alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Rijeka

Rijeka (italiensk Fiume) beliggende ved Kvarnerbukten i Adriaterhavet er Kroatias største havneby med skipsverft, rederier, oljeraffineri, petrokjemisk industri, tobakksfabrikker mv., og er et viktig trafikknutepunkt. Byen har havnefunksjoner også for innlandsstatene Ungarn og Østerrike. Elven Riječina, som flyter gjennom byen, har gitt byen dens navn. 

Rijeka er administrativt sentrum for Primorje-Gorski Kotar fylke (Primorsko-goranska županija) og romersk-katolsk erkebispesete. Universitetet i byen ble grunnlagt i 1632.

Folketall 
Ved folketellingen i 2001 var det 144 043 innbyggere i Rijeka og 270 000 i hele storbyområdet.

Skiftende nasjonalitet 
Gjennom tidene har byen hatt stadig skiftende herskere, og dette gjenspeiler seg i et mangfold av kulturhistoriske monumenter. Fra 1471 var Rijeka østerriksk, og ble ungarsk selvstyrt område i 1871. Ungarn mistet byen ved fredsavtalen i Trianon i 1920. Byen ble først okkupert av irregulære italienske arditi-tropper under kommando av Gabriele D'Annunzio som styrte byen og området rundt fram til 29. desember 1920, et slags stattholderskap under navnet Reggenza Italiana del Carnaro som imidlertid ikke ble godkjent av italienske myndigheter som til slutt angrep og bombarderte byen fram til D'Annunzios kapitulasjon.

Etter er par år som fristad (fra 1. januar 1921 til 24. januar 1924) var Rijeka italiensk 1924–1945, siden 1945 administrert av og i 1947 formelt underlagt Jugoslavia ved fredsavtalen i Paris.

En person som ble født i Rijeka i 1914 og bosatt i byen hele sitt liv ville fra 1950 av således ha vært borger av ikke mindre enn fem land – uten å ha flyttet en eneste gang.

Severdigheter 
På byens høyeste topp ligger Trsat-festningen, som i middelalderen var sete for den mektige kroatiske adelsslekt frankopanerne. 561 trappetrinn fører fra byens sentrum, forbi kirken Sveta Marija, opp til festningen. Kirken er en endestasjon for pilegrimer fra mange land som kommer for å se maleriet Marija av Trsat.

Byen har mange andre severdigheter, blant annet den store barokkirken Sveti Vid (St Vitus-katedralen), som ble bygget i midten av 1600-tallet.

Personer fra Rijeka 
Psykologen Mihaly Csikszentmihalyi (1934–2021) var født i Rijeka.

Bildegalleri

Eksterne lenker 
 

 
Katolske valfartsmål
Primorje-Gorski Kotar fylke
Europeiske kulturhovedsteder
Fagocytt

Fagocytter («spiseceller», gresk: fagein, «å spise» eller «sluke», og –cyte, endelsen i biologi som betegner «celle», fra greske kutos, «smalt fartøy») er en gruppe celler som kan oppta og ødelegge andre celler eller mikroorganismer på en måte som minner om spisning, derav etymologien. Fagocytter er en type hvite blodceller som er en del av immunforsvaret. Disse beskytter kroppen for skadelige fremmedlegemer, bakterier, og døde eller skadede celler. Disse organismene eller cellene blir tatt opp av fagocytten ved endocytose, og brytes ned av enzymer fra fagocyttens lysosom.

Fagocytter er avgjørende for å bekjempe infeksjoner og for etterfølgende immunitet. Fagocytter er viktig i hele dyreriket og er høyt utviklet i virveldyr.  En liter av menneskelig blod inneholder omtrent seks milliarder fagocytter. Fagocytter ble først oppdaget i 1882 av Ilja Metsjnikov mens han studerte sjøstjernelarver. Mechnikov ble i 1908 tildelt Nobelprisen i fysiologi og medisin for oppdagelsen sin. Fagocytter forekommer i mange arter, og noen amøber oppfører seg som fagocytter, noe som antyder at fagocytter dukket opp tidlig i evolusjonen av livet.

Mennesker og andre dyrs fagocytter kalles «profesjonelle» eller «ikke-profesjonelle» avhengig av hvor effektive de er på fagosytose. Den profesjonelle fagocytten inneholder celler kalt nøytrofil granulocytt, monocytter, makrofager, dendrittiske celler og mastceller. Hovedforskjellen mellom profesjonelle og ikke-profesjonelle fagocytter er at profesjonelle fagocytter har molekyler kalt reseptorer på flater som kan oppdage skadelige gjenstander, slik som bakterier, som ikke normalt finnes i kroppen. Fagocytter er avgjørende for å bekjempe infeksjoner, samt å opprettholde sunt vev ved å fjerne døde og døende celler som har nådd slutten av levetiden.

Om vi får en infeksjon vil kjemiske signaler tiltrekke fagocytter til det stedet som er blitt invadert. Fagocytter forflytter seg ved en metode som kalles chemotaxis. Når fagocyttene kommer i kontakt med bakterier, vil reseptorene på fagocyttenes overflate binde seg til dem. Noen fagocytter dreper fremmedlegemer med oksidanter og nitrogenoksid. Etter denne prosessen kan makrofager og dendrittiske celler også delta i antigenpresentasjonen, en prosess der en fagocyttene flytter deler av svelget materiale tilbake til overflaten. Dette materialet blir så vist til andre celler i immunforsvaret. Noen fagocytter reiser deretter til kroppens lymfeknuter og viser materialet til hvite blodlegemer kalt lymfocytter. Denne prosessen er viktig for å bygge immunitet, og er en del av det uspesifikke celleforsvaret, som igjen er en del av immunforsvaret. Imidlertid har mange fremmedlegemer utviklet metoder for å unngå angrep fra fagocyttene.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 «Phagocytes» hos US National Library of Medicine Medical Subject Headings (MeSH)
 White blood cell engulfing bacteria

Blodlegemer
Cellebiologi
Industrimineral

Industrimineraler er fellesbetegnelse for ikke-metalliske mineraler og bergarter som har industriell anvendelse på grunn av sine fysiske og kjemiske egenskaper. Mineralene brytes og oppredes (det vil si knuses og oppkonsentreres til mineralkonsentrater) før de videreforedles.

Energimineraler (kull), metalliske mineraler (malmer), bergarter som benyttes som byggeråstoff (pukk, naturstein) og edelsteiner regnes ikke som industrimineraler.

Industrimineraler i Norge 
I Norge skilles det ikke på om det bare er et mineral i bergarten eller hele bergarten som brukes. Norge har en rekke forekomster av industrimineraler av internasjonal betydning som har gitt grunnlag for en sterk industrimineralbransje. Fra 1980-tallet ble industrimineraler ved siden av naturstein, pukk, sand og grus viktigere økonomisk enn de tradisjonelle malmene. 

Eksempler på industrimineraler er:
 Feltspat (mineral)
 Kvarts (mineral) og kvartsitt (bergart)
 Muskovitt (mineral)
 Nefelinsyenitt (bergart)  på Stjernøya
 Karbonater (kalkstein og dolomitt) Kalkforekomsten i Tromsdalen drevet av Verdalskalk og den krystalline Hustadmarmor i Velfjord og Eide som er basis for Omyas GCC (Ground Calsium Carbonate) til papir. Dolomittforekomstene på Fauske og Ballangen er Europas hviteste. De drives av Norwegian Holding og Franzefoss Miljøkalk. 
 Olivin (mineral)  på Åheim, Bryggja og Raubergvika; alle drevet av North Cape Minerals. 
 Talk (mineral)
 Grafitt (mineral)

De viktigste eksportproduktene er etter avtagende verdi: kalksteinsfiller, olivin, nefelinsyenitt, kvarts, feltspat, dolomitt, talk og grafitt.

Se også 
 Gruvedrift

Eksterne lenker 
 
 Noregs geologiske undersøkelse
 Institutt for geologi og bergteknikk på Norges Teknisk-Naturvitenskapelege Universitet
 Mindat.org – The mineral database
 Webmineral.com – Mineralogy database

Gruvedrift
Mineralogi
Nore stavkirke

Nore stavkirke er en korskirke av midtmasttypen, antatt opprinnelig bygget som en enskipet stavkirke (langkirke), i Nore i Nore og Uvdal kommune i Viken. Det er vanlig å datere stavkirken til slutten av 1100-tallet. Deler av konstruksjonen har blitt årringdatert til 1167, men kirken er trolig først bygget noen år senere. Kirken har kraftig preg av renessanse og rokokko.

Stavkirken har 150 plasser, og adkomst er via Fv116 og Rv40.

Bygningen

Skipet er rektangulært bygget i stavverk. Koret og tverrfløyene er i laft. Tverrfløyene kan ha hatt avsluttende apsider og små tårn, mens skipet hadde et større tårn. 
Det mest unike med kirken er at den alt i middelalderen ser ut til å ha blitt ombygd til korskirke, det finnes ingen paralleller. Opprinnelig var den imidlertid en enskipet stavkirke av midtmasttypen. Den har en korsformet grunnplan, våpenhus og sør- og nordfløy. Koret er i samme bredde som skipet. 
Kirken har en åttekantet takrytter.

Det er foretatt en rekke ombygninger. Fløyene ble ombygget i 1709 og 1714 og koret utvidet i 1683. Kirken fikk våpenhus i 1723 og midt på 1700-tallet ble det bygget sakristi.

Interiør

Kirken har en korsformet grunnplan med seksten staver i midtskipet og fløyene. Midt i skipet står en kraftig søyle med terningkapitel.

Kirken er bygget med gallerier. vegger, gallerier og søyler ble malt i sterke farger i 1655. 

I 1888 kjøpte Lorentz Dietrichson kirken og ga den to år senere til Fortidsminneforeningen.

Litteratur
 Anker, Leif Middelalder i tre, Stavkirker i Kirker i Norge bind 4, Oslo 2005, ISBN 82-91399-16-6
 Anker, Peter, Stavkirkene deres egenart og historie, Oslo 1997, ISBN 82-02-15978-4
 Dietrichson, L., De norske Stavkirker, Kristiania 1892

Eksterne lenker
 Miljøstatus i Norge: Nore stavkirke 
  Kirker i Norge (Kirchen in Norwegen)
 Nore stavkirke i Fortidsminneforeningen 
 Nore stavkirke, Riksantikvaren (pdf)
 

Kulturminner i Nore og Uvdal
Stavkirker
Kirker i Nore og Uvdal
Fortidsminneforeningens eiendommer
Religiøse bygninger fra 1100-tallet
Korskirker i Norge
Fredete byggverk i Viken
Rosemalte kirker
Morgan

Morgan er navn på flere personer, både som fornavn og etternavn. 
Det kan også ha flere andre betydninger: 

Morgan Instruments – en instrumentfabrikk
Morgan Motor Company – en bilprodusent
Henry Morgan – en walisisk pirat
Morgan (hest) – en hesterase
Morgan (mynt) (Morgan-dollaren) – en amerikansk sølvmynt
Morgan (fornavn) – et fornavn
Morgan (band) – et engelsk band som eksisterte fra 1971 til 1973
Ro

Ro er et filosofisk språk startet i 1904 av Edward Powell Foster (født 1853, død 1937), som var prest i Marieta, Ohio, USA.

Foster ville at ordenes form skulle si noe om deres betydning. Derfor skapte han glosene a priori, ut fra et system der ord som likner på hverandre har liknende betydning: 

 bofoc = rødt
 bofod = oransje
 bofof = gult

(I dette eksemplet gjør den siste vokalen o det klart at ordet er et adjektiv.)

Foster arbeidet med å utvikle Ro resten av sitt liv. Ikke mange lærte Ro, men prosjektet vakte en god del interesse. Foster fikk bl.a. et stipend fra forskningsstiftelsen IALA (The International Auxilliary Language Association). Det blei også gitt ut en del oversettelser.

Systemet bak Ro er det samme som i en del tidlige filosofiske språk, der ordenes betydning også blei bestemt ut fra rekkefølgen til bokstavene.

De mest kjente eksemplet er det filosofiske språket som den engelske biskopen John Wilkins offentliggjorde i 1668. Arbeidet med språket til Wilkins fikk betydning for renessansens arbeid med kategorisering av ideer, encyklopediaer osv, og seinere bl.a. for katalogsystemer for biblioteker, som det berømte Deweys desimalklassifikasjon. Melville Dewey var blant de kjente personer som ga pengestøtte til Foster. Det skyldtes nok at han forsto det klare slektskapet mellom Dewey-systemet og Ro.

Se også
 Planspråk:  definisjoner

Konstruerte språk
Gene Sarazen

Gene Sarazen (født 27. februar 1902, død 13. mai 1999) var en amerikansk profesjonell golfspiller. Han var den første spilleren til å vinne alle major-turneringene, og hadde til sammen syv major-titler. På PGA-touren hadde han 39 seire, og han er antatt i World Golf Hall of Fame.

Det var Sarazen som i 1930 som oppfant sand wedge-en slik vi kjenner den i dag.

Han er også kjent for å ha slått «The shot heard 'round the world» i The Masters i 1935. På det 15. hullet, et par 5, slo han den siste dagen en 4-wood fra 206 meter rett i koppen, og fikk dermed en albatross, noe som er uhyre sjelden i golf. Dette sikret ham omspill over 36 hull med Craig Wood, som han vant.

Turneringen Sarazen World Open var oppkalt etter Gene Sarazen og ble spilt fra 1994 til 1999.

Meritter

Major-titler 
Gene Sarazen vant syv major-titler i løpet av sin karrière:

 US Open Championship: 1922 og 1932
 The Open Championship: 1932
 PGA Championship: 1922, 1923 og 1933
 The Masters Tournament: 1935

Referanser 

Golfspillere fra USA
Medlemmer av World Golf Hall of Fame
Personer fra USA av italiensk opphav
Personer fra Harrison i New York
Kari Anne Moe

Kari Anne Moe (født 14. desember 1976) er en norsk filmregissør og tidligere leder for Sosialistisk Ungdom (1999–2002), opprinnelig fra Sandefjord. Hun ble valgt til SU-leder etter kampvotering mot Inga Marte Thorkildsen, noe som markerte et politisk veiskille i organisasjonens historie. Under hennes ledelse tok SU et klart skritt til venstre. På landsmøtet det påfølgende året vedtok organisasjonen et prinisipprogram som sa at SU skulle være revolusjonært. Moe har tidligere vært leder i Ungdom mot EU og kvinnepolitisk leder i Sosialistisk Venstreparti (SV) i perioden 2003–2005.

Moe er utdannet dokumentarfilmregissør ved dokumentarregilinjen på Høgskulen i Volda. Hennes debutfilm Tamburinmannen kom høsten 2005. Hun regisserte også Til ungdommen som kom i 2012, som handlet om terrorangrepene i Norge 2011. Hun jobber som regissør og produsent ved Sant & Usant.

Filmografi 
 Pøbler (2015) Regissør
 Til ungdommen (2012) Regissør
 Selger 329 (2011) Regissør
 Ahmed Almost 13 (2011) Produsent
 Knut Sigve fra Folkestad (2010) Produsent
 www.anna.no 2006) Regissør(2006) Regissør(
 Tamburinmannen (2005) Regissør

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Sosialistisk Ungdoms ledelse
Norske filmregissører
Personer fra Sandefjord kommune
Ungdom mot EU
Ingrid Fiskaa

Ingrid Fiskaa (født 16. april 1977 på Ringerike) er en norsk lektor og politiker (SV) fra Bryne som i 2021 ble innvalgt på Stortinget fra Rogaland.

Liv og virke 
Ingrid Fiskaa har en mastergrad i historie fra Universitetet i Oslo i 2009, hvor hun skrev oppgave om Lofthusopprøret 1786–1787. Hun har også litteraturvitenskap, norsk og praktisk pedagogikk i fagkretsen. Hun har blant annet arbeidet som sekretær ved Universitetsbiblioteket i Oslo.

Fiskaa var organisasjonssekretær for Sosialistisk Ungdom 1999–2002 og valgt til leder for organisasjonen 2002–2004. Hun var SVs første vararepresentant til Stortinget fra Rogaland 1997–2005 og fra 2009 til 2015.

Fiskaa var offisiell talsperson for paraplyorganisasjonen Fredsinitiativet, som organiserte en av norgeshistoriens største politiske folkemønstringer, mot den kommende krigen i Irak, 15. februar 2003. Hun ble valgt til leder for organisasjonen da Fredsinitiativet ble relansert i 2005.

Fra 2004 til 2009 var Fiskaa styremedlem i Attac-Norge. Hun var medlem av sentralstyret i SV 2003-2019 og er medlem av SVs landsstyre. Hun er også leder av Rogaland SV. 

Hun var kandidat til nestledervervet i SV i 2007, men tapte avstemningen under partilandsmøtet den 25. mars for Bård Vegar Solhjell med stemmetallene 90–114.

Hun har i mange sittet i styret til Noregs mållag.

Fiskaa var statssekretær for utviklingsspørsmål i Utenriksdepartementet 2009-2012.

I oktober 2022 ble hun valgt til forsvars- og utenrikspolitisk talsperson for SV. Når det gjelder NATO, har Fiskaa advart mot «utvidelsen av USAs interessesfære i Europa». Hun har hevdet at europeiske land står under «press» fra USA og har påpekt at Russland har historiske erfaringer med angrep fra vest via Ukraina. Under den russiske oppmarsjen til Russlands invasjon av Ukraina 2022 uttrykte hun frustrasjon over at Norge hadde «valgt side» i konflikten mellom Russland og Ukraina og hevdet at Norges posisjon handlet om «USA-lojalitet». Etter at invasjonen var i gang, advarte hun Sverige mot å bli med i NATO, i et leserinnlegg i svenske Aftonbladet. Hun hevdet at Norge gjennom sitt medlemskap i NATO hadde mistet «handlingsrom» når det gjelder sikkerhetspolitiske interesser, og at Sverige risikerte det samme.

Stortingskomitéer 
 2021–2025 Medlem av Utenriks- og forsvarskomiteen, medlem av Stortingets presidentskap (5. visepresident) og SVs gruppestyre

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Statssekretærer i Regjeringen Stoltenberg II
Statssekretærer fra SV
Sosialistisk Ungdoms ledelse
Vararepresentanter til Stortinget
Norske lektorer
Nynorskforkjempere
Personer fra Time kommune
Stortingsrepresentanter for Rogaland
Stortingsrepresentanter 2021–2025
Stortingsrepresentanter fra SV
Histamin

Histamin er et nitrogenholdig stoff (amin), en betennelsesmediator som frigjøres for eksempel ved vevskade eller allergiske reaksjoner. Det fungerer også kjemotaktisk på hvite blodceller. Det finnes i store mengder i mastceller og basofile granulocytter, og syntetiseres ved  dekarboksylering av aminosyren histidin.

Effektene til histamin skjer via histaminreseptorer (H1,H2,H3,H4) som er G-protein-koblete reseptorer.

H1 gir vasodilatasjon, aktivering av glatte muskelceller og endotelceller og bronkokonstriksjon, hvorav den siste er en av mekanismene bak astma – derfor brukes antihistaminerge stoffer en del som astmamedisin. De siste første er med på å starte/fremme en  betennelsesreaksjon.

H2 finnes på parietalcellene i magesekken og stimulerer produksjonen av saltsyre.

H3 er mest uttrykt i sentraltnervesystemet, noe i det perifere nervesystemet, og hemmer frigjøring av en rekke neurotransmittorer, i alle fall dopamin, GABA, acetylkolin, noradrenalin og serotonin.

H4 er funnet en rekke steder, som i beinmargen, brisselen (thymus), milten, hvite blodceller og i tarmen. Den fysiologiske funksjonen er uklar, men har muligens noe med frigjøring av hvite blodceller fra beinmargen å gjøre.

Histamin i mat
Histamin finnes naturlig i hermetisert tunfisk, makrell, skalldyr, surströmming, tomat, bringebær, jordbær, rødvin, oster som parmesan og muggoster, pølser/salami, nøtter og sjokolade. Det er først og fremst konserverte og gjærede matvarer som inneholder store mengder histamin.

Se også 
 Antihistamin

Referanser 

Immunologi
Aminer
Edgar von Wahl

Edgar von Wahl, kalte seg også Edgar de Wahl, (født  i Olwiopol (nå Pervomajsk i Ukraina) i Russland, død 9. mars 1948 i Estland i Sovjetunionen) var en tysk-russisk sjøoffiser og matematikk- og fysikklærer i Reval (i dag Tallinn).

Edgar von Wahl var mest kjent som interlingvist. Etter å ha vært volapükist ble han en av de første esperantistene. Han korresponderte med Zamenhof, og foreslo den eneste betydelige reformen som ble gjennomført i esperanto etter at språket var offentliggjort i  1887 (endring av endelsen -n til -m i tidadverbene blant de såkalte tabelvortoj (tabellordene)). Men etter at esperantistene avslo å gå med på flere språkreformer, forlot han esperanto i 1894.

Seinere samarbeidet Edgar von Wahl med flere av de viktigste og mest kjente interlingvistene. I 1907 samarbeidet han med Waldemar Rosenberger om en reform av Idiom Neutral i nylatinsk og naturalistisk retning. I 1922 offentliggjorde han det kunstige språket occidental, som etter hans død i 1949 blei omdøpt til interlingue.

Von Wahl utviklet seg til å bli en lededende talsmann for den naturalistiske skolen i kunstspråkbevegelsen. Han kritiserte den oppfatningen som lå bak tidlige internasjonale hjelpespråk som Volapük og Esperanto, om at språkene skulle være tilpasset folkeslag på alle kontinenter og lette å lære for fattigfolk uten utdannelse.

Von Wahl mente at hjelpespråk først og fremst skulle være for den vestlige intellektuelle eliten og forsvare vestens kultur. Slike synspunkter sto sterkt blant tysk-baltiske intellektuelle på hans tid, som identifiserte seg med Vest-Europa og sto i sterk motsetning til det såkalte asiatiske og østlige russiske barbari.

På 1920- og 1930-tallet ble slike oppfatninger knyttet sammen med antikommunismen etter oktoberrevolusjonen. Esperantos sterke stilling i arbeiderbevegelsen og Sovjetunionen (før 1936) førte til at blant andre nazistene propaganderte at Esperanto var et jødisk og kommunistisk språk. Mot det framstilte noen occidenal-tilhengere sitt språk som et bolverk for vestlig sivilisasjon og antikommunisme i verdensspråk-bevegelsen.

Se også 
 Occidental
 Interlingue
 Volapük
 Esperanto
 Ludwik Lejzer Zamenhof
 Idiom Neutral
 Waldemar Rosenberger.
 Ido
 Novial
 Interlingua
 Planspråk: definisjoner
 Naturalistisk planspråk
 Nylatinsk planspråk

Referanser

Eksterne lenker 
 Edgar de Wahl: Interlinguistic reminiscenties – Interlingvistiske minner (på Occidental)

Wahl, Edgar von
Wahl, Edgar von
Esperantister
Personer fra Pervomajsk rajon i Mykolajiv oblast
Tysk-baltere
Interlingue
Louis de Beaufront

Louis de Beaufront (født 3. oktober 1855, død 8. januar 1935) var den første franske esperantisten. Seinere forlot han esperanto til fordel for ido.

De Beaufront framstilte seg som adelig, men etter hans død blei det avslørt at det ikke stemte, og hans virkelige navn var Louis Chevreux.

De Beaufront oppdaget esperanto in 1888 og grunnla i 1889 den første franske esperanto-organisasjonen, Société Pour la Propagation de l'Espéranto (SPPE). I 1900 skreiv han en kommentar om esperantos grammatikk: Commentaire sur la grammaire Espéranto.

Han var en dyktig organisator og propagandist, som klarte å skaffe innpass for esperanto i ledende kretser i Paris. Dette fikk avgjørende betydning for esperantos gjennombrudd i Frankrike og Vest-Europa.

Det var først etter esperantos gjennombrudd i samband med Verdensutstillinga i Paris i 1900 at esperanto gikk fra å være et ukjent kunstspråk med noen få hundre tilhengere til å komme på moten og spre seg til hele verden. Det største enkeltansvaret for dette hadde de Beaufront.

I 1908 tok han på seg ansvaret for å være forfatteren av esperanto-reformen ido. Det har seinere vist seg at heller ikke denne historia om de Beaufront stemte. I ettertid er det avslørt at de Beaufront dekka idos virkelige opphavsmann, Louis Couturat.

Etter dette brøyt han med esperanto, og blei resten av livet en ledende propagandist for ido. I 1925  ga han ut ido-grammatikken Kompleta Gramatiko Detaloza.

Konflikten mellom esperantos ledende franske representant de Beaufront og språkets oppfinner Zamenhof, minner påfallende om en tilsvarende konflikt i volapük-bevegelsen 20 år før:

Mellom volapüks skaper, Johann Martin Schleyer, og Auguste Kerckhoffs, som var volapüks ledende franske representant.

Både Kerckhoffs og de Beaufront blei av helt avgjørende betydning for sine språks fremgang ved at de klarte å få til gjennombrudd i verdens intellektuelle hovedstad, Paris. Begge kom også til å bryte med språkenes skapere da de, med støtte av franske og andre vestlige intellektuelle, krevde språkreformer. Dette utløste kriser både i bevegelsene for volapük og esperanto.

Se også 
 Delegasjonen for antakelse av et internasjonalt hjelpespråk
 Planspråk: definisjoner
 Naturalistisk planspråk
 Nylatinsk planspråk

Referanser

Beaufront, Louis de
Beaufront, Louis de
Esperantister
Personer fra Paris