Uranus’ klima

Uranus' klima er sterkt påvirket av både mangelen på indre varme, som begrenser aktiviteten i atmosfæren, og av den ekstreme aksehelningen, som induserer intense sesongvariasjoner. Atmosfæren er betydelig roligere sammenlignet med atmosfæren til de andre gasskjempene som planeten ellers sammenlignes med.

Da Voyager 2 fløy forbi Uranus i 1986 observerte den totalt ti skyformasjoner over hele planeten. Senere observasjoner fra bakken og ved Hubble-teleskopet på 1990- og 2000-tallet avslørte lyse skyer på den nodlige (vinter) halvkulen av planeten. I 2006 ble en mørk flekk lignende Den store mørke flekken på Neptuns oppdaget.

Stripet struktur, vinder og skyer 

I 1986 fant Voyager 2 ut at den synlige sørlige halvkulen på Uranus kan deles inn i to regioner: en lys polarkappe og en mørk ekvatorstripe (se figur til høyre). Grensen mellom disse to regionene ligger ca. ved -45 grader bredde. En smal stripe som strekker seg over breddegradene -45 til –50 grader er den lyseste av de store formasjonene som er synlig på planetens overflate. Denne kalles den sørlige «kragen». Kappen og kragen antas å være en tett region av metanskyer som ligger i trykkområdet 1,3–2 bar (se over).

I tillegg til den omfattende stripete strukturen, observerte Voyager 2 ti små lyse skyer, de fleste flere grader mot nord sammenlignet med kragen. I alle andre henseender så Uranus ut som en dynamisk død planet i 1986. Dessverre ankom Voyager 2 i løpet av høyden for planetens sørlige sommer og kunne derfor ikke observere den nordlige halvkulen. Ved begynnelsen av det 21. århundre kom den nordlige polregionen til syne, og Hubble-teleskopet (HST) og Keck-teleskopene begynte å observere den. I begynnelsen observerte de hverken en krage eller noen polkappe på den nordlige halvkulen. Uranus var tilsynelatende asymetrisk; lys nær den sørlige polen og jevnt over mørk i regionene nord for den sørlige kragen. Da Uranus passerte sitt jevndøgn i 2007 forsvant nesten den sørlige kragen fullstendig. Samtidig oppstod en nordlig krage nær 45 graders bredde.

På 1990-tallet vokste antallet observerte lyse skyformasjoner betydelig, delvis fordi nye teknikker for bedre bilder ble tilgjengelig. De fleste av disse formasjonene ble funnet på den nordlige halvkulen etter hvert som denne begynte å bli synlig. En tidlig forklaring – om at lyse skyer lettere kunne identifiseres på den mørke delen av planeten, mens den lyse kragen skjuler dem på den sørlige halvkulen – viste seg å være feil: det faktiske antallet formasjoner hadde faktisk økt betraktelig.

Uansett er det forskjeller mellom skyene på hver av halvkulene. De nordlige skyener er både mindre, skarpere og lysere, og det ser også ut til at de ligger høyere oppe enn de på den sørlige halvkulen. Levetiden til skyene varierer med flere størrelsesklasser. Noen av de små skyene lever i timer, mens minst en av de sørlige skyene kan ha vedvart siden Voyagers forbiflyvning. Nyere observasjoner har også vist at skyformasjoner på Uranus har mye til felles med de på Neptun. Spekulasjonene går i om Uranus er i ferd med å bli mer lik Neptun under tiden for jevndøgn.

Referanser 
Litteraturhenvisninger

Øvrige referanser

Litteratur 

Uranus
Klima
Artikler i astronomiprosjektet

fr:Atmosphère d'Uranus#Climat
it:Atmosfera di Urano#Clima