alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Fangenes Testamente

Fangenes Testamente er en norsk pris som gis til «den eller de som i skrift, tale eller handling medvirker til opplysning som fremmer forståelsen av Det Onde slik at vi bedre skal bli i stand til å bygge barrierer mot det i vårt eget sinn. Prisen går i særdeleshet til forskere som har brukt av sin tid, kunnskap og innsikt for å bygge opp en reell beredskap mot ondskap – og til fremme for fred.» (Fra statuttene for prisen.)

Prisen består av et håndmalt diplom og 50 000 kroner, og deles ut i samarbeid med Institutt for fredsforskning (PRIO). Navnet «Fangenes testamente» var Tollef Larssons idé. Helt siden han selv satt i konsentrasjonsleirer under den annen verdenskrig ønsket han at samfunnet skulle sette sterkere fokus på det som var lært om Det ondes problem. Larsson og Aktive Fredsreiser har samme mål, nemlig å gi kommende generasjoner kunnskap.

Prisen dekkes av overskuddet fra Aktive Fredsreisers ungdomsturer til konsentrasjonsleirene. Prisen deles ut i samarbeid med Institutt for fredsforskning (PRIO).

Prisvinnere
2002: Professor i statsvitenskap Bernt Hagtvet
2003: Dommer ved Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg Hanne Sophie Greve
2004: Professor Arne Johan Vetlesen
2005: Stabsprest Bård Mæland og det Norske Feltprestkorpset
2006: Journalist Erling Borgen
2007: Fredsmegler Kåre Lode
2008: Edvard Hauff
2009: Evelin Lindner
2010: Professor Lars Fr. H. Svendsen
2011: Professor Tore Lindholm
2012: Gene Sharp
2013: Professor Jakob Lothe
2014: Forfatter og journalist Jahn Otto Johansen
2015: Forfatter og journalist Alf R. Jacobsen
2016: Lege Tore Godal for hans bidrag til å redusere menneskelig lidelse ved å arbeide for en bedre helse for verdens fattige.
2017: Stiftung Denkmal für die ermordeten Juden Europas og Initiative Gedenkstätte Eckerwald for sitt arbeid med å formidle historien videre til nye generasjoner.
2018: Lars Weisæth for fremragende innsats innen området katastrofepsykiatri.
2019: Gunter Demnig for hans initiativ til, og langvarige innsats for, kunstprosjektet «Stolpersteine» (Snublesteiner)

Referanser

Eksterne lenker
 Fangenes testamente på Aktive fredsreisers hjemmeside

Norske priser
Transports Metropolitans de Barcelona

Transports Metropolitans de Barcelona (TMB) er et transportselskap i Barcelona, Catalonia, Spania. Det driver kollektivtransport i Barcelona og områdene rundt.

Tjenester
TMB har ansvaret for disse tjenestene:
Barcelona Metro
Busser i Barcelona
Funicular de Montjuïc
Teleferico de Montjuïc
Trikkene i Barcelona
Barcelonas turistbuss

Eksterne lenker
 

Transport i Barcelona
Kollektivtrafikk i Spania
Spanske transportselskaper
Helge Simonnes

Helge Atle Simonnes (født 1955) er en norsk journalist, redaktør og siviløkonom. Han var redaktør for avisa Vårt land i 25 år.

Simonnes studerte statsvitenskap og økonomisk administrasjon ved Distriktshøgskolen i Molde i 1979–1982. Senere tok han utdanning som siviløkonom ved Handelshøyskolen BI (1985) og 1.avdeling juss ved Universitetet i Oslo (1987).

Han startet karrieren som journalist i Sunnmørsposten hvor han arbeidet fra 1976 til 1982. Deretter ble han journalist i Vårt Land. I 1987 ble han disponent for avisa og i 1991 sjefredaktør, en stilling han hadde til 2016. Under store deler av denne tiden var han også konsernsjef for Mentor Medier (1991–2015). Han har deretter vært fast spaltist i Dagsavisen, der han skriver i skjæringsfeltet politikk og religion.

Han har også hatt flere lederverv. Blant annet har han vært styreleder i Dagsavisen, Norsk Presseforbund, Norske Avisers Landsforbund (1999–2002) og Mediebedriftenes Landsforening.

I 2019 gav han ut boka Kampen om korset i politikken. Utgangspunktet for boka var splittelsen i Kristelig Folkeparti etter Knut Arild Hareids venstredreining, samt konflikten mellom Hareide og Sylvi Listhaug.

I 2016 tildelte Oslo redaktørforening ham hedersprisen.

Referanser 

Personer fra Vanylven kommune
Norske redaktører
Norske journalister
Norske siviløkonomer
Kollektivtrafikk

Kollektivtrafikk (også kalt kollektivtransport, offentlig transport eller offentlig kommunikasjon) er en fellesbetegnelse for transportsystemer som er tilgjengelig for alle, til forskjell fra private transportmidler. Kollektivtrafikken er gjerne organisert med faste ruter med faste rutetider og kan benytte seg av bl.a. buss, trikk, t-bane, tog, fly, ferje og hurtigbåt. Det er forskjellige kollektivløsninger som tar sikte på å effektivisere kollektivtransport og trafikktjenester. 

Kollektive transportmidler finnes i flere varianter og størrelser tilpasset både lokal- og fjernreiser. I dagligtalen omfatter begrepet først og fremst buss og bane i lokal rutetrafikk. 

I Norge er mye av kollektivtrafikken delfinansiert av offentlige tilskudd i tillegg til brukerbetalingen – dvs. billettinntektene. Tilbudet av kollektivtrafikk (kollektivtilbudet) reguleres normalt av myndighetene, og tradisjonelt har også mange av trafikkselskapene vært statlige, fylkeskommunale eller kommunale foretak. Nå er det imidlertid mer og mer vanlig at private aktører opererer på oppdrag fra myndighetene, ofte som resultat av konkurranseutsetting.

Kollektivtransporten har alltid stått sentralt på den politiske dagsorden når transportpolitikken i de norske byområdene diskuteres. Det er stor enighet om at kollektivtransporten må styrkes hvis målene for klimautslipp, framkommelighet og et levende bysentrum skal nås. I transportetatene Statens vegvesen, Kystverket, Avinor og Jernbaneverket sitt forslag til Nasjonal transportplan 2014–2023 står det at «[Innenfor veg og vegtransport er de største utfordringene:] Den sterke trafikkveksten i byene. Trafikkveksten må tas av kollektivtrafikk, sykling og gåing. Infrastruktur for kollektivtrafikk må derfor bygges ut samtidig med en sterk satsing på gang- og sykkelveger.»

Transportmidler
Typiske kollektivtransportmidler er:

 Buss
 Drosje
 Énskinnebane
 Ferge
 Fly

 Hurtigbåt
 Svevebane
 Taubane
 Taxibane
 Tog
 Trikk
 Trolleybuss
 Tunnelbane

Referanser

Eksterne lenker 
 Ruteopplysningen 177
Micro-Star International

Micro-Star International (MSI) er et taiwansk selskap, som ble etablert i 1986 og produserer datamaskiner og datakomponenter. MSI ble etablert i august 1986 i Jhonghe, Taipei etter fem grunnleggere - Xu Xiang (aka Joseph Hsu), Huang Jinqing (aka Jeans Huang), Lin Wentong (aka Frank Lin), Du Xian'neng (aka Kenny Yu), og Lu Qilong (aka Henry Lu).

Oversikt

MSI er en av verdens største hovedkort og skjermkort-produsenter. I tillegg produserer MSI også et bredt spekter av produkter, inkludert bærbare, spill bærbare datamaskiner, All-in-One PC-er, servere / arbeidsstasjoner, industrielle PC-er, hvitevarer, bil infotainment-produkter, barebone systemer og kommunikasjonsenheter blant annet.

Eksterne lenker 
 

Taiwanske IT-selskaper
Etableringer i 1986
Sjef Luftforsvaret

Sjef Luftforsvaret (tidligere Generalinspektøren for Luftforsvaret (GIL)) er en militær embedsmann utnevnt av Kongen i statsråd som har ansvaret for å styre det norske Luftforsvaret.

Bakgrunn 
Som en del av langtidsplan for forsvarssektoren ble embets- og stillingstittelen endret til sjef Luftforsvaret fra 1. januar 2017.

Oppgaver og ansvar 
Sjef Luftforsvarets nærmeste overordnede er Forsvarssjefen (FSJ).
Sjef Luftforsvaret har et helhetlig ansvar for å styrkeprodusere, styrkegenerere og vedlikeholde egen styrkestruktur, herunder ansvaret for sin taktiske luftkommando (National Air Operations Center - NAOC). Våpengrenenes taktiske sjefer tildeles operativ kommandomyndighet direkte fra sjef FOH. Videre er sjef Luftforsvaret faglig ansvarlig for luftmilitær virksomhet (militær luftfartsmyndighet) i Norge.

Følgende avdelinger er direkte underlagt sjef Luftforsvaret: 
 131 Luftving Sørreisa
132 Luftving Ørland
Stasjonsgruppe Bodø
133 Luftving Evenes
Stasjonsgruppe Andøya
134 Luftving Rygge
Stasjonsgruppe Gardermoen
Maritim Helikopterving Bardufoss (MHV)
Luftforsvarets Skoler (LS)
 Redningshelikoptertjenesten - 330 skvadronen

Liste over tidligere og nåværende sjef Luftforsvaret

Sjef for Luftforsvaret 
1944 – 1946: Hjalmar Riiser-Larsen
1946 – 1951: Bjarne Øen
1951 – 1955: Finn Lambrechts
1955 – 1960: Birger Fredrik Motzfeldt
1960 – 1963: Odd Bull1 
1963 – 1969: Wilhelm Mohr

Generalinspektør for Luftforsvaret  
 1969 – 1975: Kåre Stenwig
 1975 – 1978: Nils Arveschoug
 1978 – 1981: Ingar Tore Narvhus
 1981 – 1985: Magne Tobias Sørensen
 1985 – 1991: Olav Frithjof Aamoth
 1991 – 1997: Einar Kristian Smedsvig
 1997 – 2000: Per-Oscar Jacobsen
 2000 – 2004: Thomas Colin Archer
 2004 – 2010: Stein Erik Nodeland
 2010 – 2014: Finn Kristian Hannestad
 2014 – 2016: Per-Egil Rygg2
 2016 – 2017: Tonje Skinnarland (Midlertidig)

Sjef Luftforsvaret 
 2017– 2021: Tonje Skinnarland
2021 – : Rolf Folland

Fotnoter 
 I 1963 ble Odd Bull utnevnt av FN til sjef for FNs observatørkorps i Midtøsten (UNTSO). Stillingen ble midlertidig overtatt av Wilhelm Mohr, som da var stabssjef for Luftforsvaret. Han ble i 1964 utnevnt fast til stillingen.
 I 2016 døde Per-Egil Rygg etter et kort sykeleie. Inntil ny sjef ble utnevnt, fungerte Tonje Skinnarland som midlertidig generalinspektør for Luftforsvaret (omtitulert til Sjef Luftforsvaret ved fast ansettelse). Hun kom fra stillingen som stabssjef for Luftforsvaret.

Andre inspektorat som ikke var våpengrensjef 
I 1948 ble det opprettet et inspektorat, fra 1948 til 1953 kalt Sjefinspektøren for Flyvåpnet, fra 1953 til 1962 Generalinspektøren for Flyvåpnet, deretter frem til 1970 Generalinspektøren for Lufttjenesten. Dette var ikke våpengrensjefer, men inspektører underlagt Sjefen for Luftforsvaret. Fra 1970 ble stillingen integrert i Luftforsvarsstaben. Lederen for inspektoratet hadde obersts grad. Også før sammenslåingen av de to norske flyvåpen under andre verdenskrig hadde Hærens Flyvåpen en Generalinspektør med obersts grad.

Se også 
Sjef Hæren
Sjef Sjøforsvaret
Sjef Heimevernet

Referanser

Eksterne lenker 
 Luftforsvarets side på Forsvaret.no 

Luftforsvaret
Militære beskjeftigelser
Sjef Sjøforsvaret

Sjef Sjøforsvaret (SJ S) - tidligere Generalinspektøren for Sjøforsvaret (GIS) - er en militær embedsmann utnevnt av Kongen i statsråd som har ansvaret for å styre det norske Sjøforsvaret. Kontoret er lokalisert til Haakonsvern orlogsstasjon i Bergen.

Bakgrunn 
I 1970 ble Forsvarets overkommando (FO) opprettet og Sjøforsvarets overkommando (SOK) lagt ned. Sjef for Sjøforsvaret ble da lagt inn under FO og endret navn til generalinspektøren for Sjøforsvaret. Som en del av langtidsplan for forsvarssektoren ble embeds- og stillingstittelen endret til sjef Sjøforsvaret fra 1. januar 2017.

Oppgaver og ansvar 
Sjef Sjøforsvaret (SJ S) nærmeste overordnede er forsvarssjefen (FSJ). 
Sjef Sjøforsvaret har et helhetlig ansvar for å styrkeprodusere, styrkegenerere og vedlikeholde egen styrkestruktur, herunder ansvaret for sine taktiske kommandoer. De taktiske sjefene tildeles operativ kommandomyndighet direkte fra sjef Forsvarets operative hovedkvarter (SJ FOH). Videre er sjef Sjøforsvaret fagansvarlig for sjømilitær virksomhet i Norge.

Sjef Sjøforsvaret har syv direkte undergitte sjefer:

 Stabssjef Sjøforsvarsstaben (STSJ SST)
 Sjef Operasjoner (SJ O)
 Sjef Marinen (SJ MAR)
 Sjef Kystvakten (SJ KV)
 Sjef Sjøforsvarets baser (SJ SB)
 Sjef KNM Harald Haarfagre (SJ KNMHH)
 Sjef Saniteten i Sjøforsvaret (SJ SANSJØ)

Liste over tidligere og nåværende sjef Sjøforsvaret

Kommanderende admiral 
 1901–1910: Christian Sparre
 1910–1919: Karl Friederich Griffin Dawes
 1919–1930: Alfred Berglund
 1930–1934: Jakob von der Lippe
 1934–1938: Edgar Otto
 1938–1941: Henry Diesen

Sjef for Marinen 
 1941–1946: Elias Corneliussen
 1946–1949: Thore Horve
 1949–1951: Edvard Christian Danielsen
 1951–1954: Skule Storheill
 1954–1959: Peter J. Espeland Jacobsen
 1959–1961: Erling G. Hostvedt

Sjef for Sjøforsvaret 
Sjef for marinen endret navn til sjef for sjøforsvaret 1. januar 1961.
 1961–1962: Erling G. Hostvedt
 1962–1967: Aimar Sørenssen
 1967–1970: Magne Braadland

Generalinspektør for Sjøforsvaret 
 1970–1974: Hans Skjong
 1974–1976: Oddmund Peder Åkenes
 1976–1980: Charles Oluf Herlofson
 1980–1983: Roy Breivik
 1983–1989: Bjarne Grimstvedt
 1989–1992: Rolf Eilhardt Pedersen
 1992–1995: Kjell Amund Prytz
 1995–2000: Hans Kristian Svensholt
 2000–2003: Kjell-Birger Olsen
 2003–2008: Jan Eirik Finseth
 2008–2011: Haakon Bruun-Hanssen
 2011–2014: Bernt Grimstvedt
 2014–2017: Lars Saunes

Sjef Sjøforsvaret 
 2017: Lars Saunes
 2017–2020: Nils Andreas Stensønes
 27. oktober 2020– Rune Andersen

Referanser

Eksterne lenker 
 Sjøforsvaret sin side på Forsvaret.no

Militære beskjeftigelser
Sjøforsvaret
Titler
Artikler i sjøfart-prosjektet
Hafslundsøy

Hafslundsøy er et tettsted på Rødsøy  i Sarpsborg. Tettstedet har per 2016  innbyggere og ligger to kilometer nordøst for kommunesentret Sarpsborg.

På folkemunne i Sarpsborg kalles Hafslundsøy som regel bare for «Øya».

Øya ligger sør i elva Glomma, rett nord for Sarpefossen. Før kommunesammenslåingen i 1992 hørte Hafslundsøy til Tune, med de tre andre kommunene Sarpsborg, Skjeberg og Varteig liggende rundt øya på fastlandet og Tunøya. Øya lå adskilt fra resten av Tune kommune på andre siden av tidligere Sarpsborg kommune.

Hafslundsøy fikk sitt navn nåværende i 1931 fra Hafslund hovedgård, ettersom hovedgården eide gårdene på øya. Mange av jordene på Øya er blitt delt opp i mindre tomter, og Hafslund holder på med å selge dem bort. Rødsøy, som kommer av Rød gård sør på øya, er fortsatt ett av to offisielle navn på øya, men er lite brukt. Det var i 1950- til 1960-årene tallet 13 små gårdsbruk, som alle var på mellom 50 og 60 mål, og man levde av det disse småbrukene ga av inntekter.

Hafslundsøya har to veibruer over til fastlandet, begge til østsiden av Glomma:

Grøtebrua i sør over til Hafslund
Nipabrua i nord over til Hasle

I tillegg finnes ei ny  gang- og sykkelbru som går mellom neset på Hafslundsøy og Krabbens Brygge på Opsund

Mellom broene går Nordbyveien (fylkesvei 581), som er hovedveien på øya.

På Hafslundsøy er det blant annet dagligvarehandel (Coop Extra), bensinstasjon (YX), barneskole, park med scene, kirke, golfbane, fotballbane og kunstgressbane. Hafslundsøy kirke er under Den norske kirke og ble innviet 3. desember 1995. Den er bygget med innsamlede midler og ved dugnadsinnsats av menighetens medlemmer.

Fest i parken er en attraksjon startet av en vennegjeng på Hafslundsøy. Plassen de bruker kalles Tjernsparken, som er et lite område på Hafslundsøy. De har live-musikk hvor lokale og kjente artister har spilt. Dette arrangementet blir holdt på sensommeren.

Hafslundsøy har to korps. Hafslundsøy Musikkorps og Hafslundsøy Skoles Musikkorps som i 2014 ble slått sammen med Varteig Skolekorps og som da fikk navnet Varteig og Hafslundsøy skolekorps.

Navn 
Hafslundsøy har tre skrivemåter som er godkjent brukt i offentlig sammenheng:

Referanser

Eksterne lenker 
 Om Hafslundsøy, fra Store norske leksikon

Bosetninger i Sarpsborg
Øyer i Sarpsborg
Innlandsøyer i Norge
Elveøyer
En dag i Ivan Denisovitsj’ liv

For filmen, se En dag i Ivan Denisovitsj' liv (film)En dag i Ivan Denisovitsj' liv (russisk originaltittel Оди́н день Ива́на Дени́совича) er en russisk roman som ble skrevet av Aleksandr Solzjenitsyn (1918-2008)  i 1959 og publisert første gang i 1962 i det russiske litterære tidsskriftet Novy Mir. Romanen skildrer én dag i livet til en vanlig fange i en spesialleir i gulagsystemet på 1950-tallet, en arbeidsleir for politiske fanger. 

Utgivelsen ble svært omstridt i Sovjetunionen, og den vakte stor internasjonal oppmerksomhet. Aldri var Stalins undertrykkelse blitt beskrevet offentlig, og både forfatteren, forleggeren og flere mennesker i omgangskretsen deres løp stor risiko. Solzjenitsyns forfatterskap skulle senere sende ham i eksil. Forfatteren ble forøvrig tildelt nobelprisen i litteratur i 1970.En dag i Ivan Denisovitsj' liv ble publisert på norsk for første gang i 1963. 

 Handling 
Ivan Denisovitsj Sjukhov er dømt til å sone straff ved en fangeleir i det sovjetiske Gulag-systemet. Han ble beskyldt for å bli spion etter å ha sittet fanget av tyskerne som krigsfange under andre verdenskrig. Selv om han egentlig var uskyldig, blir han dømt til 10 år i en arbeidsleir etter at han ble løslatt til Sovjet. Dagen begynner med at Sjukhov våkner. Fordi han sto opp alt for seint, blir han pålagt arrest, men slipper unna med å rengjøre vakthuset til vaktene. Når Sjukhov endelig kan forlate vakthuset, går han på sykestuen for å melde seg syk, men blir nektet sykemelding. 

Resten av romanen handler hovedsakelig om Sjukhov og hans tropp (som består av 24 mann), deres troskap til troppslederen, og arbeidet som fangene gjør i håp om å få tak i ekstra mat eller andre forsyninger. For eksempel murer de vegger på en byggeplass der mørtelen fryser hvis den ikke blir påført raskt nok. Tjurin, formann for troppen, er streng, men også godt likt fordi han gjør sitt beste for å sørge for fangene. Sjukhov er en av de mest hardtarbeidende i hele troppen, og har flere ferdigheter som er etterspurt - så han er generelt respektert. 

Rasjonene de mottar er sparsomme; Fangetroppene mottar næringsmidler på grunnlag av hvor produktivt de arbeider (eller sovjetiske myndigheter tror de gjør), men på slutten av dagen blir Sjukhovs spesielle tjenester etterspurt av Cæsar Markovitsj, en intellektuell som får arbeide på kontoret og slipper kroppsarbeid. Cæsar er imidlertid mest kjent for å motta matpakker fra familien, og Sjukhov får til slutt en liten porsjon mat av Cæsar for ulike ytelser. Sjukhov reflekterer til slutt over dagen, som delvis var gledelig, og samtidig lik alle andre dager.

Filmatisering
Gjennom et norsk-britisk samarbeid ble boken filmatisert i 1970; One Day in the Life of Ivan Denisovich'' ble spilt inn på Røros.

Russiske romaner
Bøker fra 1959
Filmatiserte romaner
Leif Roar Falkum

Leif Roar Falkum (født 23. juni 1949 i Sunndal) er en norsk tidligere høydehopper. Han representerte klubben IK Tjalve.

Han kom på sjetteplass i EM 1974 i Roma og på fjortendeplass i OL 1976 i Montréal. Han ble norsk mester fem ganger, i årene 1971–1974 og i 1976. Han mottok tre kongepokaler, i årene 1973, 1974 og 1976. Falkums personlige rekord er 2,20, et resultat han oppnådde i august 1976 i Molde.

Medaljer i norske mesterskap

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske høydehoppere
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1976
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1976
Kongepokalvinnere i friidrett
Friidrettsutøvere for IK Tjalve
Personer fra Sunndal kommune
Norgesmestere i friidrett
Fødsler i 1949
Deltakere for Norge under EM i friidrett innendørs 1976
Gulag-arkipelet

GULag-arkipelet 1918–1956: et eksperiment i kunstnerisk forskning, ofte bare kalt Gulag-arkipelet, er en bok som blir kalt «kunst-historisk forskning» av Aleksandr Solzjenitsyn. Boka ble skrevet i Sovjetunionen i hemmelighet (den ble ferdig 22. desember 1967). Første bindet ble utgitt i Paris i desember 1973. I hjemlandet ble Gulag-arkipelet utgitt i 1990.

Boka ble oversatt til norsk av Per Egil Hegge, I.M. Ravnum, O. Tufte Lund.

Eksterne lenker
 
 
 

Russisk litteratur
Gulag
Bøker fra 1973
Stalinisme
Den nyapostoliske kirke

Den nyapostoliske kirke er et religionssamfunn med hovedsete i Sveits, og med omkring ti millioner medlemmer i over 170 land verden over.

Bakgrunn 
Opprinnelsen til kirken finner man i Den katolsk-apostoliske kirke, som var grunnlagt basert på Edward Irvings tanker. Dette kirkesamfunnet utnevnte en gruppe apostler og hevdet at Jesus skulle komme tilbake innen alle av disse var døde. Da dette ikke gikk i oppfyllelse, døde samfunnet etterhvert så å si ut. En gruppe brøt imidlertid med kirken i 1860-årene og utnevnte nye apostler. Dette ble til Den nyapostoliske kirke, som siden fikk fotfeste i en rekke land.

Organisasjon

Kirken er organisert med en stamapostel som holder til i Sveits. Flere apostler utnevnes og tjener på en spesiell måte i kirken. De kan for eksempel tilgi synder. Andre verv i kirken omfatter biskoper, evangelister, eldste, diakoner og subdiakoner. Apostlene tjener vanligvis frem til de er i sekstiårene.

Den Nyapostoliske Kirke støtter humanitære prosjekter via organisasjonen NAK-Karitativ.

Lære 
Kirken lærer om Gud, hans sønn Jesus Kristus, Den hellige ånd og utsendingen av apostlene. De tror at Jesus skal komme tilbake og ta de troende med seg og så komme ned til jorden igjen og opprette et rike. 

Kirken anerkjenner tre hellige handlinger, nemlig dåpen, nattverden og beseglingen. De praktiserer barnedåp. Beseglingen er en spesiell handling som skal gjøre medlemmer skikket til å være en del av Guds menighet. Både barn og voksne kan besegles.

Referanser

Eksterne lenker 
 Norsk hjemmeside
 Internasjonal hjemmeside
 Nak-karitativ (tysk)

Kristne samfunn
Kakuei Tanaka

Kakuei Tanaka (田中 角栄 Tanaka Kakuei, født 4. mai 1918 i Kashiwazaki, død 16. desember 1993 i Minato) var en japansk politiker og statsminister i perioden juli 1972 til november 1974.

Tanaka var leder av det liberaldemokratiske partiet og var blant annet postminister, handelsminister og i perioden mellom  1962 og 1965 var han også finansminister. Han bidro med sitt politiske standpunkt til å få en bedre tilnærming mot Kina og opprettholdelse av gode relasjoner til USA.  

I 1976 ble han arrestert og tiltalt for å ha mottatt 1,7 millioner dollar av det amerikanske selskapet Lockheed i det som senere ble kalt Lockheedskandalen. Han ble i 1983 funnet skyldig og ble dømt til fire års fengselsstraff.

Referanser

Eksterne lenker 
 Biografi på rcrinc.com 

Japanske politikere
Personer fra prefekturet Niigata
Japanere dømt for forbrytelser
Personer dømt for økonomisk kriminalitet