alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Storstraum sluse

Storstraum sluse er et sluseanlegg i Storstraum–Småstraumkanalen mellom innsjøene Vråvatn og Nisser i Vrådal i Telemark. Den første slusen ble åpnet i 1867, mens dagens anlegg som også inkluderer en nåledam ble åpnet i 1914. Over anlegget går også Storstraumen bru, som er en del av fylkesvei 455.

Sammen med dammene ved Småstraum sluse er disse de eldste nåledammer i Norge. Dette er også de høyest beliggende sluser i Nord-Europa.

I forbindelse med chartertrafikk trafikkeres slusen av turistbåten MS «Fram» om sommeren. Ved båtpassering blir en del av veibrua vippet opp.

Historie 

Den første slusen i Storstraum ble bygget i 1866–67. Da fantes det allerede sag og mølle ved den sørlige bredden, bygget i 1852.

I 1912 ble Arendals Vasdrags Brugseierforening gitt konsesjon til regulering av vannene i Arendalsvassdraget, noe som førte til at sluseanlegget måtte bygges helt om, i tillegg til at det ble bygget en dam. Dammen ble påbegynt i august 1913, og stod ferdig før høstflommen. Den gamle slusen ble stengt for trafikk 25. november samme år, og rivingen startet rett over nyttår 1914, med ferdigstillelse av den nye slusen i april. På toppen av dammen var det en brubane, mens det over slusekammeret var anlagt en svingbru.

I 1965 anla Telemark vegvesen en helt ny bru med navn Storstraumen bru rett nedenfor dammen, med vippebru over slusekammeret. Maskinhuset til vippebrua står der den tidligere svingbrua hadde sin dreieskive.

Galleri

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 

Byggverk i Kviteseid
Sluser i Norge
Transportbyggverk i Vestfold og Telemark
Artikler i sjøfart-prosjektet
Rakettartilleri

Rakettartilleri er artillerivåpen som anvender raketter for samme oppgaver som en ellers anvender vanlig rørartilleri.

Utvikling 
For tysk rakettartilleri under annen verdenskrig, se Nebelwerfer.
I moderne tid begynte rakettartilleri å bli tatt i bruk under annen verdenskrig. Sovjetunionens mest anvendte rakettartillerisystem hadde betegnelsen BM-13. Dette rakettartilleriet fikk tilnavnet Stalinorgelet av tyskerne mens de sovjetiske troppene myntet kallenavnet «Katiusja» (~lille Katarina) til dette våpenet. Også de tyske troppene anvendte rakettartilleri, det mest kjente av disse gikk under navnet Nebelwerfer. Etter krigen ble navnet «Katiusja» brukt om alle sovjetiske rakettartillerisystemer som lignet BM-13, og med tiden har navnet blitt anvendt som noe av et synonym med rakettartilleri, spesielt under Israel–Libanon-konflikten i 2006.

Taktiske fordeler og ulemper 
Fordelene med rakettartilleri er dels at enhetene er påtagelig billigere og enklere å lage enn haubitser og kanoner, dels at målet treffes av en stor mengde eksplosjoner på én og samme tid. Rakettartilleri er dessuten som regel mer mobilt enn rørartilleri.

Ulempene er at ammunisjonen blir dyrere enn den til rørartilleri, samt at spredningen blir påtagelig større og den påkrevde mengden ammunisjon derfor blir mangedoblet om man ikke beskyter et veldig stort mål.

Artilleri
Trichostigmus

Trichostigmus er en slekt av store, tropiske, biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller, blant de mindre artene i Passalidae. På farge er de svarte eller mørkebrune med en blank overflate som kan ligne blankpussede sko, de blir derfor blant annet kalt "patent-leather beetles" (også "bess beetles") på engelsk. Hodet er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste tre til fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. Brystskjoldet (pronotum) er firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. Dekkvingene er ganske lange, parallellsidige, blanke, med dype lengdestriper. Der har hårete ytterkanter. Undersiden av billen er ofte dekket med opprettstående, gulaktige børster. Beina er kraftige, særlig frambeina. Framleggene (tibiae) har pigger på utsiden, mellom- og bakleggene har to lengdelister. Larvene er hvitaktige, tynne og sylindriske, ikke C-formede slik som de fleste andre skarabider. Medlemmene i denne familien har et svært enhetlig utseende, det er bare størrelsen som varierer påfallende, slik at det er ganske vanskelig å bestemme dem på ytre utseende. Kjevenes form og eventuelle horn på hodet kan være til noe hjelp.

Levevis 
Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe.

Utbredelse 
Slekten er utbredt på Filippinene og Sulawesi.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
 Familien Passalidae - totalt 70 slekter
 Underfamilien Leptaulacinae
 Slekten Trichostigmus Kaup, 1871
 Trichostigmus mindorensis Boucher, 1992
 Trichostigmus semperi Boucher, 1992
 Trichostigmus thoreyi (Kaup, 1868)
 Trichostigmus ursulus (Schaufuss, 1885)
 Trichostigmus whiteheadi Boucher, 1992

Eksterne lenker 
 Oversikt over artene
 Oversikt over artene
 

Passalidae
Dyr formelt beskrevet i 1871
Cetejus

Cetejus er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
Middelsstore (ca. 25 millimeter), langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. Hodet er stort og bredt med små, runde fasettøyne som er delt i to av en list. Midt i pannen sitter det en flat knøl eller et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. Brystskjoldet (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. Dekkvingene er ganske lange, parallellsidige, blanke, med rader av firkantede groper.

Levevis 
Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe. Voksne og larver kommuniserer seg imellom med lyd, og minst 14 forskjellige lydytringer er identifisert. De voksne billene lager lyd bed å gni bakkroppen mot vingene, larvene ved å gni det bakre beinparet mot hoftene til det midtre beinparet.

Utbredelse 
Slekten har sin hovedutbredelse på Ny-Guinea, men forekommer også på Molukkene, på Palau og i Australia.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
 Familien Passalidae - totalt 70 slekter
 Underfamilien Macrolininae
 Slekten Cetejus Kaup, 1871
 Cetejus acutangulus Heller, 1910
 Cetejus bretoni Boucher, 1993
 Cetejus convexus Doesburg, 1956
 Cetejus glabriventris Kuwert, 1898
 Cetejus grabowskyi Kuwert, 1891
 Cetejus gracilis (Stoliczka, 1873)
 Cetejus halmaheirae Kaup, 1871
 Cetejus imbecillis Kuwert, 1898
 Cetejus innovator Boucher, 1993
 Cetejus laevigatus (Zang, 1903)
 Cetejus lateralis Hincks, 1938
 Cetejus longicornis Doesburg, 1956
 Cetejus obliquus (Kirsch, 1877)
 Cetejus paradoxus Hincks, 1937
 Cetejus peltostictus (Kaup, 1868)
 Cetejus pseudamericanus Boucher, 1995
 Cetejus schenklingi Heller, 1910
 Cetejus sodalicus Zang, 1906
 Cetejus virginalis (Kaup, 1868)

Eksterne lenker 
 Oversikt over artene
 

Passalidae
Dyr formelt beskrevet i 1871
Unforgotten

Unforgotten er en britisk fjernsynsserie med manuskript av Chris Lang, sendt på ITV siden 8. oktober 2015.

Handlingsreferat 
Den første sesongen fokuserer på drapet på James Jimmy Sullivan (spilt av Harley Alexander-Sule) en 17-åring som forsvant i 1976. Restene av ham blir senere oppdaget, når et hus skal rives i det nordlige London. Den andre sesongen følger drapet på David Walker (spilt av Daniel Gosling) en konservativ konsulent som forsvant sporløst i 1990. Hans levninger havnet deretter i en koffert, som deretter ble kastet i elven Lee i det nord-østlige London.

Den tredje sesongen undersøker drapet på jenta Hayley Reid, en ung student som forsvant på nyttårsaften 1999. Skjelettet hennes blir deretter oppdaget av arbeidere som fikk i oppdrag å reparere en del av motorveien M1 i London. Den fjerde sesongen følger oppdagelsen av Matthew Walsh sitt hode-løse og hånd-løse lik, som blir funnet i 2020. Kroppen hans hadde tilsynelatende blitt frosset ned etter at han forsvant i 1990.

Sesong 1 til 4 inkluderer også historien om etterforsker Cassie Stuarts personlige liv, og forskjellige konflikter i hennes nærmeste familie, hennes romantiske forhold til personer som liker henne, og hvordan hun forsøker å løse forskjellige kriminelle saker og still eventuelle kriminelle for retten.

Rolleliste
 Cassie Stuart … Nicola Walker
 Sunil Khan … Sanjeev Bhaskar
 Martin Hughes … Peter Egan

Sesong 1
 Robert Greaves … Bernard Hill
 Eric Slater … Tom Courtenay
 Phillip Cross … Trevor Eve
 Lizzie Wilton … Ruth Sheen
 Claire Slater … Gemma Jones
 Maureen Sullivan … Frances Tomelty
 Shirley Cross … Cherie Lunghi
 Grace Greaves … Hannah Gordon
 Ray Wilton … Brian Bovell

Sesong 2
 Tessa Nixon … Lorraine Ashbourne
 Paul Nixon … Douglas Hodge
 Jason Walker … Will Brown
 Colin Osborne … Mark Bonnar
 Simon Osborne … Charlie Condou
 Marion Kelsey … Rosie Cavaliero
 Tony Kelsey … Nigel Lindsay
 Elise Dunphy … Holly Aird

Sesong 3
 Chris Lowe … James Fleet
 Tim Finch … Alex Jennings
 James Hollis … Kevin McNally
 Carol Finch … Amanda Root
 Peter Carr … Neil Morrissey

Referanser

Eksterne lenker 
 

Britiske dramaserier
Britiske krimserier
Britiske TV-serier fra 2010-årene
TV-produksjoner på ITV
Postens frimerketjeneste

Postens frimerketjenestes historie går tilbake til 1937 da det ble opprettet en egen luke, Samlerluka, (luke 25) i det gamle Hovedpostkontoret i Dronningens gate 15. Luka solgte frimerkeklipp fra postanvisninger og følgebrev i en kilos pakker (til seks kroner!). I 1965 ble Samlerluka flyttet til egne lokaler i Kirkegata 15. og «Luka» ble til Postverkets frimerkesalg til samlere, senere Postens filatelitjeneste. Da Hovedpostkontoret ble nedlagt og flyttet til det nye Posthuset flyttet Filatelitjenesten til nye lokaler på Grønland før det fikk sitt nåværende navn.  Frimerketjenesten fører alle frimerker som fortsatt er gyldige, som kanskje ikke lenger finnes på postkontorene.

I forbindelse med flyttingen utvidet Frimerketjenesten sitt sortimentet til å omfatte utstyr til frmerkesamlere.

Eksterne lenker

Samlerluka 

Frimerker
Filateli
Howard DGA-6

Howard DGA-6 var et amerikansk konkurransefly som ble konstruert for å delta i den transkontinentale flykonkurransen om Bendixtroféet. Flyet ble døpt «Mister Muleligaen».

Konstruksjon 
Flykonstruktørene Ben Howard og Gordon Israel jobbet med å konstruere et fly som skulle være konkurransedyktig ved de forskjellige flykonkurransene som var populære i midten på 1930-tallet. Som første mål satte man Bendixtroféet, men flyet skulle også delta i andre konkurranser, blant annet vant det Thompsontroféet i  1935.

Allerede da konstruksjonsarbeidet av  «DGA-6» startet i 1934 var Howard velkjent som en dyktig konstruktør, flere av hans tidligere fly ble kalt  DGA som ble utledet som Damn Good Aircraft. Flyet ble bygget i ett eksemplar og besto av en kropp bygget av metall med finérkledde vinger. Vingen lå over cockpit. For å redusere luftmotstanden var understellet innkapslet i strømlinjeformede skjermer. Selv halehjulet var delvis innfelt i flykroppen. Som motor valgte man en Pratt & Whitney Wasp stjernemotor på 850 hk.

Konkurranser 
Før starten til konkurransen i 1934 oppstod problem med brensel- og surstoffsystemet og man ble tvunget utføre en nødlanding. Under landingen ble  propellen og understellet skadet. På den tid som gjensto før starten fantes ingen mulighet til å reparere skadene og man måtte utelate å delta det året.

Konkurransen i 1935 om Bendixtroféet som gjaldt det en flygning mellom New York og Los Angeles fløy konstruktørene selv i konkurransen. Foran konkurransen lastet man flyet med 1 140 liter bensin  og 115 l motorolje samt sustoff for to personer. Drivstoffbeholdningen gjorde det mulig å fly ca. 7 timer i 6 700 meters høyde  uten mellonlandning. På grunn av flyets overvekt  trengte man 450 m av startbanen. Man vant konkurransen med en hastighet 384,06 Km/t. Nr. 2 i konkurransen, Roscoe Turner benyttet  et fly som fløy fortere men på grunn av to mellomlandinger for drivstoffpåfyllning ble hans gjennomsnittsfart lavere og han ble slott  med mindre enn et minutt. Senere benyttet  Harold Neumann flyet i pylonkonkurranser om Thompsontroféet hvor han vant konkurransen med hastigheten 354,28 Km/t og ble dermed det eneste fly som seiret i begge disse konkurranser samme året.

Havari 
I konkurransem om Bendixtroféet i 1936 havarerte Howard og hans frue da de under flygningen mistet et propellblad og ble tvunget til å nødlande utenfor Crownpoint i New Mexico De tre personer som var ombord ble alvorlig skadet og flyet ble totalhavarert. Ettersom  Roscoe Turner også havarerte, åpnet det muligheten for Louise Thaden til å bli den første kvinnen til å vinne Bendixtroféet.

Etter havariet med Howard DGA-6 kom flyet å stå modell for de kommersielle flyene DGA-8, DGA-9, DGA-11 og DGA-12 som ble bygget av Howard Aircraft Corporation (HAC) som Howard etablerte 1. januar 1937.

Etter havariet sporet konkurranseflyveren, Bob Reichardt opp plassen for havariet og takket være den tørre luften var mye av flyets deler brukbare. Han berget store deler av vraket og startet gjenoppbyggning av flyet. Der han trengte å erstatte deler brukte han de ødelagte som mal.

Sportsfly
Enmotors propelldrevne luftfartøy
Luftfartøy produsert i USA
Husmorfilm

Husmorfilm var betegnelsen på en serie norske filmer som ble produsert på 1950-, 1960- og begynnelsen av 1970-tallet.

Inspirasjonskilden til de norske husmorfilmene kom fra Sverige. Det ble laget i alt 28 husmorfilmer i Norge. De første årene ble det laget én film i året, men fra 1962 kom det én film hvert halvår. Filmenes målgruppe var norske husmødre, derav betegnelsen. De ble tilbudt publikum som gratis formiddagsvisninger på kinoer rundt om i landet, og var langfilmer – komedier – der handlingen innimellom ble avbrutt av reklameinnslag på noen minutters varighet. De fleste husmorfilmene ble regissert av Jan-Erik Düring og Ola Winger, som også i de fleste tilfellene hadde skrevet manus. Filmene ble laget av ulike produksjonsselskaper; først Starfilm, deretter Centralfilm og til sist Informasjonsfilm A/S (også kalt I-film A/S). Rollene, også i reklameinnslagene, ble spilt av datidens mest populære skuespillere og kjendiser.

Rolf Kirkvaag, som var en stor stjerne fra NRK Radio, filmdebuterte i husmorfilmen Slik vil vi ha det i 1955.

Husmorfilmer 
 1954 – Slik kan det gjøres
 1955 – Slik vil vi ha det 
 1956 – Slik blir det lettere 
 1957 – Hjemme hos oss. Husmorfilmen 1957
 1958 – Husmor før og nå
 1959 – Mannen som skulle stelle hjemme
 1960 – Vi som går kjøkkenveien   
 1961 – To må man være. Husmorfilmen 1961
 1962 – Nå gjør vi så...! 
 1963 – Tips om trivsel 
 1964 – Husfarvikaren
 1964 – Husmorfilmen høsten 1964 
 1965 – Nytt og nyttig
 1965 – Moro for mor 
 1965 – Hjelp – vi får leilighet! 
 1966 – Bli ny
 1966 – Glad hverdag Høsten 1966
 1967 – Glad hverdag Våren 1967
 1967 – Gjør det lettere
 1968 – Bo bedre 
 1968 – Gjør som vi
 1969 – Lev lettere 
 1969 – Tipp topp. Husmorfilmen 1969 
 1970 – Nå lager vi også husmorfilm 
 1970 – Fritimen – husmorfilmen høsten 1970 
 1971 – Hjemme hos oss – husmorfilmen våren 1971 
 1971 – Husmorfilmen høsten 1971 
 1972 – Kjære Husmor

Forskning 
Anne Marit Myrstad ved NTNUs Institutt for kunst- og medievitenskap forsket midt på 2000-tallet på fenomenet husmorfilmer. Forskningsprosjektet het "Slik kan det gjøres. Husmorfilmen som populærkultur".

Referanser

Eksterne lenker 
 Børster støv av husmorfilmene – Aftenposten 19. oktober 2004 (besøkt 14. april 2017)
 Du og jeg og husarbeidet. En diskusjon av Husmorfilmens konferansier Politiken.se 2005 (besøkt 14. april 2017)
 Husmoro – Dagbladet 10. mars 2008 (besøkt 14. april 2017)

Norske filmer fra 1950-årene
Norske filmer fra 1960-årene
Norske filmer fra 1970-årene
Episphenus

Episphenus er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. Hodet er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Midt i pannen sitter det gjerne en flat knøl eller et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. Brystskjoldet (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. Dekkvingene er ganske lange, parallellsidige, blanke, med rader av firkantede groper.

Levevis 
Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe.

Utbredelse 
Slekten har er utbredt på Sri Lanka og i India.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
 Familien Passalidae - totalt 70 slekter
 Underfamilien Macrolininae
 Slekten Episphenus Kaup, 1871
 Episphenus annamensis Gravely, 1919
 Episphenus comptoni (Kaup, 1868)
 Episphenus flachi (Kuwert, 1891)
 Episphenus moorei Kaup, 1871

Eksterne lenker 
 Oversikt over artene
 

Passalidae
Dyr formelt beskrevet i 1871
Gonatas

Gonatas er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. Hodet er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Midt i pannen sitter det gjerne en flat knøl eller et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. Brystskjoldet (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. Dekkvingene er ganske lange, parallellsidige, blanke, med rader av firkantede groper.

Levevis 
Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe.

Utbredelse 
Slekten er utbredt fra Java i vest til øyene i det vestlige Stillehavet i øst, inkludert Australia.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
 Familien Passalidae - totalt 70 slekter
 Underfamilien Macrolininae
 Slekten Gonatas Kaup, 1871
 Gonatas altidens Heller, 1910
 Gonatas brevis Kuwert, 1898
 Gonatas carolinensis Gravely, 1918
 Gonatas cetioides Zang, 1905
 Gonatas germari (Kaup, 1868)
 Gonatas hebridalis Boucher, 1991
 Gonatas intermedius Hincks, 1938
 Gonatas minimus Kuwert, 1891
 Gonatas minor Gravely, 1918
 Gonatas naviculator (Percheron, 1844)
 Gonatas odiosus Kuwert, 1891
 Gonatas pumilio (Kaup, 1868)
 Gonatas schellongi Kuwert, 1891
 Gonatas tenimbrensis Gravely, 1918
 Gonatas vanuatuensis Boucher, 1991

Eksterne lenker 
 Oversikt over artene
 

Passalidae
Dyr formelt beskrevet i 1871
Labienus

Labienus er en slekt av biller som lever i død ved. De tilhører gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
Middelsstore, langstrakte, jevnbrede biller. På farge er de svarte eller mørkebrune. Hodet er stort og bredt med små, runde fasettøyne. Midt i pannen sitter det gjerne en flat knøl eller et kort horn. Overleppen (labrum) og kjevene (mandiblene) er sterkt utviklet, de sistnevnte godt synlige ovenfra. Antennene er 10-leddete, C-formede, men ikke knebøyde, de ytterste fem leddene har bladlignende utskudd og danner en løs vifte som ikke kan lukkes. Brystskjoldet (pronotum) er avrundet firkantet sett ovenfra, bredere enn langt, blankt, med en lengdefure i midten. Det er et tydelig, smalt skille mellom brystskjoldet og dekkvingene. Dekkvingene er ganske lange, parallellsidige, blanke, med rader av firkantede groper.

Levevis 
Voksne og larver lever sammen i råtnende ved, og danner en slags samfunn. Dette kalles subsosialitet og er uvanlig hos biller. De voksne billene tygger trefliser som de fôrer til larvene, og hjelper dermed fordøyelsen. Både voksne og larver spiser dessuten de voksne billenes avføring (såkalt koprofagi). Dette øker næringsutbyttet siden avføringen har blitt infisert med mikroflora (bakterier og andre mikroorganismer) som frigjør næringsstoffer fra treet. De voksne billene hjelper også larvene til å bygge et puppekammer der de kan forvandle seg til en puppe.

Utbredelse 
Slekten er utbredt på Molukkene, Ny-Guinea og i Queensland.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien Skarabider, Scarabaeoidea
 Familien Passalidae - totalt 70 slekter
 Underfamilien Macrolininae
 Slekten Labienus Kaup, 1871
 Labienus aberrans Hincks, 1938 
 Labienus cavifrons Hincks, 1935 
 Labienus cheesmanae Hincks, 1935 
 Labienus compergus (Boisduval, 1835) 
 Labienus crassus (Kaup, 1868) 
 Labienus dohrni (Kuwert, 1891) 
 Labienus elisae (Kuwert, 1898) 
 Labienus gigas (Kaup, 1868) 
 Labienus glaber (Gravely, 1913) 
 Labienus glabricepsDoesburg, 1956 
 Labienus gracilis Heller, 1910 
 Labienus horrelli Hincks, 1932 
 Labienus impar (Kuwert, 1898) 
 Labienus inaequalis Gravely, 1918 
 Labienus kjellanderi Endrodi, 1967 
 Labienus moluccanus (Percheron, 1835) 
 Labienus opalus Boucher, 1993
 Labienus protomocoeloides Hincks, 1933 
 Labienus proximus Hincks, 1933
 Labienus ptox (Kaup, 1868) 
 Labienus ptoxoides Gravely, 1918 
 Labienus toxopeusi Doesburg, 1956 
 Labienus trigonophorus (Zang, 1905) 
 Labienus truncatus Hincks, 1938

Eksterne lenker 
 Oversikt over artene
 

Passalidae
Dyr formelt beskrevet i 1871