alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Wikibøker

Wikibooks er ett av søsterprosjektene til Wikipedia, altså et Wikimedia-prosjekt. Den norske versjonen heter Wikibøker. Formålet er å skrive fagbøker om forskjellige tema etter wiki-teknikken. Den norske versjonen av Wikibooks, Wikibøker, ble startet den 27. juli 2004, mens selve prosjektet har eksistert siden 10. juli 2003.

Se også 
 Prosjekt Gutenberg
 Prosjekt Runeberg
 Google Books

Eksterne lenker
 
 Norsk Wikibøker

Wikimedia-prosjekter
Digitale bibliotek
Etableringer i 2003
Volgograd

Volgograd (russisk: Волгогра́д), tidligere kalt Tsaritsyn (russisk: Цари́цын) (1598–1925) og Stalingrad (russisk: Сталингра́д) (1925–1961), er en by på vestbredden av elven Volga i den sørvestlige delen av Volgograd oblast i Russland. Byen har 1 021 000 innbyggere og er den 12. største i Russland.

Historie 

I 1589 bygget russerne en festning her for å forsvare Russlands daværende sør-grense. Byen het da Tsaritsyn, et russisk ord som betyr «Tsarinaens by». I 1925 ble byen omdøpt til Stalingrad («Stalins by») siden det ble påstått at Josef Stalin ledet byen under den russiske revolusjonen. Under den første femårsplanen ble det bygget en stor traktorfabrikk i den nordlige delen av byen. Fabrikken ble blant annet forsynt med stål fra det nærliggende stålverket Røde Oktober.

Stalingrad ble udødeliggjort som slagstedet for slaget om Stalingrad som foregikk i byen fra sommeren 1942 til 2. februar 1943 – regnet som et av andre verdenskrigs blodigste slag og et av krigens vendepunkt. Etter 2. februar 1943 var den tyske hæren på defensiven, mens Den røde armé stadig rykket fram mot vest.

Byen fikk sitt nye navn Volgograd («Volga by») i 1961, etter at det sovjetiske regimet hadde fordømt Stalins forbrytelser. I dag finnes stalinister, pensjonister og krigsveteraner i byen som vil forandre navnet tilbake til Stalingrad. Andre ønsker seg det opprinnelige navnet Tsaritsyn.

Demografi 
Befolkningsutvikling:
{| class="wikitable"
|-
! År || Folketall || Kilde
|-
| 1959 || align=right | 593 844 || Folketelling 1959
|-
| 1970 || align=right | 817 647 || Folketelling 1970
|-
| 1979 || align=right | 928 692 || Folketelling 1979
|-
| 1989 || align=right | 998 894 || Folketelling 1989
|-
| 2002 || align=right | 1 011 417 || Folketelling 2002
|-
| 2010 || align=right | 1 021 215 || Folketelling 2010
|}

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Heltebyer
Byer ved Volga
Etableringer i 1589
Skreia

Skreia er et tettsted i Østre Toten kommune i Innlandet. Tettstedet har  innbyggere per 1. januar . Skreia var endestasjon for Skreiabanen som gikk fra Reinsvoll på Gjøvikbanen. Skreiabanen ble lagt ned i 1987. Skreia IL laget en ny kunstgressbane på Skreia idrettsplass i høsten 2016.

Industri og handel 
Skreias viktigste industri er Kims fabrikken, som produserer potetchips, snacks og peanøttposer til hele Norge. På Skreia ligger også Takstolfabrikken som produserer takstoler.

Landheim Veveri var en viktig del av Skreias industri, og var tidligere Norges største tekstilveveri. Landheim Veveri AS ble nedlagt i 2005, etter å ha forsynt landet med gardiner siden 1929.

Det finnes mange butikker på Skreia, frisører, kiosk, restauranter, kafé, matbutikker, regnskapskontor, bilverksted, bensinstasjoner, rørleggerfirma, legesenter og elektronikkfirma.

Sentrum 
Skreia sentrum ligger langs fylkesveg 33.
De største byggene i sentrum er Sandberggården, Hasselgården, Jerikobygget og Peter Aas.

Skoler 
Barneskolene i Østre Toten kommune ligger i såkalte fjerdinger. I Skreiafjerdingen ligger Smitborg skole, Stange skole og Totenviken skole. Alle barneskolene ligger et godt stykke unna sentrum. Smitborg skole ble nedlagt fra høsten 2007, på tross av mange protester fra foreldre og lærere er nå Smitborg skole slått sammen med Stange skole. Smitborg Skole er revet ned og det er i dag leiligheter hvor Smitborg Skole lå.

Skreia Ungdomsskole ligger nær sentrum og er nyoppusset. Elevene på Skreia Ungdomsskole kommer fra Stange skole, Totenviken Barneskole og Kapp barneskole.

Idrett 
På Skreia ligger Skreia stadion, også kalt «Plassen». Der ligger også Skreiahallen, en håndball- og volleyballhall. Skreia idrettslag er et fleridrettslag med fotball, håndball, volleyball, bueskyting, idrettsskole, fotballakademi og friidrett (løp). Det er ca 400 aktive medlemmer i idrettslaget. En stor andel frivillig holder idrettslaget i gang, som også fikk etablert kunstgressbane på dugnad i 2016.

Kjente personer fra Skreia
Alv Gjestvang, skøyteløper
Inger Lise Rypdal, artist
May-Britt Andersen, artist
Paul Lillo-Stenberg, maler
Kari Ormestøyl, artist
Kjersti Beck, håndballkeeper
Knut Anders Sørum, musiker 
Leif Lundsten, jagerflyger
Peder Paulsen Balke, Eidsvollsmann

Referanser 

Bosetninger i Østre Toten
Tettsteder i Innlandet
Credokirken

Credokirken er en norsk frimenighet og megakirke, som holder til på Kråkenes i Bergen. «Credo» er latin og betyr «jeg tror». I sin form er Credokirken karismatisk og inspirert av Trosbevegelsen og pinsebevegelsen. Visjonen til menigheten er å være «et hjem hvor vi følger Jesus, og gjør Han synlig». I tillegg til det vanlige menighetsarbeidet driver Credokirken Kafé, bokbutikk, internasjonalt arbeid og nødhjelp. Credokirken driver Bergen kristne grunnskole og samarbeider om to bibelskoler:

 Bibelskolen Substans sammen med Salt Bergenskirken og Pinsekirken Tabernaklet. 
 Bibelskolen Impact sammen med Jesusfelleskapet.

Pastor er Olav Rønhovde.

Historie og virksomhet
Menigheten het tidligere Levende Ord Bibelsenter Bergen, men byttet navn og profil i 2009. Levende Ord har sin bakgrunn i frimenigheter pastor Enevald Flåten etablerte på Jæren på 1980-tallet og en kristen grunnskole som startet der i 1990. Bibelsenteret i Bergen ble imidlertid dannet først da Enevald Flåten flyttet virksomheten og startet en ny menighet og grunnskole der i 1992.

I løpet av 2006 var menigheten preget av oppgjør med økonomisk uorden og lederstrid på grunn av dette. Dette førte til en nedgang i antall medlemmer. Enevald Flåten ble i slutten av november samme år sagt opp, etter at han og menigheten ble enige om en sluttpakke. Misjonsleder Olav Rønhovde overtok da midlertidig pastorstillingen ved Levende Ord Bibelsenter. I 2008 ble Rønhovde ny hovedpastor for menigheten.

Skolene som menigheten startet, følger vanlige læreplaner, men det kristne budskapet er sentralt i alle fag. Skolene er idag blitt et samarbeidsprosjekt mellom flere menigheter i Bergen, med styremedlemmer fra flere av disse. Man satser heretter på at skolene skal være «allkristne» friskoler, det vil si kristne skoler for alle.

Både menigheten og dets tidligere pastor Enevald Flåten var kjent for sitt konservative syn i saker om likestilling, homofili og konflikten mellom Israel og palestinerne. Dette var også bakgrunnen for at menigheten ble parodiert av den kontroversielle parodimenigheten Svevende ord bibelsenter, som Levende Ord flere ganger truet med politianmeldelse. Menigheten står ellers for en bibeltro, radikal kristendom med tradisjonell, bibelsk seksualmoral som også innebærer motstand mot fri abort. Menigheten har nå bestemt seg for å fokusere på forkynnelse av evangeliet og misjon.

Menigheten hadde  tilskuddstellende medlemmer i 2020, og et ukentlig antall besøk på cirka  mennesker i 2019.

I 2012 hadde  medlemmer meldt seg ut av Credokirken sammenliknet med toppåret 2005. Medlemsnedgangen var på 55 prosent. Den skyldes blant annet konflikter i forsamlingen i 2006.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Historikk
 Vårt Land:«Levende Ord» er historie besøkt 30. juli 2009

Trosmenigheter
Pinsebevegelsen i Norge
Menigheter i Bergen
Mikroelektronikk

Mikroelektronikk er en fellesbenevnelse på integrerte kretser konstruert på mikro- eller submikronivå, dvs. i en skala der lengden på den minste transistoren oppgis i mikrometer. Vanlig størrelse med dagens prosessteknologi ligger på 0,35 mikrometer eller mindre.

Halvlederkomponenter
Karia

Karia var et oldtidsrike lengst sørvest i Anatolia – det nåværende Tyrkia. Ifølge noen forklaringer var landet opprinnelig kalt Fønikia fordi en fønikisk koloni tidligere bosatte seg her. Senere skal regionen ha fått navnet Karia etter en hersker, Kar, som ifølge legendene var en av kariernes første konger.

Karierne snakket et ikke-indoeuropeisk språk, og må regnes som en urbefolkning i området. De eller språket døde raskt ut etter den romerske erobringen.

Historie 
Et uavhengig Karia oppstod  som et nyhettittisk kongedømme omkring det 11. århundre f.Kr., og ble innlemmet i det persiske akamenideriket som satrap i 545 f.Kr. Karia var sjelden selvstendig og lå på 500-tallet f.Kr. under Lydia, deretter erobret av perserne som raskt måtte gi det fra seg til grekerne. Karia ble erobret av Aleksander den store av Makedonia i 334 f.Kr., før det ble selvstendig en periode på 300-tallet f.Kr. Fra 129 f.Kr. del av provinsen Asia i Romerriket.

Beliggenhet 
Regionen Karia lå i Anatolia som lå syd for Jonia og vest for Frygia og Lykia. Folket som har gitt navn til regionen var kjent som karier og bebodde regionen før grekerne kom dit. Navnet Karia opptrer ofte i tidlige språk som hettittisk Karkija (en medlemsstat i Assuwaforbundet, ca. 1250 BC), babylonsk Karsa, Elamittisk og gammelpersisk Kurka. 

Den viktigste byen var Halikarnassos (nåværende Bodrum) som var hovedstaden og sentrum for herskerne. Andre større byer var Heraklea ved Latmos, Antiokia, Myndos, Ladiokia, Alinda og Alabanda.

Annet 
Iliaden beretter at i tiden rundt den trojanske krigen hørte byen Miletos til karierne og var alliert med Troja.

Halikarnassos var byen hvor det berømte gravmonumentet til Mausollos befant seg, bygget til en av satrapene i Karia mellom 377 f. Kr. og 353 f. Kr. av hans hustru Artemisia. Monumentet et av verdens syv underverker. Romerne kalte ethvert større gravmæle for  mausoleum etter dette monumentet.

Historikeren Herodot - som skrev det eldste bevarte historieverket (om perserkrigene og de forhold som førte til denne krigen) kom fra Halikarnassos.

Lemprière skriver at «etter som Karia fløt over av fikener», har en spesiell sort fått navnet karika. Frasen In Care periculum facere er blitt brukt som ordspråk for å understreke en kommende fare i jakten på ubetydelige verdier.

Eksterne lenker
 History and culture of ancient Caria (engelsk) 
 Black and white photos of Carian cities (engelsk)

Lilleasia
 
Historiske stater og riker i Midtøsten
Saba

Saba (ge'ez: ሳባ, Saba, arabisk: سبأ, Sabāʾ, sørarabisk , hebraisk: שבא, Šeḇā) , på norsk også omtalt som Seba, var et sagnomsust oldtidsrike. Plasseringen er usikker, en del kilder viser til at det lå i det som i dag er det nordlige Etiopia og Eritrea, andre at det lå i det nåværende Jemen og Saudi-Arabia. Det er usikkert når riket oppsto, men det var på høyden av sin makt fra ca. 500 f.Kr. til år 115 da de ble erobret av himjarene.

Saba levde godt på karavanetrafikken over Den arabiske halvøy, og det gikk gjetord om Sabas rikdom over hele Midtøsten. Sabas rikdom svant imidlertid hen da nabolandet Reidan begynte å transportere varer sjøveien. Likevel fortsatte sabeerne å hevde seg helt til innføringen av islam.

Særlig myteomspunnet er sagnskikkelsen dronningen av Saba og hennes besøk hos kong Salomo, et møte som blir omtalt i den hebraiske bibelen og i 1 Kong 10 i Det gamle testamente.

Sabeerne var et sør-arabisk folk som ved innføringen av islam blandet seg med de andre sør-arabiske stammene og forsvant som folk.

Referanser 

Oldtidsriker
Paul Adair

Paul Neil «Red» Adair (født 18. juni 1915 i Houston i Texas, død 7. august 2004 i Houston) var en ekspert på å kvele brønnbranner og stoppe utblåsninger på oljeinstallasjoner.

Adair stiftet selskapet Red Dair Wild Well Control i 1959. Han brukte sin ekspertise på å stanse oljebranner eller å få oljebrønner under kontroll. I løpet av karrieren temmet han  «ville» brønner. Adair vokste opp i fattige kår, og han lærte å stanse oljebranner hos Myron Kinley hvor han jobbet fra 1939 til 1959.

Han slukket blant annet oljebrannen «Djevelens sigarettenner» i Algerie som hadde pågått i seks måneder og forbrent 550 millioner kubikkfot (ca. 20 millioner m³) gass hver dag, en enorm oljebrann nær Rio de Janeiro, utblåsingen på Occidental Petroleum Companys Piper Alpha i Nordsjøen i 1988 hvor 167 mennesker omkom. I 1991 var hans selskap med på å slukke oljebrannene i Kuwait etter Gulfkrigen.

I Norge ble Adair kjent da han stoppet den ukontrollerte oljeutblåsingen på Ekofisk Bravo-plattformen i Nordsjøen i 1977.

Adair sovnet stille inn på et sykehus i Houston, 89 år gammel. Det er spilt inn en biografisk film om ham, Hellfighters, med John Wayne i hovedrollen.

Se også 
 Bravo-utblåsningen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Brannfolk
Folk knyttet til petroleumsvirksomhet
Personer fra USA av irsk opphav
Personer fra Houston
Magne Havnaa

Magne Havnaa (født 16. september 1963 i Arendal, død 29. mai 2004 i Lindgrov, Risør) var en norsk kickbokser og proffbokser. Han deltok i Sommer-OL 1984 og ble verdensmester (WBO) i vektklassen cruiservekt.

Han tok sort belte 1. grad i kickboksing i 1985. Som profesjonell bokser hadde han 19 seire og 3 tap, ble verdensmester (WBO) i vektklassen cruiservekt i mai 1990 og bokset sin siste kamp i 1992. 

Han døde i 2004 i en båtulykke utenfor Risør. Han var bror til Erling Havnå og far til Kai Robin Havnaa.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske boksere
Norske kickboksere
Verdensmestere i boksing
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1984
Boksere under Sommer-OL 1984
Kongepokalvinnere i boksing
Omkomne i ulykker
Thurn und Taxis

Thurn und Taxis er en tysk fyrsteslekt.

På 1200-tallet holdt den opprinnelig lombardiske adelsslekten de la Torre (norsk: «fra tårnet») til i Bergamo i Italia. Tårnet (Torre) i familievåpenet ble til Thurn, dachsen (Tasso) ble til Taxis.

Familien ble betrodd befordringen av den keiserlige kurerposten i Det tysk-romerske riket, i Burgund og Nederlandene på 1400-tallet. Dette var begynnelsen på det internasjonale postvesenet. Tittelen Reichserbgeneralpostmeister gikk i arv i familien fra 1615, og slekten ble opphøyet i fyrstestanden i 1695.

I 1702 flyttet de til Frankfurt am Main, og siden 1743/48 har de hatt sin residens i Regensburg i Bayern. Slektens slott der er et av de største bebodde slott i Europa. Fra 1867 ble postrettighetene til familien mot erstatning nasjonalisert. Huset ledes i øyeblikket av fyrstinne Gloria von Thurn und Taxis, nominelt av hennes sønn fyrst Albert II (f. 1983).

Thurn und Taxis utga egne frimerker fra 1852 til 1866, som var i bruk i mange tyske småstater. Disse kom i parallelle serier med pålydende i henholdsvis groschen og kreuzer.

Eksterne lenker 
 http://www.thurnundtaxis.de

 
Regensburg
Stater og territorier etablert i 1608
Stater og territorier opphørt i 1806
Vekter

En vekter er en person som har ansvar for å passe på andre personers sikkerhet og/eller deres eiendom/eiendeler. Vektere er yrkesbetegnelsen på en ansatt i et offentlig godkjent vaktselskap. Vekteren har rettighetene til både en privatperson og til kunden (eierrett) som han opptrer på vegne av. Alle vekteroppgaver er regulert i lov om vaktvirksomhet av 2001.

Vekter i eldre tid

Vekter i eldre tid var en offentlig vaktmann i byene. Han sørget for ro og orden om natta og fungerte som brannvarsler, meldte klokkeslett og vindretning samt passet gatelyktene.

Tjenester 
Vektere har gjerne hovedvekten av arbeidstiden på kveldstid og natt. Mange store bedrifter leier inn vektere på kort sikt, og på lange kontrakter. Vektertjenesten inkluderer blant annet:
 Stasjonærtjeneste – service og sikkerhet for bedrifter, gjerne med adgangskontroll og alarmovervåking. Vekteren går regelmessige HMS-runder i bygget, utfører enkelt kontorarbeid og holder resepsjonen åpent for kunder etter normal arbeidstid.
 Teknotjeneste – utfører teknisk service utenfor normal arbeidstid gjerne for å sikre kontinuitet i produksjon og/eller sikre verdier.
 Sentertjeneste – forebygge nasking/tyveri og skade på verdier. Utrykninger ved alarm, samt være tilgjengelig for publikum med informasjon.
 Mobilt vakthold – vekteren overvåker et større område for å forebygge uønskede hendelser og rykker ut ved alarm.
 Verditransport – vektere har ofte ansvar for transport av store verdier som f.eks. penger og sensitive dokumenter. Sikkerheten rundt verditransporter er ekstrem høy. Av sikkerhetsmessige grunner er de fleste sikkerhetstiltak på verditransportbiler taushetsbelagt, men blant de mange sikkerhetstiltak finner man blant annet avanserte sporingssystemer for å finne igjen tapte verdier. Det er også vanlig at ingen, selv ikke vekteren, har tilgang til selve verdiene under transport.
 Vektere utfører også sikkerhetskontroll ved norske flyplasser, heliports og utfører ISPS-tjeneste ved havnområder.

Norge 

Vekterbransjen i Norge er i dag preget av noen få store selskaper og en rekke små selskaper. Det er i dag cirka 14 000 ansatte i de ulike vaktselskapene. Bransjen blir ofte fokusert på av media for sine arbeidsoppgaver med vakthold som grenser mot politioppgaver, ellers er bransjens arbeidsoppgave spredt på servicefunksjoner, resepsjonstjeneste, ordenstjeneste i butikker, og forebyggende vakthold. Bedriftene, som står for 80 prosent av omsetningen i bransjen, er organisert av NHO Service. Dette er 177 virksomheter, med 8.040 årsverk og 6,9 milliarder kroner i omsetning i 2012.

Litteratur 
Kai Spurkland, Runa Bunæs og Tor-Geir Myhrer Juss for vektere, 2013 ISBN 9788215021089

Eksterne lenker 
 Utdanning.no: Yrkesbeskrivelse av vekter
 Vekterskolen
 Tariff avtale for vektere, utarbeidet av NHO.
 Sikkerhet – Bransjestatistikk 2010 (PDF), NHO Service.
 Søkbar digitalkopi av Vekterfaget : VK II / opplæring i bedrift (2000)

Beskjeftigelser
Vakthold
Genève

Genève er en by i Sveits som ligger i den sørvestlige delen av landet, ved den vestre enden av Genfersjøen. Den er hovedstad i kantonen Genève og er, etter Zürich, den nest største byen i Sveits med  innbyggere (2013), ( med forsteder). Byen ligger i den hovedsakelig franskspråklige delen av landet, Romandie.

Samfunnet (ville de Genève) har en befolkning per desember 2014 på  innbyggere, og kantonen, som i all vesentlighet er byen og dens forsteder i indre ring, har  innbyggere. I 2011 hadde den kompakte agglomération franco-valdo-genevoise («Stor-Genève» eller Grand Genève) hadde  innbyggere i både Sveits og Frankrike (<30 minutters distanse). Innenfor det sveitsiske området, kalt for Métropole lémanique, er det en befolkning på 1,25 millioner. Dette området er i all vesentlighet spredt østover fra Genève mot området Riviera (Vevey, Montreux) og nordøst mot Yverdon-les-Bains i nabokantoen Vaud (<60 minutters distanse).

Byen er blant annet kjent for Genèvekonvensjonene og som Jean-Jacques Rousseaus fødeby, samt som hjemsted for Jean Calvin. Røde Kors ble grunnlagt i Genève, og organisasjonen har sitt hovedkvarter der. Folkeforbundet hadde også sitt hovedkvarter i Genève, og idag ligger det et subsidiært hovedkvarter der. I tillegg er byen vertskap for en rekke FN-organisasjoners hovedkontorer (f. eks. UNHCR, WIPO og WMO) 

I tillegg har Genève hovedkvarter for de to Røde Kors-institusjonene, ICRC og IFRC, samt Den permante kommissjon. Praktisk talt alle internasjonale humanitære organisasjoner er representert i bye.

Like utenfor Genève ligger dessuten den internasjonale forskningsinstitusjonen CERN, delvis i Frankrike og delvis i Sveits.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Geneva Tourism: A brief history of Geneva 
 Federal Department of Foreign Affairs (FDFA): The Red Cross
 Federal Department of Foreign Affairs (FDFA): CERN – the largest laboratory in the world
 UNOG - History: from the League of Nations to the United Nations

 
Byer ved Rhône
Byer i Sveits
Sumerisk

Sumerisk (endonym: eme-ĝir) var et språk som ble talt av oldtidsfolket sumererne i det sørlige Mesopotamia (dagens Irak) siden det 4. årtusen f.Kr. 

Man har ikke kunnet påvise noe slektskap med noe annet kjent språk, så sumerisk betraktes derfor som et isolert språk. 

Sumerisk hadde få språklyder, bare 4 vokaler og 16 konsonanter. Til gjengjeld hadde det en rik grammatikk med kasus, tidsbøyning og agglutinering. Det er påvist flere dialekter av sumerisk.

Mange forsøk på å finne slektskap med andre språk har vært foretatt, men ingenting sikkert kan sies. En lang rekke språkgrupper har blitt holdt frem som muligheter. Noen har ment at språket kan være beslektet med kaukasiske språk. Andre har for eksempel fremholdt et mulig slektskap til dravidiske språk, og noen har snakket om at det kan være beslektet med austroasiatiske språk og austronesiske språk. 

Sumererne opplevde stor innvandring av akkadere, og gradvis ble talespråket akkadisk. Da de sumeriske bystatene ble innlemmet i Babylonia, ble sumerisk bare brukt av skriftlærde. Selv om språket døde ut allerede 2000 f.Kr. eller ikke så lenge etterpå, foreligger mye litteratur på språket. En del av det er faktisk skrevet av babylonere lenge etter at sumerisk var utdødd som talespråk. I Assyria leste Assurbanipal litteratur på sumerisk så sent som 600-tallet f.Kr.

Sumerisk bestod hovedsakelig av enstavelsesord. Mange av tegnene i kileskrift er egentlig sumeriske ord der selve ordet var glemt, ettersom sumerisk ikke lenger ble talt. Tegnene levde likevel videre i kileskriften med den betydningen de hadde hatt på sumerisk, fordi de var kjappe å rable ned og sparte skriveren for den tiden han ville brukt på å skrive det mye lengre hettittiske eller akkadiske ordet. Slik ble sumeriske tegn til ideogrammer som tjente som en slags stenografi for kileskrift på andre oldtidsspråk.

Referanser 

Sumer
Utdødde språk i Asia
Isolerte språk
Agglutinerende språk
Klaus Kinkel

Klaus Kinkel (født 17. desember 1936 i Metzingen i Baden-Württemberg i Tyskland, død 4. mars 2019 i Sankt Augustin) var en tysk politiker (FDP) og statstjenestemann. Han var justisminister, utenriksminister og visekansler i Helmut Kohls regjering.

Han beskrives som en politisk liberaler og sto som utenriksminister for en mer selvbevisst tysk holdning. Kinkel var en av Tysklands ledende politikere i forbindelse med innlemming av de østlige delstatene, krigen i Jugoslavia og utviklingen av EU på 1990-tallet. Kinkel ble partimedlem i 1991. Han trakk seg fra politikken i 2002.

Liv og virke

Bakgrunn
Kinkel ble født inn i en katolsk familie. Hans far, som i 1946 kom hjem fra sovjetisk krigsfangenskap, var indremedisiner og kardiolog.

Kinkel tok sin abitur ved Staatliches Gymnasium Hechingen og studerte jus ved universitetene i Tübingen, Bonn og Köln. Han tok sin første juridiske statseksamen i Tübingen, den andre i Stuttgart og ble deretter dr. jur. i 1964. Han begynte som tjenestemann i delstaten Baden-Württemberg og gikk i 1968 over til Forbundsrepublikkens innenriksdepartement. Der ble han taleskriver for Hans-Dietrich Genscher som i mange år var hans politiske mentor.

Karriere

Fra 1979 til 1982 var han president for BND (etterretningstjenesten, Bundesnachrichtendienst). I oktober 1982 ble han under Hans A. Engelhard utnevnt til statssekretær i Tysklands justisdepartement. Etter forbundsdagsvalget i 1990 ble han den 18. januar 1991 justisminister, under forbundskansler Helmut Kohl. Det skjedde etter at FDP uventet hadde avvist Kohls nominasjon av Irmgard Schwaetzer.

Han ble medlem av FDP i 1991 og var medlem av parlamentet fra 1994 til 2002. 

Han forble justisminister til mai 1992. Som justisminister arbeidet han for å få hjemsendt fra Chile den tidligere østtyske lederen, Erich Honecker, slik at han kunne stilles for retten. Han engasjerte seg også i forhandlinger med terroristgruppen Rote Armé Fraktion, og lyktes i å få dem til å ta avstand fra voldsbruk.

Kinkel ble deretter utenriksminister frem til regjeringen Kohl gikk av i 1998. Han var en nøkkelfigur ved opprettelsen av Det internasjonale krigsforbrytertribunalet for det tidligere Jugoslavia og bidro vesentlig til utformingen av dets statutter. Han forsøkte også, uten hell, å få vedtatt en resolusjon under et møte for EFs utenriksministre om at hvert av medlemslandene skulle ta i mot flere flyktninger fra Balkan. 

Han ble også visekansler etter at Jürgen Möllemann gikk av i 1993.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Medlemmer av Forbundsdagen
FDP-politikere
Tyske visekanslere
Tyske utenriksministre
Personer fra Landkreis Reutlingen
Tyske justisministre