grups. D'est a oest són:
 Illes del Vent (Îles du-Vent):
 Mehetia
 Tahiti, on hi ha Pape’ete, la capital.
 Moorea
 Maiao
 Tetiaroa
 Illes de Sotavent (Îles Sous-le-Vent):
 Huahine
 Raiatea
 Tahaa, comparteix la mateixa corona de corall amb Raiatea.
 Bora Bora
 Tupai (Motu Iti)
 Maupiti
 Maupihaa (Mopelia)
 Manuae (Scilly)
 Motu One (Bellinghausen)

Existeix una llegenda sobre la creació d'aquestes illes, recollida per Josep Maria de Sagarra al llibre La ruta blava. Diu que abans hi havia cinc llunes sobre el cel de Tahití que tenien un rostre humà, molt més acusat que la Lluna d'ara. Qui les mirava fixament es tornava foll. El déu creador Taaroa, enfadat amb el seu malefici, les va fer tremolar produint grans terratrèmols fins que van caure a l'aigua. Les cinc llunes, al caure, van formar les cinc illes a l'oest de Tahití: Moorea, Maiao, Huahine, Raiatea i Bora Bora.

El neerlandès Jacob Roggeveen, el 1722, va ser el primer europeu a trobar una illa de l'arxipèlag, la petita Maupiti, però no s'hi va aturar. Després, Samuel Wallis, el 1767, va descobrir Tahití. El francès Louis Antoine de Bougainville, el 1768, anomenà l'arxipèlag illes Borbó en honor de la família reial francesa. L'anglès James Cook, el 1767, l'anomenà Society Islands en honor de la Societat Reial de Londres, organitzadora del viatge.

Entre 1772 i 1775, el virrei del Perú, el català Manuel d'Amat i de Junyent, organitzà tres expedicions a les illes de la Societat. Els noms espanyols utilitzats per les illes foren:
 San Cristóbal: Mehetia.
 Amat: Tahití.
 Santo Domingo: Moorea.
 La Pelada: Maiao.
 Los Tres Hermanos: Tetiaroa.
 La Hermosa: Huahine.
 San Pedro: Bora Bora.
 La Princesa: Raiatea.
 San Antonio: Maupiti.
 Pájaros: Scilly.

Referències 

Illes de la Societat
Lapurdi

Lapurdi (Lapurdi en euskera, Labourd en francès, i Labord en occità gascó) és un dels set territoris del País Basc. Administrativament forma part del departament francès dels Pirineus Atlàntics, a la regió d'Aquitània. Alhora està situat vora el golf de Biscaia i limita al sud amb Guipúscoa i la Comunitat Foral de Navarra, a l'est amb la Baixa Navarra i al nord amb el departament de les Landes. Baiona se sol considerar la capital cultural del territori. El nom de Lapurdi ve del nom romà Lapurdum, ciutat que podria coincidir amb l'actual Baiona.

Demografia 

Segons les dades de l'INSEE la població de Lapurdi era de 238.339 habitants el 2007. El paisatge poblacional del territori presenta una gran nucli urbà compost per les ciutats de Biarritz, Anglet i Baiona (que formen la BAB) amb una població de 110.000 habitants, i la resta del territori, de caràcter més rural, que té quasi 128.000 habitants. Com a ciutats més importants hi ha Baiona, Anglet i Biarritz (amb més de 25.000 cadascuna) així com Hendaia i Donibane Lohizune (amb més de 10.000).

Llengua 
Al territori s'hi han parlat històricament l'euskara i en menor mesura l'occità (dialecte gascó), fet que es reflecteix clarament en la toponímia, per exemple. El dialecte labortà és el majoritari, tot i que també es parla baix navarrès a l'est de Lapurdi (a Lekuine). L'àrea de predomini lingüístic històric de l'euskara comprèn tot el territori menys una franja septentrional de transició amb el dialecte occità gascó que engloba els municipis d'Anglet, Bocau, Baiona, Ahurti, Bardoze i Gixune.
Segons un estudi estadístic de 2006 el 25,4% de la població de Lapurdi coneixia l'euskera (de forma diversa, des de parlant nadiu a bilingüe passiu). Tanmateix el seu coneixement varia molt de l'aglomeració urbana Biàrritz-Anglet-Baiona (on el 14% és bascoparlant) a la resta del territori interior (on els bascoparlants representen el 37% de la població).

Vegeu també 
 Vescomtat de Lapurdi.

Referències
Auloron

Auloron és una comarca francesa al nord del Bearn. La ciutat principal és Auloron Santa Maria.

A l'edat mitjana va formar el Vescomtat d'Auloron.

Referències 

Geografia del Bearn
Gascunya
Auloron e Senta Maria

Auloron e Senta Maria (Auloron o Auloron e Senta Maria en occità, Oloron-Sainte-Marie en francès) és una ciutat capital de la comarca de l'Alt Bearn i dins del departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 1999 tenia 10.992 habitants.

Història 
Avui conegut com a Sant, Gratus d'Auloron esdevingué l'any 506 el primer arquebisbe conegut de l'antiga diòcesi d'Auloron, llavors coneguda com a "Iluro".

La història de la ciutat durant el període de migració és poc coneguda. L'any 1080, Cèntul V, vescomte de Béarn, va construir la nova ciutat de "Auloron" (versió medieval del nom romà Iluro) al costat oposat del riu des del centre de la diocèse. Cèntul V va restaurar les muralles romanes i va fundar la ciutat forta d'Auloron

Té com a monument destacat la catedral de Santa Maria, començada el 1102 sota l'impuls del comte de Bearn Gastó IV, i seu la diòcesi d'Auloron fins al 1802, i el parc Pommé, amb més de cinquanta espècies d'arbres.

Auloron fou vila vescomtal i la veïna Santa Maria vila episcopal. El 1858 es van unir ambdues. Fou la capital del Vescomtat d'Auloron.

Demografia

Administració

Agermanaments 

  Jaca

Personatges famosos 
 Xavièr Navarròt, escriptor occità.
 Marguerite Laborde (coneguda pel pseudònim Andrée Bearn), escriptora.
 Vaspin Lespin, gramàtic.
 Jules Supervielle escriptor nascut a l'Uruguai, hi és enterrat.
 Jean-Armand du Peyrer, comte de Treville, comandant de la companyia de mosqueters de Lluís XIII de França, popularitzat per la novel·la Els tres mosqueters d'Alexandre Dumas.
 Bernard Becaas, ciclista.

Referències 

Municipis del Cantó d'Auloron Santa Maria-Est
Municipis del Cantó d'Auloron Santa Maria-Oest
Lescar

Lescar' és un municipi francès, situat al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 1999 tenia 8.191 habitants.

Demografia

Història 
Fou la capital històrica del Bearn i es deia Beneharnum. Destruïda pels normands vers el 850 fou coneguda després com a Lescar. Fou la capital del Vescomtat de Bearn. Tenia una seu episcopal que fou destruïda, per bé que es va construir una nova catedral al  amb el nom de Nostra Senyora. Fou seu del bisbat fins al 1801, moment en què traslladà a Baiona).

Administració

Agermanaments 
  l'Alfàs del Pi
  Sátão

Personatges il·lustres 
 Joan Enric de Fondevila, (1633 - 1705) escriptor en llengua occitana

Referències 

Municipis del Cantó de Lescar
Pàmies

Pàmies (en occità Pàmias; la forma oficial francesa és Pamiers) és un municipi sota l'estat francès, situat al departament de l'Arieja, a Occitània; és cap d'una sotsprefectura, i és travessat pel riu Arieja. L'any 1999 tenia 13.417 habitants.

La llegenda atribueix la població de la regió a Frederic, fill del rei visigot Teodoric I, el nucli poblacional es va dir Fredelàs. Frederic va governar la regió i va deixar-la al seu fill Antoní, que es va fer catòlic i fou assassinat pels arrians vers el 507, allí on va morir es va fundar l'abadia de Sant Antoní (esmentada el 961 dC); en un pariatge que es va fer entre l'abat i el comte de Foix es parla del castell de Pàmies (Castrum Apamie), nom donat per haver estat el comte a Apamea, a l'Àsia Menor. Així, la gent del país eren anomenats apameus.

Fou seu d'un bisbat fundat el 1295 (segregat de Tolosa), en què van destacar els bisbes de Caulet (1645-1680), de la Régale (1680-1693) i de Verthamon (1693-1735). El bisbat fou suprimit el 1801. És seu de sotsprefectura des del 1790.

Personatges il·lustres 
 Sant Antoní de Pàmies
 Claire Lacombe (1765 - ?), actriu i activista feminista i revolucionària
 Gabriel Fauré, compositor

Vegeu també 
 Estatuts de Pàmies

Referències
Vasats (Gironda)

Vasats (nom occità) (en francès Bazas) és un municipi francès, en la comarca del Vasadès, situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 1999 tenia uns 5.000 habitants.

Demografia

Administració

Història 
A la rodalia es troben els Castells de Roquetaillade, de Cazeneuve i de Villandraut, la col·legiata d'Uzeste, i altres esglésies, i les vinyes i castells de Sauternais. Un parent de la família local dels Goth, Armand Bernard de Preyssac, va construir el Castell de la Trave (Préchac) a la vora del Ciron, el 1306. Per la mateixa època va ser quan van sorgir els de Villandraut i Roquetaillade (el més important).

La ciutat s'anomenava Cossio durant la dominació romana i era la vila de la tribu dels Vasats. Fou seu episcopal des de vers el 500 i els bisbes eren senadors municipals i després cap de justícia, però la regió del Bazadès estava sota el domini directe dels ducs d'Aquitània. Des del 1140 el bisbe Forton va compartir el poder amb els canònics del capítol. Els principals senyors territorials eren els La Mothe, senyors de Roquetaillade i de Langon, i els Goth (família que va donar un Papa, Climent V, i abans un bisbe de Vasats i un d'Agen i un arquebisbe de Lió). El Bisbe Gaillard de La Mothe va participar en les croades el 1199. Es van construir per aquest temps dos abadies (): Le Rivet, prop d'Auros (1188) i Font Guillem, prop de Masseilles (1124). La catedral, destruïda pels normands al , es va reconstruir el 1070. Una nova catedral es va començar el 1233, i les obres van durar fins al 1537 (Fou parcialment damnada pels protestants el 1577 i 1578, però el bisbe Armand de Pontacq la va restaurar; la façana va patir destrosses el 1793). Amb la dominació anglesa el  fou teatre de la resistència encapçalada per la família Ladils revoltats el 1248 sota la direcció de Bernat de Ladils. Encara que els francesos la van ocupar la van retornar pel Tractat d'Azincourt. No va passar a França definitivament fins al 1453. Com a ciutat va obtenir la llibertat comunal el 1340 però amb la dominació reial francesa la llibertat va minvar. Va patir durant les guerres religioses i encara que el 1583 ja tornava a ser catòlica, fins al 1592 els protestants van dominar el castell de Villandraut. El Marques de Piis, d'una família que havia donat dos bisbes a Vasats, fou el darrer gran senescal del Bazadès. El darrer bisbe fou Monsenyor de Saint Sauveur senyor de Grignols que va morir el 16 de gener de 1792, un any després de la supressió del bisbat que després fou unit al Bisbat de Bordeus.

Agermanaments 
  Agurain

Referències 

Municipis de la Gironda
Vescomtat de Fesensaguet

El vescomtat de Fesensaguet (en francès Fèzensaguet) fou una jurisdicció feudal de Gascunya. Estava a l'est de Fesensac, sud-oest de Lomanha, i oest del Gimois i de la senyoria i després comtat d'Illa Jordà; al sud tocava a l'Astarac. La capital fou Mauvesin.

El territori pertanyia als comtes d'Armanyac. El comte Bernat IV (1160-1188) va adoptar el 1163 al seu nebot Bernat, que era fill d'Odó de Firmacon i de Mascarosa (filla de Guerau IV, fill de Bernat IV) i que era net d'Odó IV vescomte de Lomanha i Auvillars. Bernat IV li va donar un territori no gaire gran a l'est de Fesensac, amb centre a Mauvesin, que des de llavors es va dir vescomtat de Fesensaguet. A Bernat el va succeir el seu fill Bernat II i a aquest el seu germà Guerau I que fou adoptat pel comte d'Armanyac Guerau IV i per això fou també comte d'Armanyac i Fesensac. Mort el 1219 la successió va passar al seu germà Roger que va viure fins al 1248. El fill Guerau II el va succeir i el 1256 fou comte consort d'Armanyac i Fesensac. Va morir el 1285 i el seu hereu Bernat VI d'Armanyac (1285-1319) va deixar al vescomtat al seu segon fill Gastó senyor de Brouille. El 1326 el va succeir el seu fill Guerau III, i a aquest el seu fill Joan I el 1339. Joan I va viure fins al 1390 i el va succeir el seu fill Joan II que va morir el 1402. Abans havia mort el seu germà Arnau Guillem i uns mesos abans (1401) el seu oncle (germà de Joan I) Guerau IV, que fou governador del Condomès. El vescomtat va tornar a Armanyac i va seguir fins al 1451 quan el comte d'Armanyac Joan V el va cedir al seu germà Carles. El 1473 Armanyac fou incorporat a la corona però els estats generals van dictaminar el 1484 que Carles no podia ser expropiat i li pertocava l'herència de son germà; però Carles havia estat declarat incapaç el 1481 i obligat a renunciar, i de totes maneres va morir sense descendència el 1497 i el vescomtat va passar a la corona com la resta de possessions dels Armanyac. El 1515 el rei va donar els antics dominis dels Armanyac a Margarida d'Angulema, amb la qual va passar a Navarra i després a França el 1589

Llista de vescomtes 
 Bernat I 1163-1192
 Bernat II 1192-1214
 Guerau I (V d'Armanyac) 1214-1219
 Roger I 1219-1248
 Guerau II (VI d'Armanyac) 1248-1285
 Bernat III (VI d'Armanyac) 1285-1286
 Gastó 1286-1326 
 Guerau II 1326-1339
 Joan I 1339-1390
 Joan II 1390-1402
 Guerau III (hereu, mort 1401, governador del Condomès)
 Bernat IV (VII d'Armanyac) 1402-1418 
 Joan III (IV d'Armanyac) 1418-1450 
 Joan IV (V d'Armanyac) 1450-1451 
 Carles 1451-1497 (titular d'Armanyac i Fesensac 1473-1481)
 A la corona francesa 1481-1515
 Margarida d'Angulema 1515-1555 
 Enric I d'Armanyac i II de Navarra 1522-1555 
 Joana d'Albret 1555-1572 (III de Navarra) 
 Enric II 1572-1589 (Enric III de Navarra, esdevé Enric IV de França el 1589) 
 a la corona francesa 1589

Vescomtat de Fesensaguet
Comtat de Gaura

El comtat de Gaura o Gausa (Gaure o Gause) fou una jurisdicció feudal. El Gaure quedava entre el vescomtat de Brulhès (al nord), el Fesenzac (al sud), Lomanha (a l'est) i Gabardà (a l'oest).

El comtat de Gaure apareix efímerament vers el 961 a la mort de Guillem I comte de Fesenzac, Armanyac i Aush. Sembla que un fill va rebre el territori de Gaure amb títol comtal però uns anys després havia revertit a son germà el comte Odó I de Fesenzac o el seu successor. La capital llavors era Saint-Puy i Guerau de Cazaubon era el senyor de les terres de Gaure, amb la fortalesa de Sempuy, però li foren arrabassades en part pel seu senyor Guerau VI d'Armanyac, que aliat al comte de Foix, va assolar el territori. Guerau de Cazaubon va demanar ajut al senescal de Tolosa Eustaqui de Beaumarché i ambdós van fundar el 1272, al lloc anomenat Aigueval al peu del Mont Aiglon, la ciutat de Fleurance. Vers el 1274 ja era la capital dels dominis senyorials de Guerau de Cazaubon al Gaure. El Gaure va seguir els destins dels comtes d'Armanyac.

Dels Armanyac va passar als Albret poc després de 1450. Carles II d'Albret es va titular comte de Gause. Va morir el 1471 i va passar al seu net Alan el gran que el va cedir al seu fill Joan II que fou comte de Gause, comte de Perigord, i vescomte de Llemotges i de Tartas, mort el 1516. Va passar al seu fill que fou Enric rei de Navarra i després a Joana d'Albret i al seu fill Enric, que finalment el va aportar a la corona el 1589.

Llista de Comtes de Gaure o Gause 
 Guillem I 926-960 (comte d'Armanyac, Fesenzac i Auch) 
 Desconegut 960-?
 Odó Falca o Bernat Odó Mancius Tinea ?-? 
 Aimeric ?-c. 1050 
 Guillem II Astanove I c. 1050-? 
 Aimeric II Fortin ?-1103 
 Astanove II 1103-? 
 Assalina (Astamura) ?-c. 1150 
 Guerau I (III d'Armanyac) (espòs) c. 1120-1160 
 Bernat I (IV d'Armanyac) 1160-1188 
 Guerau II (IV d'Armanyac) Trancalleó 1188-1215 
 Guerau II (V d'Armanyac) 1215-1219 
 Pere Gerard 1219-1241 
 Bernat II (V d'Armanyac)1241-1245 
 Mascarosa I 1245-1249 
 Arnau Odó 1245-1256 (vescomte Arnau III Odó de Lomanha) 
 Mascarosa II 1249-1256 
 Guerau III (VI d'Armanyac) 1256-1285 
 Bernat III (VI d'Armanyac) 1285-1319 
 Joan I 1319-1373 (comte de Rodés) 
 Joan II el Desigual 1373-1384 
 Joan III 1384-1391 
 Bernat IV (VII d'Armanyac) 1391-1418 
 Joan IV 1418-1450 
 Joan V 1450-1452 
 Carles I (II d'Albret) 1452-1471
 Alan el Gran 1471-1522
 Enric I d'Armanyac i II de Navarra 1522-1555 
 Joana d'Albret 1555-1572 (III de Navarra) 
 Enric II 1572-1589 (Enric III de Navarra, esdevé Enric IV de França el 1589) 
 a la corona francesa 1589

Referències 

Comtats d'Occitània
XChat

XChat est un client IRC graphique libre utilisant GTK.
Il fonctionne sur la majorité des systèmes d'exploitation supportant GTK.
Sous Windows, la version officielle est diffusée avec une licence shareware, il existe néanmoins diverses versions non officielles gratuites.
La version officielle de XChat (toutes plateformes confondues) n'est plus maintenue depuis 2012, de nombreux forks ont été créées, dont HexChat qui est le plus connu et le plus actif.

Fonctionnalités 

Les fonctionnalités principales sont :
 le support bidi, Unicode, et différents autres codages de caractères ;
 la transcription dans différentes langues ;
 le support de scripts Perl, Python, TCL, Ruby… ;
 le support de chiffrement fort, grâce à la bibliothèque OpenSSL ;
 et la possibilité de se connecter en même temps sur plusieurs serveurs IRC.

Changement de licence 
Le projet a été initialement diffusé sous licence GPL. Cependant, l’auteur a décidé, depuis le , de distribuer la version pour Windows en shareware, ou plus exactement une licence XChat à vie. Cette version a été limitée à 30 jours d'utilisation, et il est nécessaire de s'enregistrer pour continuer à l'utiliser (moyennant ). Il justifie ce paiement par la difficulté de compiler son logiciel pour Windows. La nouvelle a suscité de nombreuses réactions, notamment sur Linuxfr. En effet, par cette décision, Peter Železný viole la licence GPL pour plusieurs raisons. Il n'a pas obtenu l'accord de tous les développeurs d'XChat (et donc aussi de toutes les personnes ayant contribué à son développement) pour changer de licence. De plus, le code source de la version Windows, et notamment la partie qui limite l'utilisation dans le temps, est indisponible. Enfin, en restreignant l'utilisation du programme, il passe outre la liberté 0 de la licence GPL, c'est-à-dire la liberté d'exécuter le programme, pour tous les usages. Des versions libres non officielles ou des alternatives indépendantes (forks) pour Windows sont toujours disponibles - notamment HexChat.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
.

Articles connexes 
 HexChat : Fork de XChat

Liens externes 
  Site officiel
  xchatfr.org : Introduction, Aide et documentations traduites 
  XChat Aqua Version officielle libre de XChat pour MacOSX.
  t0x.in : Thèmes et documentations

Client IRC
Shareware
Logiciel libre sous licence GPL
Logiciel pour Windows
Logiciel pour Unix
GNOME
Aérodyne

« Aérodyne » est l'hyperonyme englobant les aéronefs « plus lourds que l’air », ou plutôt, plus denses que l'air, dont la sustentation est principalement assurée par une force aérodynamique, la portance d'une voilure fixe (avion, planeur) ou tournante (hélicoptère, autogire).

Les aérodynes se distinguent des aérostats (ballons ou dirigeables), qui sont sustentés par la poussée d'Archimède d'un gaz « plus léger que l’air ».

Types d'aérodynes

Aérodynes à voilure fixe 

La portance des avions et des planeurs est fournie par leur vitesse ; Ferdinand Ferber cite : . Le plus répandu est l’avion. La masse de ces appareils varie de l'ULM de moins de  propulsé (motorisé) par un moteur de quelques dizaines de kW jusqu'à l'avion de transport de plusieurs centaines de tonnes. Les planeurs n'ont pas de propulseur (pas de moteur) ; ils avancent sous l'effet de la composante de poussée (opposée à la traînée) de la portance de leur aile. Une aile est un système propulsif quand la résultante des forces aérodynamiques passe en avant de la verticale et fournit une poussée (avions et planeurs en descente). En descente, leurs ailes transforment leur énergie potentielle en vitesse et en portance.

Aérodynes à voilure tournante 

Le plus répandu est l'hélicoptère, dont la voilure tournante assure à la fois la portance et la poussée nécessaire à la translation.

L'autogire, qui a connu un développement significatif dans les années 1930, dispose d'une voilure tournante entraînée par le mouvement de translation généré par la poussée d'une hélice propulsive.

Convertibles 
Les convertibles utilisent simultanément ou séparément les deux modes de sustentation. La voilure tournante est utilisée pour le décollage ou l'atterrissage vertical ; celle-ci est ensuite escamotée ou basculée pour assurer la propulsion.

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Article connexe 
 Portance (aérodynamique)

Type d'aéronef
Préfecture de Chiba

La  est une préfecture du Japon, située dans la région du Kantō et ayant pour capitale la ville de Chiba.

Géographie 
La préfecture de Chiba est située au centre-est de l'île de Honshū, sur l'océan Pacifique, au Japon. Sa population est de  (en 2011). La préfecture est divisée en trente-sept villes et six districts. La capitale de la préfecture de Chiba est la ville de Chiba, qui est subdivisée en six arrondissements. La préfecture de Chiba est bordée des préfectures d'Ibaraki au nord, Tokyo et Saitama à l'ouest. La majeure partie de la préfecture de Chiba se situe sur la péninsule de Bōsō, une région montagneuse et importante dans la culture du riz. Le nord-ouest, plus peuplé, fait partie de la plaine du Kantō, qui s'étend dans la majeure partie de la région du Kantō.

Villes 
La préfecture de Chiba comprend trente-sept villes. Sa capitale, la ville de Chiba est divisée en six arrondissements.

Districts 

La préfecture de Chiba comprend six districts, ainsi que seize bourgs et un village.

Économie 
Cette préfecture fait partie du Grand Tokyo à l'intérieur de la mégalopole japonaise, la plus grande zone industrielle du Japon. Elle abrite l'aéroport international de Narita.

Les entreprises originaires de Chiba sont multiples, par exemple les entreprises Kikkoman, AEON, Oriental Land Company, Yamasa, Jetstar Japan, Etc. 

La préfecture de Chiba cultive et récolte des arachides, des choux , des oignons, des épinards, des poires, etc.

Une grande part de l'économie est basé sur la pêche. La préfecture est d'ailleurs connu pour ses ports : Chōshi, Ohara et Katūra. Les ports de Chiba, Kisarazu et Tateyama, sont pour leur part des ports industriels.

Tourisme 
En bordure de la ville de Tokyo, sur les rives de la baie éponyme on trouve les parcs de Tokyo Disneyland et Tokyo DisneySea (complexe de Tokyo Disney Resort). C'est la dixième destination touristique de Tokyo et le parc Tokyo Disneyland est le premier parc à thème Disney ouvert en dehors des États-Unis.

La préfecture abrite également le parc naturel préfectoral de Takagoyama.

Histoire 
La préfecture de Chiba a été fondée le  par la fusion des préfectures de Kisarazu et Inba. Historiquement, la préfecture recouvre les provinces féodales de Kazusa, Shimōsa et Awa. Le regroupement de ces trois provinces s'appelait à l'époque Bōsō.

Jumelages 
La préfecture de Chiba est jumelée avec les municipalités suivantes :
  ;
 .

Voir aussi

Articles connexes 
 Région du Kantō

Liens externes

Notes et références

Notes

Références
Préfecture d'Ehime

est une préfecture du Japon. Ehime signifie « la chère jeune fille » en japonais.

Histoire 
Avant la mise en place du système des préfectures, la préfecture d'Ehime était occupée par la province d'Iyo.

Géographie 
La préfecture d'Ehime est située sur l'île de Shikoku.

Villes 
Liste des 11 villes de la préfecture :
 Imabari
 Iyo
 Matsuyama (capitale)
 Niihama
 Ōzu
 Saijō
 Seiyo
 Shikokuchūō
 Tōon
 Uwajima
 Yawatahama

Districts, bourgs et villages 
Liste des 7 districts de la préfecture, ainsi que de leurs 9 bourgs :

Politique

Gouverneurs de la préfecture

Membres du parlement

Économie 
À noter la présence d'une centrale nucléaire à  qui est située dans le district de Nishiuwa. C'est la seule centrale de l'île de Shikoku.

Démographie

Culture 
Le poney Noma est originaire de la ville d'Imabari dans la préfecture.

Tourisme 
 Dogo-onsen, où se déroule le roman de Natsume Sōseki Botchan.

Jumelages 
La préfecture d'Ehime est jumelée avec les municipalités ou régions suivantes :
 .

Personnes liées à la préfecture 
 Masaoka Shiki (1867-1902), poète, critique, réformateur du haïku.
 Natsume Sōseki (1867-1916), romancier, a vécu à Matsuyama et y a situé son roman Botchan (Le Jeune Homme).
 Nobu Jo (1872-1959), philanthrope chrétienne, née dans la préfecture.
 Kenzō Tange (1913-2005), architecte et urbaniste, né à Imabari.
 Masanobu Fukuoka (1913-2008), agriculteur japonais, célèbre pour avoir développé l'agriculture naturelle à Iyo (pilier de l'agriculture biologique) et ses travaux sur le re-verdissement des déserts.
 Daichi Kamada, footballeur international japonais, né à Ehime.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes 
 Shikoku

Liens externes 
 
 
 

Shikoku
 
Éponyme d'un objet céleste
Fukui

est une ville du Japon, capitale de la préfecture de Fukui.

Géographie

Situation 
Fukui se trouve dans le nord de la préfecture de Fukui, entre la mer du Japon à l'ouest et les monts Ryōhaku à l'est.

Démographie 
En 2006, la ville de Fukui avait une population de , répartis sur une superficie de . En , la population était de .

Hydrographie 
Fukui est traversée par le fleuve Kuzuryū et les rivières Asuwa et Hino.

Histoire 
La ville de Fukui a été reconnue sous son nom actuel le , bien qu'elle soit en réalité une ville importante depuis plusieurs siècles, servant de capitale a la province d'Echizen, durant l'époque d'Edo (1603-1868).

La ville a été détruite par deux fois : en 1945, par des bombardements aériens des forces armées américaines, et en 1948 par un tremblement de terre.

Le , les villes de Miyama et Shimizu ainsi que le village de Koshino ont été fusionnés avec Fukui.

Le , Fukui obtient le statut de ville noyau.

Économie 
Fukui est un des plus grands producteurs de montures de lunettes du Japon. Cette ville est réputée pour la pêche, en particulier celle des crabes d'Echizen.

Culture locale et patrimoine 
 Les ruines du château des daimyos de la province d'Echizen
 Les ruines de la propriété de la famille Ichijōdani Asakura
 Le Fujishima-jinja, qui honore la mémoire de Nitta Yoshisada
 Le Shō-onji, un temple bouddhiste.

Éducation 
 Université de Fukui
 Université préfectorale de Fukui

Transports 
Fukui est accessible par les routes nationales 8, 158, 305, 364, 416 et 476.

La gare de Fukui est desservie par la ligne principale Hokuriku de la JR West (liaisons vers Osaka, Nagoya et Kanazawa), ainsi que les lignes locales Etsumi-Hoku, Mikuni Awara et Katsuyama Eiheiji. La ville possède également une ligne de tramway.

L' est situé sur le territoire de la ville de Sakai, au nord de Fukui.

Jumelages 
Fukui est jumelée avec :
  New Brunswick, New Jersey, États-Unis (depuis mai 1982) ;
  Hangzhou, Zhejiang, Chine (depuis novembre 1989) ;
  Winsen, Basse-Saxe, Allemagne ;
  Fullerton, Californie, États-Unis (depuis novembre 1989) ;
  Suwon, Gyeonggi, Corée du Sud (depuis décembre 2001).

Symboles municipaux 
Les symboles municipaux de Fukui sont le pin et l'hortensia.

Personnalités liées à la ville 
 Yuri Kimimasa (1829-1912), homme politique
 Hirase Sakugorō (1856-1925), botaniste
 Fusakichi Ōmori (1868-1923), sismologue
 Jūkichi Uno (1914-1988), acteur
 Yoichiro Nambu (1921-2015), physicien
 Yoshishige Yoshida (né en 1933), metteur en scène
 Shun’ya Itō (né en 1937), réalisateur
 Ryōichi Ikegami (né en 1944), mangaka

Notes et références

Voir aussi

Liens externes 
 

Ville au Japon
Municipalité dans la préfecture de Fukui
Voilure

En aéronautique, la voilure désigne l'ensemble des surfaces portantes d'un aérodyne. Par analogie, on parle également de la voilure d'un oiseau.
 Dans la marine à voile, la voilure désigne l'ensemble des surfaces exposées au vent et directement destinées à la propulsion (voiles, panneaux...).

Voir aussi
 
 Voile (navire)
Préfecture de Fukushima

est une préfecture du Japon située dans le Tōhoku. Fukushima signifie littéralement «  du  ». Sa capitale est la ville de .

Histoire 

Après les réformes de Taika en 646, la région occupée par la préfecture de Fukushima devint la province de Mutsu.

En juin 2008 un important tremblement de terre fait s'effondrer un barrage et rend le territoire de la préfecture difficilement accessible

Le , lors du séisme de 2011 de la côte Pacifique du Tōhoku et du tsunami qui a suivi, la centrale nucléaire de Fukushima Daiichi, située dans la préfecture du même nom a rencontré une série d'avaries. Il s'agit d'un accident inédit dans l'histoire du nucléaire.
Cet accident a été classé au niveau 7 (le niveau le plus élevé) sur l'échelle internationale des événements nucléaires, soit au même niveau que la catastrophe de Tchernobyl. Trois des quatre bâtiments abritant les réacteurs de la centrale ont explosé à la suite de la panne des circuits de refroidissement.

Le , un tremblement de terre de 7,3 sur l'échelle de Richter a eu lieu obligeant à évacuer les équipes de réparation de la centrale.

Géographie 

La préfecture est située dans la région du Tōhoku ; elle se répartit en trois morceaux : ,  et 
.

Elle est entourée par l'océan Pacifique, et les préfectures de Miyagi  et Yamagata (nord), Niigata (ouest), Ibaraki, Tochigi et Gunma (sud).

Municipalités

Villes 
Liste des treize  de la préfecture de Fukushima.

Districts 
Liste des treize  de la préfecture de Fukushima et de leurs 31  et 15 villages (en italique).

Politique

Gouverneurs de la préfecture

Membres du parlement

Économie

Démographie 

Population de la préfecture par tranche d'âge :
 0 - 4 ans : 96 000
 5 - 9 ans : 104 000
 10 - 14 ans : 112 000
 15 - 19 ans : 124 000
 20 - 24 ans : 114 000
 25 - 29 ans : 124 000
 30 - 34 ans : 133 000
 35 - 39 ans : 122 000
 40 - 44 ans : 131 000
 45 - 49 ans : 144 000
 50 - 54 ans : 166 000
 55 - 59 ans : 142 000
 60 - 64 ans : 129 000
 65 - 69 ans : 121 000
 70 - 74 ans : 122 000
 75 - 79 ans : 106 000
 80 et plus : 118 000

Culture et tourisme 

La préfecture, notamment la région de Sōma, est réputée pour ses chevaux. Tous les ans, du 22 au , s'y déroule le  autour des  et  à Minamisōma, et du  à Sōma. Il s'agit d'un spectacle équestre regroupant  en tenue médiévale. À la suite de l'accident nucléaire de Fukushima, l'édition 2011 n'a pas eu lieu.

Depuis 2018, la préfecture de Fukushima avec les préfectures voisines de Tochigi et Ibaraki font la promotion de leurs trois préfectures, plutôt délaissées par les touristes étrangers, sous le nom de Diamond Route.

Références

Voir aussi

Articles connexes 
 Accident nucléaire de Fukushima

Liens externes
Marmagne



Hydronyme 
 La Marmagne est un cours d'eau français traversant le département du Loiret et la région naturelle du val de Loire. C'est un affluent du Dhuy et donc un sous-affluent de la Loire par ce dernier et le Loiret.

Toponymes 

 Marmagne est une commune française, située dans le département du Cher et la région Centre.
 Marmagne est une commune française, située dans le département de la Côte-d'Or et la région Bourgogne-Franche-Comté.
 Marmagne est une commune française, située dans le département de Saône-et-Loire et la région Bourgogne-Franche-Comté.

 Saint-Symphorien-de-Marmagne est une commune française, située dans le département de Saône-et-Loire et la région Bourgogne-Franche-Comté.
Liste des comtes d'Artois



Maison capétienne d'Artois

Maison d'Ivrée

Capétiens directs

Maison capétienne de Bourgogne

Capétiens directs

Maison de Dampierre

Maison capétienne de Valois-Bourgogne

Maison de Habsbourg

Prince ayant reçu le comté d'Artois en apanage 

Le comté d'Artois revient à la France par le traité des Pyrénées en 1659 mais n'est plus principauté féodale le  car il est intégré au domaine royal.

 1757 – 1791 : Charles de Bourbon (Charles III d'Artois), petit-fils de Louis XV, reçoit le comté d'Artois en apanage. Il continue à être connu sous ce titre jusqu'à son accession au trône de France sous le nom de Charles X.

Articles connexes 
 Robert III d'Artois, neveu de Mathilde d'Artois dont il ne cessa de revendiquer le comté d'Artois qu'elle avait hérité selon la coutume artésienne. 
 Comté d'Artois
 Artois

Lien externe 
 Les sceaux des comtes d'Artois

Notes et références 

Artois