Helmut Kohl

Helmut Josef Michael Kohl () var ein tysk politikar frå partiet CDU (Kristelegdemokratane). Han var tysk kanslar frå 1982 til 1998.

Liv 
Kohl vart fødd inn i ein katolsk familie i Ludwigshafen i det sørvestlege Tyskland, ikkje langt frå grensa til Frankrike, og deltok som tenåringssoldat på slutten av andre verdskrigen. Han vart medlem av CDU i 1947 og studerte deretter jus og historie i Frankfurt og Heidelberg. Han avslutta studia med å ta doktorgraden i historie. Frå 1969 til 1976 var han statsminister i delstaten Rheinland-Pfalz, og vart deretter medlem av det føderale parlamentet. Samtidig vart han leiar for den konservative opposisjonen mot den daverande SPD-regjeringa til Helmut Schmidt.

Den 1. oktober 1982 tok han over som kanslar etter Schmidt, etter eit såkalla konstruktivt mistillitsforslag i parlamentet. Han var den lengst regjerande kanslaren sidan Otto von Bismarck da han vart etterfølgt av Gerhard Schröder den 27. oktober 1998, etter at SPD vann dei føderale vala. I likskap med Bismarck deltok Kohl òg i samlinga av Tyskland, dette skjedde etter slutten på den kalde krigen da kommunismen og Sovjetunionen braut saman, og Tyskland igjen vart eitt.

Helmut Kohl var leiar for CDU frå 1973 til 1998.

Tidleg i regjeringstida si vart han skyteskive for dei intellektuelle på venstresida. Han hadde ikkje store talegåver og meistra ikkje framandspråk. Av venstreradikale vart han ofte referert til som «pæra» (ty. die Birne). Dette var meint å vise både til kroppsforma og intellektet hans. Mot slutten av styret hans skjedde dette likevel sjeldnare, og i dag blir den politiske kløkta og handlingane hans rosa av mange. Ein finansskandale, der det vart avslørt at det franske oljeselskapet Elf Aquitaine på ordre frå den franske presidenten Mitterrand hadde gjeve millionar i ulovleg partistøtte til CDU, har svekka ettermælet hans. Avsløringa følgde i kjølvatnet av etterforskinga av storstilt korrupsjon i Frankrike. Denne etterforskinga vart leidd av Eva Joly. Kohl og dei franske venene hans har forsvart seg med at det ikkje låg nokon personlege motiv bak, og at alt dei gjorde var for Europa og for å fremje forsoning.

Helmut Kohl var gift med Hannelore Kohl og har to søner.

Utmerkingar 

Kohl har teke imot ei rekke utmerkingar.

I 1988 fekk han, saman med François Mitterrand, Karlsprisen for sine handlingar for fransk-tysk venskap og Europas framtid. I 1996 vart han utnemnd til æresdoktor ved det katolske universitetet i Leuven i Belgia.

11. desember 1998 vart Kohl utnemnd til æresborgar av Europa av de europeiske stats- og regjeringssjefane, som ros for arbeidet hans for europeisk samling. Denne utmerkinga var tidlegare berre tildelt Jean Monnet.

20. april 1999 vart han tildelt Presidentens fridomsmedalje av USAs president Bill Clinton.

Han mottok i 2004 Adalbertprisen frå den polske presidenten. Ved sidan av Konrad Adenauer er han den einaste som har fått det såkalla storkorset i spesiell utføring i Tysklands fortjenstorden.

Helmut Kohl er òg æresborgar av Frankfurt am Main og Berlin og vart i september 2005 utnemnd til æresborgar av heimbyen Ludwigshafen. Luxembourgs statsminister Jean-Claude Juncker var utdelar. Kohl er æresdoktor ved talrike universitet i inn- og utland.

I 2005 mottok Kohl òg Quadrigaprisen, utdelaren var Mikhail Gorbatsjov.

20. juni 2006 mottok Helmut Kohl den spanske Europaprisen i Yuste-klosteret ved Cáceres. Laudator Felipe González skildra Kohl som ein stor arkitekt for eit sameint Europa.

Kohls første ministerium 4. oktober 1982–29. mars 1983 
 Helmut Kohl (CDU) – kanslar
 Hans-Dietrich Genscher (FDP) – visekanslar og utanriksminister
 Manfred Wörner (CDU) – forsvarsminister
 Friedrich Zimmermann (CSU) – innanriksminister
 Gerhard Stoltenberg (CDU) – finansminister
 Hans Engelhard (FDP) – justisminister
 Otto Graf Lambsdorff (FDP) – økonomiminister
 Norbert Blüm (CDU) – arbeids- og sosialminister
 Josef Ertl (FDP) – fødevare, landbruks- og skogminister
 Werner Dollinger (CSU) – transportminister
 Oscar Schneider (CSU) – bygningsminister
 Heiner Geissler (CDU) – barne-, familie- og helseminister
 Heinz Riesenhuber (CDU) – forskings- og teknologiminister
 Dorothee Wilms (CDU) – utdannings- og vitskapsminister
 Jürgen Warnke (CSU) – minister for økonomisk samarbeid
 Christian Schwarz-Schilling (CDU) – post- og kommunikasjonsminister
 Rainer Barzel (CDU) – minister for indre-tyske relasjonar

Kohls andre ministerium, 29. mars 1983–11. mars 1987 
 Helmut Kohl (CDU) – kanslar
 Hans-Dietrich Genscher (FDP) – visekanslar og utanriksminister
 Manfred Wörner (CDU) – forsvarsminister
 Friedrich Zimmermann (CSU) – innanriksminister
 Gerhard Stoltenberg (CDU) – finansminister
 Hans Engelhard (FDP) – justisminister
 Otto Graf Lambsdorff (FDP) – økonomiminister
 Norbert Blüm (CDU) – arbeids- og sosialminister
 Ignaz Kiechle (CSU) – fødevare-, landbruks- og skogminister
 Werner Dollinger (CSU) – transportminister
 Oscar Schneider (CSU) – bygningsminister
 Heiner Geissler (CDU) – barne-, familie- og helseminister
 Heinz Riesenhuber (CDU) – forskings- og teknologiminister
 Dorothee Wilms (CDU) – utdannings- og vitskapsminister
 Jürgen Warnke (CSU) – minister for økonomisk samarbeid
 Christian Schwarz-Schilling (CDU) – post- og kommunikasjonsminister
 Heinrich Windelen (CDU) – minister for indre-tyske relasjonar

Endringar i løpet av perioden
 27. juni 1984 – Martin Bangemann (FDP) tek over for Lambsdorff som økonomiminister
 15. november 1984 – Wolfgang Schäuble (CDU) blir minister utan særskilt arbeidsområde
 26. september 1985 – Rita Süssmuth (CDU) tek over for Geissler som barne-, familie- og helseminister
 6. juni 1986 – Rita Süssmuth (CDU) blir minister for barn, familie, kvinner og helse. Walter Wallmann (CDU) blir minister for miljøvern og atomtryggleik

Kohls tredje ministerium, 12. mars 1987–17. januar 1991 

 Helmut Kohl (CDU) – kanslar
 Hans-Dietrich Genscher (FDP) – visekanslar og utanriksminister
 Manfred Wörner (CDU) – forsvarsminister
 Friedrich Zimmermann (CSU) – innanriksminister
 Gerhard Stoltenberg (CDU) – finansminister
 Hans Engelhard (FDP) – justisminister
 Martin Bangemann (FDP) – økonomiminister
 Norbert Blüm (CDU) – arbeids- og sosialminister
 Ignaz Kiechle (CSU) – fødevare-, landbruks- og skogminister
 Jürgen Warnke (CSU) – transportminister
 Oscar Schneider (CSU) – bygningsminister
 Rita Süssmuth (CDU) – barne-, familie- og helseminister
 Heinz Riesenhuber (CDU) – forskings- og teknologiminister
 Jürgen Möllemann (FDP) – utdannings- og vitskapsminister
 Hans Klein (CSU) – minister for økonomisk samarbeid
 Walter Wallmann (CDU) – minister for miljøvern og atomtryggleik
 Wolfgang Schäuble (CDU) – minister utan særskilt arbeidsområde
 Christian Schwarz-Schilling (CDU) – post- og kommunikasjonsminister
 Dorothee Wilms (CDU) – minister for indre-tyske relasjonar

Endringar i løpet av perioden
 22. april 1987 – Klaus Töpfer (CDU) tek over for Wallmann som minister for miljøvern og atomtryggleik
 18. mai 1988 – Rupert Scholz (CDU) tek over for Wörner som forsvarsminister
 9. desember 1988 – Helmut Haussmann (FDP) tek over for Bangemann som økonomiminister
 21. april 1989 – Gerhard Stoltenberg (CDU) tek over for Scholz som forsvarsminister. Theo Waigel (CSU) tek over for Stoltenberg som finansminister. Jürgen Warnke (CSU) tek over for Klein som minister for økonomisk samarbeid. Friedrich Zimmermann (CSU) tek over for Warnke som transportminister. Wolfgang Schäuble (CDU) tek over for Zimmermann som innanriksminister. Gerda Hasselfeldt (CSU) tek over for Schneider som bygningsminister. Hans Klein (CSU) og Rudolf Seiters (CDU) blir ministrar utan særskilt arbeidsområde.
 3. oktober 1990 – Lothar de Maizière (CDU), Sabine Bergmann-Pohl (CDU), Günther Krause (CDU), Rainer Ortleb (FDP) og Hans Joachim Walther (DSU) blir medlemer av regjeringa som ministrar utan særskilt arbeidsområde.
 19. desember 1990 – Lothar de Maizière går ut av regjeringa.

Kohls fjerde ministerium, 18. januar 1991–15. november 1994 
 Helmut Kohl (CDU) – kanslar
 Hans-Dietrich Genscher (FDP) – visekanslar og utanriksminister
 Gerhard Stoltenberg (CDU) – forsvarsminister
 Wolfgang Schäuble (CDU) – innanriksminister
 Theo Waigel (CSU) – finansminister
 Klaus Kinkel (FDP) – justisminister
 Jürgen Möllemann (FDP) – økonomiminister
 Norbert Blüm (CDU) – arbeids- og sosialminister
 Ignaz Kiechle (CSU) – fødevare-, landbruks- og skogminister
 Günter Krause (CDU) – transportminister
 Irmgard Adam-Schwaetzer (CSU) – bygningsminister
 Hannelore Rönsch (CDU) – familie- og eldreminister
 Angela Merkel (CDU) – minister for kvinner og barn
 Gerda Hasselfeldt (CDU) – helseminister
 Heinz Riesenhuber (CDU) – forskings- og teknologiminister
 Rainer Ortleb (FDP) – utdannings- og vitskapsminister
 Carl-Dieter Spranger (CSU) – minister for økonomisk samarbeid
 Klaus Töpfer (CDU) – minister for miljøvern og atomtryggleik
 Rudolf Seiters (CDU) – minister utan særskilt arbeidsområde
 Christian Schwarz-Schilling (CDU) – post- og kommunikasjonsminister

Endringar i løpet av perioden
 26. november 1991 – Rudolf Seiters (CDU) tek over for Schäuble som innanriksminister. Friedrich Bohl (CDU) tek over for Seiters som minister utan særskilt arbeidsområde
 1. april 1992 – Volker Rühe (CDU) tek over for Stoltenberg som forsvarsminister
 6. mai 1992 – Horst Seehofer (CSU) tek over for Hasselfeldt som helseminister
 18. mai 1992 – Jürgen Möllemann (FDP) tek over for Genscher som visekanslar, men blir samtidig verande økonomiminister. Klaus Kinkel (FDP) tek over for Genscher som utanriksminister. Sabine Leutheusser-Schnarrenberger (FDP) tek over for Kinkel som justisminister.
 17. desember 1992 – Wolfgang Bötsch (CSU) tek over for Schwarz-Schilling som post- og kommunikasjonsminister.
 21. januar 1993 – Klaus Kinkel (FDP) tek over for Möllemann som visekanslar, men blir verande utanriksminister. Günter Rexrodt (FDP) tek over for Möllemann som økonomiminister. Jochen Borchert (CDU) tek over for Kiechle som fødevare-, landbruks- og skogminister. Matthias Wissmann (CDU) tek over for Riesenhuber som vitskaps- og teknologiminister. Carl-Dieter Spranger (CSU) blir minister for økonomisk samarbeid og utvikling, i staden for minister for økonomisk samarbeid.
 13. mai 1993 – Matthias Wissmann (CDU) tek over for Krause som transportminister. Paul Krüger (CDU) tek over for Wissmann som forskings- og teknologiminister.
 7. juli 1993 – Manfred Kanther (CDU) tek over for Seiters som innanriksminister.
 4. februar 1994 – Karl-Hans Laermann (FDP) tek over for Ortleb som utdannings- og vitskapminister.

Kohls femte ministerium, 15. november 1994–27. oktober 1998 
 Helmut Kohl (CDU) – kanslar
 Klaus Kinkel (FDP) – visekanslar og utanriksminister
 Volker Rühe (CDU) – forsvarsminister
 Manfred Kanther (CDU) – innanriksminister
 Theo Waigel (CSU) – finansminister
 Sabine Leutheusser-Schnarrenberger (FDP) – justisminister
 Günter Rexrodt (FDP) – økonomiminister
 Norbert Blüm (CDU) – arbeids- og sosialminister
 Jochen Borchert (CDU) – fødevare-, landbruks- og skogsminister
 Matthias Wissmann (CDU) – transportminister
 Klaus Töpfer (CDU) – bygningsminister
 Claudia Nolte (CDU) – minister for familie, eldre, kvinner og barn
 Horst Seehofer (CDU) – helseminister
 Jürgen Rüttgers (CDU) – minister for utdanning, vitskap, forsking og teknologi
 Carl-Dieter Spranger (CSU) – minister for økonomisk samarbeid og utvikling
 Angela Merkel (CDU) – minister for miljøvern og atomtryggleik
 Friedrich Bohl (CDU) – minister utan særskilt arbeidsområde
 Wolfgang Bötsch (CSU) – post- og kommunikasjonsminister

Endringar i løpet av perioden
 17. januar 1996 – Edzard Schmidt-Jortzig (FDP) tek over for Leutheusser-Schnarrenberger som justisminister.
 31. desember 1997 – Ministeriet for post og kommunikasjon blir lagt ned.
 14. januar 1998 – Eduard Oswald tek over for Töpfer som bygningsminister.

Bakgrunnsstoff 

Tyske kanslarar
Tyske politikarar