Condeep-plattform

Condeep-plattform er benevnelsen på en serie betongplattformer som ble utviklet i Norge for produksjon av olje og gass i Nordsjøen. Navnet kommer av engelsk «concrete deep water structure», eller dypvannskonstruksjon av betong.

Troll A er den største Condeep-plattformen. Den står på over 300 meters dyp og er totalt 472 meter høy. Denne plattformen er verdens høyeste byggverk som noen gang er flyttet av mennesker.

Condeep-plattformer har ikke vært bygget siden 1995. De store betongplattformene ble utkonkurrert av billigere flyterigger og fjernstyrte undervannsinstallasjoner. Det har derimot blitt bygget gravitasjonsplattformer i betong i arktiske strøk i russisk og kanadisk sektor i senere tid, da betongskaftene gir utstyret beskyttelse mot is. Nå som flere av de nye funnene ligger i værharde områder spår enkelte en ny renessanse for betongplattformene.

Oppbygging 
Plattformene hviler på tykke betongtanker som står på havbunnen og fungerer som oljelager. Opp fra disse stikker det så én, tre eller fire slanke, hule søyler, som går om lag 30 meter over havoverflata. Skaftene utnyttes til å føre borestrenger og produksjonsrør ned i brønnene.

Condeepene står på sjøbunnen ved hjelp av tyngdekraften. Bortsett fra de eldste, har de skjørt nederst som er presset ned i sjøbunnen ved installasjon.

De består nederst av celler. Noen celler fortsetter som skaft som bærer plattformdekket (bolig-, utstyrs-, prosess- og bore-områder). Boreskaftene er vannfylte. Utstyrsskaftene er tomme for vann helt ned til sjøbunnen.

Cellene er lukket med et kuleskall i både topp og bunn. Toppen av cellene omtales som domer. Det er en designforutsetning at cellene skal opereres med undertrykk i forhold til omgivende vanntrykk. Cellene har tre hovedfunksjoner:
 de er lastbærende konstruksjon som fordeler laster fra de tre skaftene til fundamentet (mini-celler og skjørt) og videre til sjøbunnen
 de skal være væskefylte som ballast for plattformen
 de skal være lagerplass for produsert råolje (innen oljen lastes til tankbåt).

I tillegg til celler og skaft er det 30 ‘mini-celler’ i fundamentet nederst mot havbunnen og ‘stjerneceller’ mellom hovedcellene. Stjernecellene er åpne til sjøvann på toppen i nivå med domene.

Involverte firma 
Det var firmaet Norwegian Contractors som videreutviklet konseptet med Condeep-plattformer fra 1973, etter suksessen med betongtanken på Ekofiskfeltet. Den første konstruksjonen som ble bygget etter dette prinsipp var Beryl A-plattformen for det britiske Berylfeltet. Understellet ble bygget av Norwegian Contractors i Jåttåvågen i Stavanger og levert i 1975.

Oppfinneren, Sivilingeniør Olav Mo fra Mandal, kom selv opp med navnet Condeep. Han fikk patent på konseptet med sitt firma Offshore Concrete i 1972 og ble i 1976 tildelt NTNFs ærespris for konstruksjon, utvikling og markedsføring av Condeep.

Bygging 
Plattformene bygges ved land. Med tomme tanker slepes den til produksjonsstedet. Ved å fylle tankene kontrollert, senkes plattformen til den står på havbunnen.

Fjerning eller gjenbruk? 
Flere av plattformene er nær slutten av sin funksjonstid og en vurderte tidlig mulig  fjerning. Plattformene skal i prinsippet kunne fjerns på tilsvarende måte som da de ble passert: lense tankene slik at plattformen flyter opp. De kunne så bringes til land for hugging eller senkes på store dyp. Et annet alternativ var å fjerne alt ned til seilingsdybde og la resten bli stående.

Endret vekt på utstyret over vann, armeringens tilstand og hvordan plattformen har festet seg til havbunnen kan imidlertid gjøre arbeidet vanskelig og dyrt. Frigg TCP-2 er tatt ut av produksjon og understellet blir der stående som kulturminne etter at installasjonene ble fjernet. Miljøorganisasjonene har de senere årene tatt til orde for å la betongunderstllene fungere som kunstige rev. Basert på nåværende kunnskap anslår Equinor at betongunderstellet på Statfjord A trolig kan stå i flere hundre år. Nyere ideer er å bruke platformene som hydrogenfabrikk basert på havvind-drevet spalting av sjøvann eller datalagringssenter.

Liste over Condeep-plattformer i Nordsjøen 
 Beryl A, Mobil, 1975, 120 meters dyp
 Brent B, Shell, 1975, 140 meters dyp
 Brent D, Shell, 1976, 140 meters dyp
 Frigg TCP-2, Elf, 1977, 104 meters dyp
 Statfjord A, Mobil, 1977, 146 meters dyp
 Statfjord B, Mobil, 1981, 146 meters dyp
 Statfjord C, Mobil, 1984, 146 meters dyp
 Gullfaks A, Statoil, 1986, 135 meters dyp
 Gullfaks B, Statoil, 1987, 141,6 meters dyp
 Oseberg A, Norsk Hydro, 1988, 109 meters dyp
 Gullfaks C, Statoil, 1989, 216 meters dyp
 Draugen, Shell, 1993, 251,3 meters dyp
 Sleipner A, Statoil, 1993, 82,5 meters dyp
 Troll A, Shell, 1995, 302,9 meters dyp

Se også 
 Norsk oljeteknologisk utvikling

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Stavanger havn
Betong
Artikler i sjøfart-prosjektet
Norske oppfinnelser