alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
George Stephenson (ingeniør)

George Stephenson (født 9. juni 1781 i Wylam, England, død 12. august 1848),  ingeniør og jernbanepioner. I 1814 konstruerte han et damplokomotiv som han kalte Blucher. I 1823 dannet han sammen med sin sønn Robert Stephenson lokomotivfabrikken The Robert Stephenson & Company. Under George og Robert Stephensons ledelse konstruerte fabrikken det berømte og historisk viktige dampdrevne lokomotivet «The Rocket» i 1829. George Stephenson betraktes som damplokomotivets far.

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Biography
 Biography
 Biography
 Stephenson's birthplace

Engelske ingeniører
Personer fra Northumberland
Myrens Verksted

Myrens Verksted (etablert 1848 i Kristiania) var opprinnelig ei smie ved Akerselva, ervervet av møllersønnene og brødrene
Jens og Andreas Jensen fra Kongsberg (1848) som Øvre Foss Mechaniske Værksted og senere, etter at Knud Dahl hadde blitt partner (1855), J. & A. Jensen og Dahl – Myrens Mekaniske Verksted, ført under navnet «Jajod». Deres forretningsmål var produksjon av maskineri for trevarefabrikker og møller.

Den første produksjon var ved Grünerløkka, og hvorfra byggenummer 4 til Drammens Jernstøberi ble Norges  første dampmaskin, en 1-sylindret sådan (1850). 
De laget også den første turbin i Norge (1850). Ellers gikk det i maskiner for trelast. Produksjonen flyttet til Myraløkka på Torshov (1854) og det ble etablert underbruk i Sverige og Fredrikstad (1870), det senere Fredrikstad Mekaniske Verksted. Firmaet var blant landets største med sine drøyt tusen ansatte (1909). Det  ble kjøpt av Kværner Brug (1928) og skapte ingeniørselskapet Kamyr. Produksjonen opphørte (1988) og lokalene er i dag kontorer, utleie og fritid, drevet av Myren Eiendom (1997-).

De gamle fabrikklokalene rommer i dag blant annet studio for NRK Østlandssendingen og Designinstituttet. På verkstedets grunn er det også oppført flere nye leilighetsbygg.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Byggverk i Oslo
Industrianlegg
Kulturminner i bydel Sagene
Etableringer i 1848
Torshov
Akerselva
Oslos historie
Byggverk fullført i 1848
Dezhou

Dezhou (kinesisk: 德州; pinyin: Dézhōu) er en by på prefekturnivå i nordvestre del av provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina. Den grenser til prefekturene Jinan i sørøst, Liaocheng i sørvest, Binzhou i nordøst, og til provinsen Hebei i nord og nordvest.

Dezhou ligger inntil Gulelven,  og Keiserkanalen løper gjennom prefekturet.

Historie, kulturminne, turisme
De tre rikers tid: Mot slutten av Han-dynastiet begynte Liu Bei (161-223) sin politiske karriere som prefekt for fylket Pingyuan ved dagens Dezhou; han opprettet staten Shu Han og ble en viktig leder under de tre rikers tid.

Sulu-kongens mausoleum: Dezhous største historiske attraksjon er gravmælet til Sultan Paduka Batara av Sulu, som døde i Dezhou under returferden på Keiserkanalen etter sitt tributtbesøk hos Yongle-keiseren i hans palass i Beijing sensommeren 1417. 

Gravmælet ligger i bydelen Beiying, én km nord for sentrum. Den er godt bevart; etter 1980 foretok staten en omfattende reparasjon av hele anlegget. Den ligger i Wanglingparken og dekker et område på mer enn 80 dekar. Graven er 4,2 meter høy og 16,6 meter i diameter. På begge sider av graven er det steinmennesker, steinhester, steinsauer, steinleoparder og kinesiske klokker.   Det ble i 1988 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over verneverdige fortidsminner (Sulu wang mu 苏禄王墓, 3-252). Etterfølgere av sultanens muslimske ledsagere bor fremdeles i Dezhou, og er klassifisert som huikinesere. Tausugdelegasjoner fra Sulu har gjestet Dezhou for å treffe etterkommerne av den gamle kongeslekten.

Bokseropprørets vugge: Det var i fylket Pingyuan i Dezhou at det hemmelige selskap Yihetuan ble grunnlagt; det var den bevegelsen som stod bak bokseropprøret (1899-1901) som utløste militær intervensjon fra åttenasjonsalliansen.

Administrasjonsenheter

Dezhou administrerer ett distrikt, to byer på fylkesnivå og åtte fylker.

Decheng distrikt (德城区)
Lingcheng distrikt (陵城区, tidligere Ling fylke)
Leling byfylke (乐陵市)
Yucheng byfylke (禹城市)
Pingyuan fylke (平原县)
Xiajin fylke (夏津县)
Wucheng fylke (武城县)
Qihe fylke (齐河县)
Linyi fylke (临邑县)
Ningjin fylke (宁津县)
Qingyun fylke (庆云县)

Samferdsel

Jernbane
Beijing-Shanghai høyhastighetstog har stoppested her.

Byen Dezhou er også stoppested på den viktige jernbanelinen Jinghubanen som løper fra Beijing til Shanghai via blant annet Tianjin, Jinan, Nanjing og Suzhou.

Qingdao-Taiyuan høyhastighetstog stanser her på sin vei fra Qingdao til Taiyuan.

Veier
Kinas riksveier 104 og 105 løper også gjennom Langfang. De begynner i Beijing, løper sørover og deler seg i Dezhou. Riksvei 104 fortsetter da til Jinan, Xuzhou, Nanjing, Hangzhou, Wenzhou og ender opp i Fuzhou, mens 105 løper til Jining, Shangqiu, Jiujiang, Nanchang og Guangzhou, og ender opp i Zhuhai.

Referanser

Litteratur
Joseph W. Esherick: The Origins of the Boxer Uprising, Berkeley: University of California Press, 1987. ISBN 0520064593

Eksterne lenker
 Hjemmeside 
Zhongguo Fensheng Ditu Ji. Beijing: Xingqiu ditu chubanshe, 2001.

Byprefekturer i Shandong
Lindex

Lindex er en svensk motekjede med butikker i Norden, Estland, Latvia, Litauen, Russland, Sentral-Europa og Midtøsten. Lindex selger damekonfeksjon, dameundertøy, barneklær og kosmetikk.

Historie 
I 1954 åpnet Ingemar Boman og Bengt Rosell undertøysbutikken «Fynd» i Alingsås. Raskt etter overtok grunnleggerne forretningen «Lindex» i Göteborg som etter hvert gav navn til de etterfølgende butikkene. I løpet av sekstitallet fikk undertøyssortimentet utvidet til dameklær, spesielt jumpers og bluser. Virksomheten ekspanderte og den første Lindexbutikken ble åpnet i Norge. 

I løpet av syttitallet fortsatte Lindex å vokse i Sverige og Norge. Sortimentet ble utvidet til å inkludere kjoler og bukser, og dessuten barneklær. Åttitallet innebar store forandringer for Lindex, med stor ekspansjonen og stort sett all tekstilproduksjonen ble flyttet utenlands. Kjeden prøvde ut nye markeder, som Danmark, Storbritannia og Finland, men mot slutten av åttitallet ble virksomheten fokusert til Sverige, Norge og Finland. I 1993 åpnet de sitt første produksjonskontor i Hongkong og begynte å jobbe med inspeksjoner for å kontrollere at leverandørene ikke benyttet seg av barnearbeid. 

Lindex innledet en storsatsing på 2000-tallet. De utvidet østover, og startet sin ekspansjon i Sentral-Europa gjennom å åpne butikker i de baltiske landene og i Tsjekkia. Det finske børsnoterte selskapet Stockmann kjøpte Lindex i 2007 og tok kjeden inn i det russiske markedet Den første Lindexbutikken åpnet i St. Petersburg i 2008. I tillegg startet man franchisevirksomhet i Midtøsten. Mot slutten av det første tiåret av 2000-tallet er Lindex en av Nord-Europas største motekjeder, med cirka 360 butikker og en omsetning på 5 milliarder.

Modeller 

 Høst 2011 – Reese Witherspoon
 Vår 2012 – Gwyneth Paltrow

Eksterne lenker 
 Lindex

Norske detaljistselskaper
Svensk næringsliv
Diderik Brochmann

Diderik Hegermann Brochmann (født 20. mai 1879 i Kristiania, død 24. mai 1955) var en norsk sjømann, sjantimann, sjantisamler og forfatter.  Han var redaktør for Jul til Sjøs fra 1912 til 1926.

Han gikk til sjøs i 1894 og seilte i seks år før han gikk på skipperskolen i Bergen og tok eksamen i styrmann i 1900 og eksamen i skipper i 1902.  I 1908 ga han ut Shantimanden, den første norske samling av sjantier, og ble således redaktør for Norsk Styrmannsnytt i 1911, et verv han satt i til 1921.  Han er vår største og viktigste samler av sjantier brukt på norske skuter. 
I tillegg til sjantisamlingene gav han også ut en rekke bøker om sjømannsliv og sjømannsspråk.  I 1924 var han i ledelsen for Skipsfartsnytt som drev med nyheter om skib.

Han var sønn av Røldalspresten Johannes Brochmann (1852–1930) og Elisabeth Falsen Smith (1855–1955) fra Molde, samt bror av forfatteren Georg Brochmann (1894–1952).  Diderik giftet seg i 1901 med lensmannsdattera Margit Hagen (1876–1962) fra Røldal. De bodde mye i Ullensvang og var foreldre til arkitekten Odd Brochmann (1909–92) og forfatteren Zinken Hopp (1905–87).

Bibliografi 
 Brochmann, Diderik – Shantimanden 1908 
 Brochmann, Diderik – Tusen og tre sjømandsord 1915 
 Brochmann, Diderik – Med norsk skib i verdenskrigen 1928 
 Brochmann, Diderik – Cassiopeia : Sjømannsliv i seilskibstiden. – Oslo: Aschehoug, 1931 
 Brochmann, Diderik – Sogneprestene Brochmann 1933 
 Brochmann, Diderik – Sang fra sjøen 1934 
 Brochmann, Diderik – Fagprat mellem sjøfolk 1935 
 Brochmann, Diderik – Sjømannsviser 1937-1938 
 Brochmann, Diderik – Tyrkeknoper 1941 
 Brochmann, Diderik – Aure: Ferskvannsbiologisk marionettroman. – Oslo: Fredhøi, 1945 
 Brochmann, Diderik – Sang fra sjøen 1946 
 Brochmann, Diderik – Streiflys over sjøfronten 1948 
 Blow boys blow: sjanties frå Diderik Brochmanns samlingar, redigert av Velle Espeland. – Oslo: Tiden, 1981. (Norsk folkeminnelags skrifter, 123).

Kilder 

Sjømenn
Norske redaktører
Norske sakprosaforfattere
Personer fra Oslo
Fødsler i 1879
Dødsfall i 1955
Friby

En friby er en by som har påtatt seg å være vertskap for en forfulgt forfatter i opptil to år. De fleste fribyer er tilknyttet den internasjonale organisasjonen ICORN, International Cities of Refuge Network, som organiserer ordningen og godkjenner forfatterne. 

Fribynettverket kom i sin tid i stand etter en ide fra forfatteren Salman Rushdie i 1993, og første friby ble etablert i 1994. 

For forfatterne betyr fribyordningen at de kommer seg i trygghet, og at de sikres ro til å gjenoppta sitt arbeide. Som gjesteforfatter representerer han eller hun de talløse andre forfattere verden over som er forfulgt, fengslet eller for alltid er blitt brakt til taushet. Ved å være en friby tar byen ikke bare et viktig standpunkt i forhold til ytringsfrihet, men bidrar også konkret til å hjelpe eller redde et menneske.

Krav til gjesteforfattere
For at en person skal komme inn under fribyordningen, må han/hun være forfatter med en viss litterær produksjon og beviselig være truet eller forfulgt i sitt hjemland på grunn av sitt litterære virke. Definisjonen forfatter inkluderer forfattere av både skjønnlitterære og faglitterære verk og skuespill, poeter, redaktører, oversettere, forleggere, journalister og tegneserietegnere. 

Forfattere som kommer til en friby i Norge har formell status som gjesteforfatter i fribyperioden, etter dette er han/hun kvoteflyktning og har muligheten til å bli værende i landet.

Krav til vert
Vertsbyenes og kommunenes utøvende rolle er først og fremst koordinerende. Det legges vekt på å involvere forfatterne i lokale, nasjonale og internasjonale litterære miljøer, og det jobbes opp mot forlagsbransjen med tanke på mulig oversettelse med påfølgende utgivelse av forfatterens verk i Norge. En ønsker å sette i gang prosjekter som kan utnytte forfatterens ulike potensialer og forberede mulige kunstneriske engasjement i regionen dersom han/hun velger å bosette seg i byen etter at fribyoppholdet er over. Her setter økonomien begrensninger, men det søkes om støtte fra lokale/nasjonale kulturinstanser.

Fribyer i Norge
I Norge er det tolv fribyer pr. januar 2016:
Stavanger første gjesteforfatter, den aserbajdsjanske musikeren og poeten Araz Elses, kom til byen i 1997. Stavanger gjester i dag sin syvende gjesteforfatter, den irakiske journalisten og poeten Manal al-Sheikh.
Kristiansand fikk første fribyforfatter i 1999.
Oslo fikk første fribyforfatter i 2001.
Trondheim fikk første fribyforfatter i 2004.
Tromsø 
Molde 
Skien
Bergen
Drøbak
Lillehammer
Haugesund
Levanger
Larvik: Wesam Almadan 2018-2021, Moloud Hajizadeh 2021-
Horten: Somaya El-Sousi  2019-

Fribyer utenfor Norge
Ved årsskiftet 2010-2011 hadde ICORN 35 fribyer i Europa, USA og Latin-Amerika. Nettverket er i stadig og rask vekst, nye byer blir medlemmer og antall forfattere som står på venteliste for en friby øker.

Amsterdam
Barcelona
Brussel
Chiusi
Fanø
Frankfurt am Main 
Fredriksberg
Göteborg 
Grosseto
Hannover 
Kraków
København
Malmö
Mexico by
Miami
Norwich
Odense
Palma de Mallorca
Paris
Potenza
Skåne
Stockholm
Uppsala
Århus

Eksterne lenker
 Friby Stavanger
 ICORN

Menneskerettigheter
Bushmaster IMV

Bushmaster Infantry Mobility Vehicle er et australsk hjulgående pansret personellkjøretøy, en klasse som i nyere tid kalles lettpansret kjøretøy. Det ble utviklet av Perry Engineering i Adelaide med hjelp fra irske Timoney Technology Ltd.  Prototypen, designet og kontrakten ble kjøpt opp av Thales Australia, og det ble utviklet videre hos dem i Bendigo. Bushmaster er i tjeneste i Australia og Nederland. Kjøretøyet ble i 2022 også tatt i bruk av det ukrainske forsvaret under krigen mot Russland.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 ADI Thales Bushmaster – produsentens hjemmesider (engelsk)
 Project Land 116 – Bushranger – Defence Materiel Organisation
 Acquisition of Infantry Mobility Vehicles - Australian National Audit Office (engelsk)
 Bushranger stands to deliver (engelsk)
 Project Bushranger  (engelsk)

MRAP-kjøretøyer
Kjøretøymodeller introdusert i 1998
Kvås videregående skole

Kvås videregående skole var en privat videregående skole i Lyngås i Vest-Agder. Skolen ble etablert i 2005 av Norsk Luthersk Misjonssamband. Kvås var en internatskole med tilbud for både folkehøgskole og videregående opplæring. Allerede høsten 2008 ble skolen lagt ned på grunn av manglende økonomiske ressurser.

Eksterne lenker
 Vårt land: Slutt for Kvås videregående skole

Skoler tilknyttet Norsk Luthersk Misjonssamband
Videregående skoler i Agder
Utdanning i Lyngdal
Utdanningsinstitusjoner etablert i 2005
Utdanningsinstitusjoner nedlagt i 2008
RCA

Radio Corporation of America (RCA) var opprinnelig et amerikansk holdingselskap for å kontrollere den voksende radiostasjonsvirksomheten i USA etter første verdenskrig og ble stiftet i 1919 og kontrollert av General Electric.

Selve virksomheten i selskapet ble lagt ned i 1986 og i dag er det kun et varemerke, kontrollert av det franske selskapet Thomson.

Eksterne lenker 
 

Selskaper fra USA
General Electric
Varemerker
Etableringer i 1919
Verden (Aller)

Verden () er en by i Niedersachsen, Tyskland, ved elven Aller. Det er det administrative senteret til Verden (distrikt). Verden er kjent for den påståtte massakren på sakserne i 782 hvor 4500 saksere ble myrdet i forbindelse med tvangsinnføring av kristendommen, gjennomført på ordre fra Karl den store, for stedets katedral og for hesteavl.

Byen fikk byrettigheter i 1259 og fikk status som en Fri riksstad. Byen var sete for fyrstbiskopen og under sekulariseringen etter reformasjonen ble området et fyrstedømme. Fyrstedømmet ble først styrt i en personalunion med den svenske kronen som Bremen-Verden og fra 1715 med den hannoverske kronen.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Niedersachsen
Stater og territorier opphørt i 1648
Christianssandsposten

Christianssandsposten var en norsk avis som utkom i Kristiansand i årene 1839–1847. Den ble grunnlagt av Johan Reinert Reiersen, som siden ble en av foregangsmennene for den norske utvandringen til Amerika. Avisen var blant de første kildene til nordmenns kunnskap om emigrasjonsmulighetene.

Henrik Wergeland offentliggjorde noen av sine verker i denne avisen, for eksempel det berømte diktet «Mig Selv».

Nedlagte norske aviser
Aviser etablert i 1839
Aviser nedlagt i 1847
1839 i Norge
1840-årene i Norge
1847 i Norge
For Almuen

For Almuen' var et blad som ble utgitt av Henrik Wergeland i årene 1830–1839.

Wergeland ønsket å utgi et eget blad som skulle henvende seg til bønder og arbeidere. Derfor skrev han i 1830 det første heftet av «For Almuen», som han sendte til Selskabet for Norges Vel. I samarbeid med selskapet fikk han frem til 1839 utgitt ni hefter. I dette året begynte han å utgi ukeskriftet «For Arbeidsklassen».

 Litteratur 
 Ustvedt, Yngvar (red.): For almuen''. Oslo: Pax, 1967.

Nedlagte norske tidsskrifter
Verk av Henrik Wergeland
Opphør i 1839
Publikasjoner etablert i 1830
1830 i Norge
1830-årene i Norge
1839 i Norge
Kanonene på Navarone (film)

Kanonene på Navarone (originaltittel: The Guns of Navarone) er en britisk-amerikansk krigsfilm fra 1961 regissert av J. Lee Thompson. Handlingen er lagt til andre verdenskrig og handler om et sabotasjeteam som får i oppdrag å ødelegge noen tyske superkanoner. Kanonene befinner seg på en gresk øy i Egeerhavet og gjør sjøveien utrygg for allierte skip. De ledende rollene spilles av Gregory Peck, David Niven og Anthony Quinn.

Handling 
Handlingen er lagt til Hellas under annen verdenskrig. Året er 1943. Et sabotasjeteam på alliert side får et tilsynelatende umulig oppdrag: Å infiltrere en uinntakelig øy kalt Navarone som ligger utenfor Tyrkia og som er besatt av nazistene. Formålet er å ødelegge to enorme kanoner som forhindrer allierte skip å komme 2000 nødlidende britiske soldater til unnsetning. Gruppen består av seks meget ulike menn, Kaptein Mallory og Oberst Stavros to beryktede sabotører, Major Franklin, som er gruppens leder, sprengningseksperten korporal Miller, menig Pappadimos som hentes inn fordi han er den fødte drapsmaskin, og sersjant Brown, gruppens tekniker. Gruppen møter mange uforutsette hindringer og det hele utvikler seg til en kamp mot tiden.

Om filmen

Popularitet og økonomi 
Filmen ble en stor publikumssuksess i USA hvor den innbrakte 28 millioner dollar. Den ble den nest mest innbringende filmen i USA i 1961.

Anmelderne 
Den ble godt mottatt av kritikerne, noe som gjenespeiles i at den har fått 95 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Leonard Maltin har gitt den 3,5 av 4 stjerner.

VG og Dagbladet gav den terningkast fem. Anmelderen på den norske filmsiden CINERAMA gav den terningkast seks i 2000.

Priser 
Filmen vant to Golden Globes (beste film og beste musikk) og en Oscar (beste spesialeffekter). Den ble nominert i ytterligere syv Oscar-kategorier.

Annet 
Den ble for det meste spilt inn på Rhodos.

I 1978 kom en mindre suksessfull oppfølger kalt Styrke 10 fra Navarone. Også denne var basert på en roman av Alistair MacLeans. Forøvrig hans eneste oppfølger.

I rollene 
 Gregory Peck: Kaptein Keith Mallory
 David Niven: Kaptein John Anthony Miller
 Anthony Quinn: Oberst Andrea Stavros
 Stanley Baker: Menig 'Butcher' Brown
 Anthony Quayle: Major Roy Franklin
 James Darren: Menig Spyros Pappadimos
 Irene Papas: Maria Pappadimos
 Gia Scala: Anna
 James Robertson Justice: Commodore Jensen/Prolog forteller
 Richard Harris: Skvadronleder Howard Barnsby, Royal Australian Air Force
 Tutte Lemkow : Nikolaj

Referanser

Eksterne lenker 
 

Krigsfilmer fra USA
Dramafilmer fra USA
Britiske krigsfilmer
Britiske dramafilmer
Filmer om andre verdenskrig
Filmer fra 1961
Golden Globe for beste dramafilm
Engelskspråklige filmer
Filmer basert på verk av Alistair MacLean
Filmer lagt til Hellas
Britiske eventyrfilmer
Eventyrfilmer fra USA
Filmer satt til 1940-årene
As-Samu

as-Samu eller es-Samu er en by i guvernementet Hebron på Vestbredden i Palestina, sør for byen Hebron. Ifølge Palestinian Central Bureau of Statistics hadde byen et innbyggertall på 18 000 i 2006.

Referanser 

Byer på Vestbredden
IJsselmeer

IJsselmeer 
er en kunstig innsjø på grensen mellom provinsene Noord-Holland, Friesland og Flevoland nordvest i Nederland. Den kan sees som en del av Zuiderzeewerken, et prosjekt på linje med Deltaprosjektet, ble til i 1932, da Afsluitdijk ble ferdigstilt og delte Zuiderzee i to. 

Innsjøen har en overflate på 1 100 km² og er dermed Vest-Europas største. IJsselmeer er på sitt dypeste utenfor Urk, med en dybde på 5,5 m under NAP. Elven IJssel, som munner ut i innsjøen via Ketelmeer, ga den dens navn. Frem til 1976, da diket mellom Enkhuizen og Lelystad ble sluttført, var Markermeer en del av IJsselmeer.

Geografi
IJsselmeer avgrenses av Afsluitdijk, Frieslands kyst fra Makkum til Lemmer, Noordoostpolders vestdike, Ketelbrug, Østlig Flevolands nordvestdike, Houtribslusene, diket mellom Lelystad og Enkhuizen og den Noord-Hollandske kysten mellom Enkhuizen og Den Oever ved Afsluitdijk. Det som var Flevomeer er ikke lenger en del av IJsselmeer på grunn av tørrlegging av land (nederlandsk: inpoldering eller droogmakerij).

Mindre innsjøer som er forbundet med IJsselmeer
Fra vest via syd til øst:
Markermeer
IJmeer
Gooimeer
Eemmeer
Nijkerkernauw
Veluwerandmeren
Nuldernauw
Wolderwijd
Veluwemeer
Drontermeer
Randmeren Noord
Vossemeer
Ketelmeer
Zwarte Meer

Vannhusholdningen
Vann tilsiger IJsselmeer fra elvene 
Rhinen (via armene Utrechtse Vecht (gjennom IJmeer og Markermeer, og via elven IJssel (via Ketelmeer)
Overijsselse Vecht (via Zwarte Water, Zwarte Meer og Ketelmeer)
Eem (via Eemmeer, Gooimeer, IJmeer og Markermeer)
Hierdense Beek (via Veluwemeer, Drontermeer og Ketelmeer) 
Amstel (via IJ, IJmeer og Markermeer).

Via to slusekompleks, Stevinslusene ved Den Oever i Noord-Holland og Lorentzslusene ved Kornwerderzand i Friesland, slippes vann ut i Vadehavet ved lavvann. 

Videre står innsjøen for en del av tilførselen av ferskvann for områdene rundt den, ved Lemmer slippes vann inn for slik å forsyne Friesland og Groningen med ferskvann. Vann herfra brukes også som drikkevann, slik som for eksempel ved Andijk.

Om sommeren holdes vannivået på 20 cm under NAP, mens det om vinteren er 20 cm lavere, 40 cm under NAP. Den høyere vannstanden om sommeren kan forklares med behovet for mer ferskvann i en tid da man trenger mye vann for å holde gjennomstrømningen i kanalene oppe og slik motvirke at polderne får et for høyt saltinnhold. For å sikre vanntilstrømning om sommeren har elven IJssel blitt gjort dypere, og tre slusekompleks (engelsk: weirs) som sørger å høyne elvens nivå har blitt bygget i Nederrijn.

Referanser

Innsjøer i Nederland
Gjelsten Holding

Gjelsten Holding er et privat investeringsselskap eid av Bjørn Rune Gjelsten. Selskapets hovedfokus ligger rundt eiendom og industri, som etterhvert har gitt store penger for selskapet.

Historie
I 2000 etablerte Bjørn Rune Gjelsten Gjelsten Holding. Han hadde da en lang periode vært involvert i Aker gjennom Aker RGI som han kontrollerte med felles moldenser Kjell Inge Røkke. I 2000 valgte Gjelsten riktignok å gå sin egen vei, og ble raskt involvert i Leangbukta Marina, som ble etablert det året, og som da Gjelsten Holding sikret 50 % av. 

I 2001 sikret Gjelsten Holding 75 % av Fabritius Gruppen, et lovende eiendomsselskap, som Gjelsten Holding senere skulle kjøpe opp fullstendig. Selskapet ble da for alvor involvert i eiendomsmarkedet, og fokuserte mye av sin tid på det.  Dette førte til at Lunnstaden-prosjektet på Hafjell ble satt i gang i 2002, som da skulle drives av Hafjell Arena, et datterselskap av Gjelsten Holding.

I 2003 kjøpte Gjelsten Holding opp NOAH (Norsk Avfallshåndtering) fra myndighetene og har siden oppkjøpet jobbet aktivt for å forhindre forurensing og dessuten rydde opp i forurensede områder, blant annet ved Lierstranda. NOAH er fremdeles eid fullstendig av Gjelsten Holding i dag, sammen med både Fabritius og Hafjell Arena. 

I 2006 solgte Gjelsten Holding store deler av eiendomsporteføljen i Fabritius for nærmere én milliard kroner.

Selskapet drives i dag fra Aker Brygge, hvor selskapet har hovedkontor, og har vært en svært lukrativ business for Gjelsten selv.

Se også 
Norsk Avfallshåndtering

Referanser

Eksterne lenker
 NOAH
 Fabritius Gruppen
 Lunnstaden – på toppen av Hafjell, pdf-fil
 Fakta om Lunnstaden hytteområde

Norske investeringsselskaper
Etableringer i 2000
Northern Kentucky University

Northern Kentucky University (forkortet NKU) er et delstatseid universitet i Highland Heights i delstaten Kentucky, USA, ca. 11 km sørøst for Cincinnati, Ohio. Det er også campuser for voksen- og kveldsundervisning i Covington og Williamstown, Kentucky.

NKU ble opprettet i 1968. Skolene og collegene omfatter:
 College of Arts and Sciences
 College of Business
 College of Education and Human Services
 College of Informatics
 Department of Nursing and Health Professions
 Salmon P. Chase College of Law
 Honors Program

Ved universitetet var det 14 617 studenter og 1 089 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 5 448 for studenter folkeregistrert i delstaten. Studiene gis opp til mastergradsnivå og profesjonsgraden First Professional.

Eksterne lenker
 

Universiteter i Kentucky
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1968
1968 i USA