alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
MF «Sunnhordland»

MF «Honningsvåg», MF «Sunnhordland» (2000–2008), nå MF «Gökçeada I» er en bilferge bygget i 1993 for Finnmark Fylkesrederi og Ruteselskap, Hammerfest. Fergen er eid av rederiet Unicorn Petrol Ve Kimya Tic Sa i Tyrkia.

Tidslinje
1993  - Levert som MF «Honningsvåg» for Finnmark Fylkesrederi & Ruteselskap. Det var Radio Nordkapps lyttere som bestemte navnet etter en avstemning. Flaggstat:  Hammerfest
1995 - Rederiet omdøpt Finnmark Fylkesrederi og Ruteselskap AS.
1999 - Nordkapptunnelen åpnet.
2000 - Solgt til Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap, og omdøpt til MF «Sunnhordland». Flaggstat:  Bergen
2000 - Satt inn i Halhjem - Sandvikvåg.
2001 - Rederiet omdøpt til HSD Sjø AS.
2001 - Forsatt på Halhjem - Sandvikvåg.
2006 - Rederiet omdøpt til Tide Sjø AS.
2006 - Lagt i opplag.
2007 - Var i kort periode mellom Valevåg – Skjersholmane mens Bømlafjordtunnelen var stengt.
2007 - Lagt i opplag.
2007 - Tide Sjø lå til salgs.
2008 - Solgt til det tyrkiske rederiet Unicorn Petrol Ve Kimya Tic Sa. Og omdøpt til MF «Gökçeada I». Flaggstat:  Istanbul
2020 - Forsatt i rute, og trafikkerer i Istanbul.

Skipet 

MF «Honningsvåg» var byggnummer 47 ved Slipen mekaniske verksted i Sandnessjøen. Skroget ble bygd ved Brevik Construction i Brevik. Ved overlevering var tonnasjen 3 780 bruttotonn, 797 nettotonn, og lasteevnen var 700 dødvekttonn. Hovedmaskinen er en sekssylindret firetakts dieselmotor bygd av Ulstein Bergen i Bergen. Oppgitt ytelse er 3 000 hestekrefter.

Kilder

Eksterne lenker 
 
 

Norske ferger
Sjøfart i Troms og Finnmark
Sjøfart i Vestland
FFR-skip
Norled-ferger
HSD-skip
Tide-skip
Skip fra 1993
Skip bygget i Norge
Artikler i sjøfart-prosjektet
MF «Austevoll»

MF «Austevoll», nå «Haram», er en bilferge bygget i 1979 for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap. Fergen har gått i rutefart på Vestlandet, senest for Norled i sambandet Skjeltene–Lepsøya–Haramsøya. Skipet har en passasjersalong under dekk. Den er tilrettelagt med handicapheis- og toalett. I 2022 ble fergen solgt til Torghatten Nord og byttet navn til «Haram».

Historie
1979: Juni: Levert som «Austevoll» for HSD, Bergen
1994: September: Ommålt: 769 BT, 253 NT
2001: Juni: Rederiet omdøpt HSD Sjø AS, Bergen
2006: November: HSD ASA fusjonerer med Gaia Trafikk og tar navnet Tide
2006: Fremdeles i rederiets flåte.
2007: Fjerna hengedekk gjort 65 Pbe om til 50 Pbe
2012: Rederiet omdøpt til Norled
2022: Solgt til Torghatten Nord. Nytt navn «Haram».
2023: Brattvåg -Dryna

Skipet 
MF «Haram» var byggnummer 657 ved Båtservice Verft AS i Mandal og ble overlevert i juni 1979. Ved overlevering var tonnasjen 483 bruttoregistertonn og 208 nettoregistertonn. I september 1994 ble hun ommålt til 769 bruttotonn og 253 nettotonn. Hovedmaskinen er en firesylindret totakts EV dieselmotor bygd av Wichmann Motorfabrikk AS på Rubbestadneset.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

 Skipsregistrene om fartøyet 

Norske ferger
Norled-ferger
Tide-skip
HSD-skip
Sjøfart i Vestland
Skip fra 1979
1979 i Norge
Skip bygget i Norge
Artikler i sjøfart-prosjektet
Postkolonialisme

Postkolonialisme er en betegnelse på et tverrfaglig studiefelt innenfor humaniora og samfunnsvitenskap.

«Postkolonialt» kan forstås som et beskrivende og temporært begrep, som betegner forholdene i tidligere kolonier etter avviklingen av kolonistyret. De fleste som beskjeftiger seg med fagfeltet vil imidlertid forholde seg til en videre definisjon:

Termen «postkolonialisme» betegner studiet av forhold som angår såvel tidligere kolonier, som tidligere kolonimakter – og ikke minst samspillet mellom de ulike partene. Studiene avgrenses ikke til tiden etter kolonialismens sammenbrudd.

Slike postkolonialistiske perspektiver knytter an til poststrukturalisme og postmodernisme, der Michel Foucaults diskurs-begrep og komplekse forståelse av makt, og Jacques Derridas dekonstruksjon er sentrale elementer.

Denne formen for postkolonialisme har møtt kritikk fra mer tradisjonelle (f.eks. marxistiske) fagkretser, der man ønsker klarere «frontlinjer» og distinksjoner mellom «undertrykker» og «undertrykt». Enkelte søker en mellomvei, der kompleks forståelse brukes til etablering av bevisst forenklede motsetningsforhold (s.k. «strategisk essensialisme»).

Som foregangsmenn innenfor postkoloniale studier nevnes ofte psykiateren Frantz Fanon og forfatteren Chinua Achebe. Etter at fagfeltet ble etablert, har litteraturviterne Edward Said, Gayatri Chakravorty Spivak og Homi Bhabha, og sosiologen og medieviteren Stuart Hall vært blant de mest markante bidragsyterne.

Litteratur
Stuart Hall: «When was the "Post-Colonial"? Thinking at the Limit», i  Chambers, Iain & Lidia Curti (red.): The Post-Colonial Question. Common Skies, Divided Horizons. London 1996
Leela Gandhi: Postcolonial Theory. A Critical Introduction. New York 1998
Ania Loomba: Colonialism/Postconlonialism. London 1998

Eksterne lenker 
 Postkolonialisme; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)

Humaniora
Samfunnsvitenskap
M42 Duster

M42 Duster er en amerikansk selvdrevet luftvernkanon.  Kjøretøyet bruker mange deler fra M41 Walker Bulldog lett stridsvogn, men er utstyrt med doble 40 mm maskinkanoner.  Det ble utviklet tidlig på 1950-tallet, og var i produksjon til 1956.  Siktingen foregår optisk, og det er ingen mulighet for å bruke radarsiktemidler.

Den har vært i tjeneste med Østerrike, Hellas, Guatemala, Jordan, Libanon, Taiwan, Thailand, Tunisia, Tyrkia og Venezuela.

I amerikansk tjeneste ble det etterfulgt av M163 Vulcan.  Produsenten var General Motors, og det ble laget over 3 700.

Varianter 
 M42
 M42A1 – bruker AOSI-895-5 direkteinnsprøytet motor.

Kilder 
Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2

Eksterne lenker 
 

Selvdrevet luftvern
Tobias Michael Carel Asser

Tobias Michael Carel Asser (født 28. april 1838 i Amsterdam 8 Nederland, død 29. juli 1913 i Haag) var en nederlandsk jurist. Han ble tildelt Nobels fredspris i 1911.

Liv og virke

Bakgrunn
Tobias Asser var av jødisk bakgrunn. Han var sønn av Carel Daniel Asser (1813–85), og sønnesønn av Carel Asser (1780-1836).

Karriere
Han ble i 1862 lærer i rettsvitenskap ved Amsterdams atheneum og var 1876-93 juris professor ved Universiteit van Amsterdam. Han var spedialist på folkerett og arbeidet for fredelig samforstand mellom folkene, deltok i viktige diplomatiske konferanser og var medstifter i 1873 av Institut de droit international samt ble i 1906 dets æresmedlem. 

I år 1893 ble han medlem av Nederlands statsråd og 1904 minister de staat (en ærestittel). Han vant seg et navn som autoritet på den internasjonale privatrettens område og tok også initiativ til konferanser i internasjonal rett. Der var han med på å behandle domstolens første tvistesak mellom st stter, vedrørende Fondo Piadoso de las Californias. 

Han var i 1899 en av Nederlands representanter ved fredskonferansen i Haag og fra 1900 medlem av Den faste voldgiftsdomstolen i samme by. Han var i 1907 en av Nederlands mrepresentanter ved den andre Haagkonferansen og mottok i 1911 Nobels fredspris sammen med Alfred Fried.

Bibliografi i urval
Schets van het internationaal privaatregt (1879, översatt till flere språk)
Schets van het nederlandsche handelsrecht (nionde upplagan 1901)
La codification du droit international privé (I, 1901)

Referanser

Kilder 

 Svensk uppslagsbok, Lund 1929

Eksterne lenker 
 

Nederlandske jurister
Nederlandske nobelprisvinnere
Nobelprisvinnere (fred)
Alumni fra Universitetet i Leiden
Personer fra Amsterdam
Uffizi

Uffizi (italiensk: Galleria degli Uffizi) er et palass i Firenze som inneholder et av de eldste og mest kjente kunstmuseer i verden.

Museet og dets historie
Giorgio Vasari startet byggingen av palasset i 1560 på oppdrag fra Cosimo I de' Medici som administrasjonskontorer. Navnet Uffizi betyr kontor. Bygget stod ferdig i 1581. Ettersom årene gikk ble deler av palasset brukt som lagerplass for noen av de mange kunstgjenstander som Mediciene samlet seg. Etter Medicienes styre var over, forble kunstskattene i Firenze, og et av verdens første museer ble skapt. Galleriet hadde vært åpent for besøkende på forespørsel siden det 16. århundre og i 1765 ble det offisielt åpnet for publikum.

Ettersom samlingen er så enorm, er deler av den flyttet til andre museer i Firenze. Dette gjelder f.eks. noen berømte statuer som befinner seg i Bargello. For tiden pågår et prosjekt for å utvide utstillingslokalene fra ca. 6 000 m²  til nesten 13 000 m². Dette vil gjøre det mulig for publikum å se mange kunstverk som hittil normalt har vært i magasinene.

I 1993 eksploderte en bilbombe som drepte fem mennesker og skadet palasset. Det er fortsatt ikke klart hva som var bakgrunn for bomben, men mafiaen mistenkes. Bombens skader er reparert, med unntak av noen fresker som det ikke var mulig å reparere.

I dag er Uffizi en av de mest populære turistattraksjonene i Firenze. I høysesongen (verst er juli) kan ventetiden for å komme inn være opp til fem timer, men noe kortere for de som har forhåndsbestilt billetter.

Samlingene

Et lite utvalg av verkene:
 Cimabue («Maestà»)
 Duccio («Maestà»)
 Giotto («Ognissanti Madonna», «Badia-polyptyk»)
 Simone Martini («Bebudelsen»)
 Paolo Uccello («Slaget ved San Romano»)
 Piero della Francesca («Diptyk med hertug Federico da Montefeltro» og «…heruginne Battista Sforza av Urbino») 
 Fra Filippo Lippi («Madonna og Barnet» og «Madonna med to engler»)
 Sandro Botticelli («Primavera», «Venus' fødsel», «Kongenes tilbedelse» og flere)
 Hugo van der Goes («Portinari-triptyket»)
 Leonardo da Vinci («Kristi dåp», «Bebudelsen», «Kongenes tilbedelse»)
 Piero di Cosimo («Perseus frigjør Andromeda»)
 Albrecht Dürer («Kongenes tilbedelse»)
 Michelangelo («Doni Tondo»)
 Rafael («Madonna med stillits, portrett av pave Leo X med kardinal Giulio de' Medici og Luigi de Rossi'')
 Tizian («Flora», «Venus fra Urbino»)
 Parmigianino («Madonna med den lange halsen»)
 Caravaggio («Baccus», «Isaks offer», «Medusa»)

Eksterne lenker
 
 Palazzo degli Uffizi, Florence virtuell virkelighet

Museer i Italia
Firenze
Etableringer i 1765
Museer etablert i 1760-årene
Sjøgata (Mosjøen)

Sjøgata i Mosjøen består av Nord-Norges lengste rekke av trehus og -brygger fra 1800-tallet, og er en av byens mest kjente severdigheter. I det historiske bymiljøet finnes det boliger så vel som restauranter, gallerier, museer og forskjellige forretninger. Like nedenfor Sjøgata renner en av landets beste sjøørretelver, det 16 mil lange Vefsna-vassdraget, ut i Vefsnfjorden.

Mye av bebyggelsen i Sjøgata er fredet, og det er lagt vekt på riktig bruk av gamle byggeteknikker, redskaper, detaljer og farger.

Fru Haugans Hotel fra 1794 ligger sør i gaten, og hotellet har en stor og beplantet hage ved elvebredden. Gjesterom og -leiligheter i gamle bygg er å leie gjennom Kulturverkstedet.

Hvert år arrangeres Galleria kunstfestival i Sjøgata.

«Riv alt sammen» het det i reguleringsplanen som Vefsn kommune fremmet i 1970. Høykonjunktur etter krigen ga behov for parkeringsplasser i sentrum av byen, og mange ønsket at Sjøgatas bygninger, som da var gamle og falleferdige, skulle rives. Det oppstod da en god del protester. Beboere og andre interesserte som så en verdi i å ta vare på gaten, mobiliserte til motstand mot riving. Også daværende kronprinsesse Sonja engasjerte seg. Ildsjeler i 1970-årene, blant andre foreningen Lydiabryggas Venner, bidro til at bebyggelsen ikke ble revet. De satte i gang et omfattende arbeid for å restaurere gamle bygninger i opprinnelig stil. En god del offentlige midler ble gitt til dette arbeidet.  I dag betraktes prosjektet som en vellykket, da Sjøgata er blitt Mosjøens fremste turistattraksjon. Dessuten er det historiske bymiljøet aktivt brukt av folk og forretningsliv. I 2004 ble Sjøgata-miljøet tildelt Olavsrosa.

Referanser

Litteratur 
 Utnes, Knut: Sjøgata i Mosjøen Sjøgatas Vel, 1971.

Eksterne lenker 
 Lydiabrygga
 Sjøgata.no
 Kulturverkstedet
 Vefsn museum 
 Galleria kunstfestival

Gater i Mosjøen
Kultur i Nordland
Olavsrosa
Kulturmiljøer av nasjonal interesse
Good Night, and Good Luck.

Good Night, and Good Luck. er en Oscar-nominert film regissert av George Clooney som tar for seg den sanne historien om konflikten mellom journalistveteranen Edward R. Murrow og den antikommunistiske senatoren Joseph McCarthy, og sistnevnstes forfølgelse av dem han mente hadde kommunistsympatier.

Filmen er i sin helhet i svart/hvitt og filmen blir supplert med gamle arkivopptak av McCarthy og hans høringer.

Tittelen henspiller på setningen Murrow brukte til å avslutte sine sendinger.

Roller
Edward R. Murrow – (David Strathairn) journalistveteran som ledet TV-programmet See It Now på CBS
Fred Friendly – (George Clooney) medprodusenten til Murrow på See It Now.
Don Hollenbeck – (Ray Wise) en journalistkollega av Murrow hos CBS som ble anklaget for å være kommunist
William Paley – (Frank Langella) sjefen for CBS.

Handling
Handlingen finner sted i fjernsynets barndom, og vi følger Murrow og hans dedikerte kollegaer på nyhetsdesken til CBS. Teamet må holde stand mot forsøk på politisk og bedriftslig påvirkning, samtidig som de setter fokus på måten McCarthys jobber for å fjerne all kommunisme.
Murrow forsvarer først Milo Radulovich, som ble kastet ut av den amerikanske hæren, fordi hans far abonnerte på en serbisk avis. Dette førte til en stor offentlig debatt der McCarthy også beskyldte Murrow for å være kommunist.
Teamet fortsetter som før, og lar seg ikke kue. Foruten hovedhistorien følger vi også historien om Annie Lee Moss, som jobbet på Pentagon før hun måtte ut i en høring. Og Don Hollenbeck, som tok sitt eget liv etter å ha blitt utsatt for det samme. Samtidig må CBS' ansatte skjule at de er nygift for å få lov til å beholde jobben sin.

Kritikk
Filmen har mottatt veldig gode kritikker (den ble filmen med best kritikk på Rotten Tomatoes i 2005), men noen har påpekt at historien har blitt fremstilt litt skjevt. Da Murrow begynte sitt korstog, hadde allerede McCarthy mistet mye støtte fra sine kollegaer, særlig grunnet hans undersøkelser innenfor det militære. I tillegg kan det virke som om Murrow var alene om å kjempe mot McCarthy, mens han i virkeligheten var en av mange. Han var likefullt den som ga saken et ansikt i beste sendetid.

Priser og nominasjoner
Oscar-nominasjoner:
Beste film
Beste regissør, George Clooney
Beste skuespiller, David Strathairn
Beste originalmanus
Artistisk produksjon
Cinematografi
Golden Globe Awards-nominasjoner:
Beste dramafilm
Beste filmregissør, George Clooney 
Beste skuespiller i en dramafilm, David Strathairn 
Beste filmmanus, George Clooney and Grant Heslov 
Screen Actors Guild-nominasjoner:
Beste filmskuespiller, David Strathairn 
Beste ensemble i en film

Eksterne lenker 
 
 

Dramafilmer fra USA
Filmer fra 2005
Historiske filmer
Filmer basert på virkelige hendelser
Sort-hvitt-filmer
Engelskspråklige filmer
Filmer regissert av George Clooney
Reese Witherspoon

Laura Jean Reese Witherspoon (født 22. mars 1976) er en amerikansk skuespillerog filmprodusent. Hun hadde sin filmdebut med den kvinnelige hovedrollen i dramafilmen Det hendte en sommer i 1991. I 1996 spilte Witherspoon i kriminalfilen Freeway og hun spilte hovedrollen i dramakomedien Pleasantville i 1998. Hun ble nominert til Golden Globe for rolletolkningen sin i Election i 1999.

Gjennombruddet kom med rollen som Elle Woods i komedien Lovlig blond i 2001. Hun hadde også suksess med den romantiske komedien Hjem, kjære hjem året etter. Witherspoon fikk mye oppmerksomhet for rollen som June Carter Cash i den biografiske dramafilmen Walk the Line i 2005, og vant både Oscar, Golden Globe, BAFTA, Screen Actors Guild Award og Critics Choice Award for beste kvinnelige skuespiller. Hennes øvrige filmer inkluderer Lovlig blond 2 (2003), Monsters vs. Aliens (2009) og Vann til elefantene (2011).

I 2014 produserte Witherspoon thrilleren Gone Girl og fikk ros for rollen som Cheryl Strayed i den biografiske dramafilmen Wild, som hun ble nominert til Oscar for. Witherspoon giftet seg med skuespilleren Ryan Phillippe i 1999. De ble separert i 2006 og skilt året etter. Hun giftet seg med agenten Jim Toth i 2011.

Filmografi

Referanser

Eksterne lenker 

 
 
 
 

Skuespillere fra USA
Filmprodusenter fra USA
Oscar-vinnere (hovedrolle)
BAFTA-vinnere
Hollywood Walk of Fame
Skuespillere i Friends
Gjesteskuespillere i Simpsons
Alumni fra Stanford University
Personer fra New Orleans
Personer fra Nashville
Personer fra USA av skotsk opphav
Cortina

Cortina har flere betydninger, blant annet:
 Cortina d'Ampezzo – en by og kommune i den italienske provinsen Belluno
 Cortina sulla Strada del Vino – en kommune i den italienske provinsen Syd-Tirol
 Cortina (band) – en norsk musikkgruppe
 Cortina (tango) – «teppe», et begrep knyttet til tango-dansetilstelninger
Grorud Jernvarefabrikk

Grorud Jernvarefabrik var en norsk bedrift som fra starten produserte bygningsbeslag, hengsler, låser og ankerjern. Senere drev den også med fjærproduksjon, samt produksjon av selepinnen Ideal, i tillegg til en rekke andre produkter for industri og husholdninger. 

Bedriften ble grunnlagt i 1917 av Ragnvald Bratz, som var administrerende direktør 1917–1961. Grunnleggerens sønn, Jens-Halvard Bratz, var deretter administrerende direktør 1961–1981, og han ble i sin tur etterfulgt av broren Bjørn Olaf Bratz 1981–1992.

I 1960 startet Grorud produksjon i Consett, England, og opplevde siden voldsom ekspansjon. Fabrikken var i Bratz-familiens eie frem til 1996, da den ble overtatt av det svenske låskonsernet Assa Abloy. Grorud Jernvarefabrik ble i 1999 slått sammen med søsterselskapet TrioVing og produksjonen nedlagt. Grorud-navnet lever imidlertid videre i Storbritannia som Grorud Engineering Ltd.

Eksterne lenker
 Industrimuseum.no om fabrikken
 Oslo kommune – Byarkivet om Grorud som industriområde

Norske industriselskaper
Selskaper etablert i 1917
1917 i Norge
Land Rover 101 Forward Control

101 Forward Control (heretter kalt 101FC) er et kjøretøy med firehjulstrekk, en av de to kjøretøyene som Land Rover bygde fra bunnen av for det britiske forsvaret.  Det andre er Lightweight eller Airportable.

101FC ble opprinnelig tatt fram for å møte hærens behov for en artilleritraktor, og ble laget for å trekke en feltkanon (L118 Light Gun), og samtidig frakte et tonn med ammunisjon og annet utstyr i lasterommet bak.  Kjøretøyet ble laget for å transporteres i fly; den firkantede formen med førerplassen over framakselen utnyttet volumet til kjøretøyet maksimalt.  Navnet Forward Control kommer av førerhusets posisjon.

Dekkene var større enn andre Land Rovere, med dimensjon 9.00×16", noe som ga høyere bakkeklaring.

Utviklingen av 101FC startet sent i 1967, med et utviklingsteam ledet av Norman Busby.  Produksjonen foregikk mellom 1975 og 1978.  Først hadde alle kjøretøyene kalesje, men senere ble det bygget ambulanser og sambandsvogner med hardtop.  Noen 101FC ble utstyrt med en mekanisk vinsj fra norske Hordaland Mekaniske Verksted.

Alle 101FC har i dag blitt byttet ut med Defendere og Pinzgauere.

101 Forward Control
Feltvogner
Land Rover Lightweight

Lightweight eller Airportable er et militært kjøretøy med firehjulstrekk fra britiske Land Rover, et av to spesialbygde kjøretøy for det britiske forsvaret.  Hæren trengte et kjøretøy som kunne løftes under et Westland Wessex helikopter på 1960-tallet.  Dette begrenset vekten til 2 500 pund (omtrent 1130 kg).

Den minste Land Roveren som var tilgjengelig på den tide var Series IIA 88", som var altfor tung.  Den ble lettet for alt tilbehør som ikke var absolutt nødvendig, blant annet støtfanger og reservehjul.  Deler av karosseriet, dørene og frontruten ble byttet ut med enklere deler som var raskere å demontere.  Den mest radikale endringen var at kjøretøyet ble gjort litt smalere, noe som gjorde at den passet på en standard pall, men trengte smalere aksler.

Egenvekten på en komplett Lightweight var 2 650 pund, over grensen, men ved å ta bort karosserideler kom vekten under 2 500.  Siden helikoptrene hadde fått større lastekapasitet underveis i utviklingsprogrammet, så ble kjøretøyet kjøpt inn av hæren.

I 1973 gikk Lightweight-produksjonen over til å bruke deler fra Series III, som var den vanlige militære Land Roveren fra det tidspunktet.

Kjøretøyet ble også eksportert til noen andre land, blant annet Danmark.

Lightweight
Feltvogner
M1985

M1985 er det vestlige navnet på en nordkoreansk stridsvogn. Den antas å være utstyrt med en 85 mm kanon, montert i et tårn som er svært likt den sovjetiske PT-76. Skroget ser ut til å være amfibisk, og basert på det lokalt produserte VTT-323 pansrede personellkjøretøyet.

Navnet M1985 er den amerikanske hærens betegnelse, ut fra at den først ble sett av vestlige observatører i 1985. Noen offisiell betegnelse fra nordkoreanske myndigheter er ikke kjent.

Referanser 

Stridsvogner
Peder Christophersen Tønder

Peder Christophersen Tønder (født 8. september 1641 i Kristiansund, død 1. juni 1694 på Dønna) var en norsk amtmann og godseier.  Etter teologi-studier i København var han tre år i Frankrike, før han 7. mai 1670 ble utnevnt til kongelig kommissær, commisarius, i Trondheim og i 1677 utnevnt til toller Nordenfjelds, med virke i samme by.

Gjennom giftermålet med Folchen Femmersdatter i 1678 ble han eier av Dønnesgodset som han året etter fikk omregulert til stamhus.  Fra 1691 til sin død var han amtmann i Nordlandene og, i og med at Bodøgård var såpass forfallen, bosatt og regjerende på Dønnesgodset, frem til sin død.  Den barnløse Tønder testamenterte sine eiendommer, som også omfattet flere gods lenger nord, til brorsønnene.

Referanser 

Norske amtmenn
Fylkesmenn i Nordland
Norske godseiere
Personer fra Kristiansund kommune
Fødsler i 1641
Dødsfall i 1694
Ferdinand Edouard Buisson

Ferdinand Édouard Buisson (født 20. desember 1841, død 16. februar 1932) var en fransk pedagog og politiker. Buisson var professor i pedagogikk ved Sorbonne universitet i Paris. Han skrev og talte mot det sterke jødehatet (antisemittisme) i det franske samfunnet og var med på å stifte Den franske foreningen til forsvar for menneskerettigheter i 1898. Han ble valgt inn i nasjonalforsamlingen. Der engasjerte han seg særlig for kvinners stemmerett og mot ekstrem fransk nasjonalisme. 

Under første verdenskrig stemplet Buisson Tyskland som angriper, men han var mot den harde behandlingen landet fikk etter krigen. Buisson fryktet at frustrerte tyskere ville starte en revansjekrig. Derfor arrangerte han fransk-tyske forsoningsmøter. For dette ble han tildelt Nobels fredspris i 1927 sammen med tyskeren Ludwig Quidde

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Om Buisson på Nobeliana.com

Franske nobelprisvinnere
Nobelprisvinnere (fred)
Nobelprismottakere i 1927
Parti républicain, radical et radical-socialiste-politikere
Franske pedagoger
Personer fra Paris
Fødsler i 1841
Dødsfall i 1932
Whig Party (USA)

Whig Party var et amerikansk politisk parti som stilte til valg mellom 1836 og 1856. Partiet oppsto fra restene av Det nasjonalrepublikanske partiet i 1833–34, og blant grunnleggerne var senator Henry Clay og tidligere president John Quincy Adams. Den viktigste kampsaken for partiet var å begrense presidentens makt, som hadde økt kraftig under Andrew Jackson, og styrke kongressen. Navnet ble hentet fra det britiske liberale partiet som ofte ble kalt for whigs.

I 1840 ble partiets presidentkandidat William Henry Harrison valgt til president. Han var den eldste valgte presidenten før Ronald Reagan, og døde 31 dager etter innsettelsen, noe som både gjorde ham til den første presidenten som døde i embetet og til den kortest regjerende presidenten noensinne. Han ble erstattet av visepresident John Tyler, som imidlertid på flere viktige punkter agerte mot partiets program og derfor ble ekskludert. Dette førte til et katastrofevalg ved kongressvalget i 1842.

I 1848 ble Zachary Taylor valgt til president for Whigs. I likhet med Harrison døde også han i embetet, og ble erstattet av Millard Fillmore. Uenighet rundt spørsmålet om slaveri skapte imidlertid problemer og intern splittelse, og bidro i stor grad til at partiet tapte neste valg. Siste gang Whigs stilte til valg var i 1856.

Whigs regnes ofte som en forløper for republikanerne. Blant dets medlemmer var republikanernes første president Abraham Lincoln og senere president Chester A. Arthur.

Tidligere politiske partier i USA
Organisasjoner etablert i 1833
1833 i USA