Alice Cooper

Alice Cooper (født Vincent Damon Furnier, 4. februar 1948 i Detroit i Michigan) er en amerikansk vokalist og musiker. Alice Cooper var opprinnelig navnet på Furniers gruppe som ble stiftet i 1966, og han tok bandnavnet som sitt eget navn da han fortsatte som soloartist etter at gruppen ble oppløst i 1975. Han omtales ofte som grunnleggeren av den musikalske sjangeren og showtypen «Shock Rock» på grunn av hans horroraktige teatershow på konsertscenen. Alice Cooper er utseendemessig kjent som mannen med langt mørkt hår, påsminkede ringer rundt øynene, boaslange rundt halsen og pisk eller stav i hånda.

14. desember 2010 ble det kjent at han ville bli tatt opp i Rock and Roll Hall of Fame sammen med blant andre Neil Diamond, Darlene Love, Dr. John og Tom Waits. Opptakseremonien var 14. mars 2011 på Waldorf-Astoria i New York City.

Cooper har tilkjennegjort et kristent livssyn.

Historie 
Bandet Alice Cooper ble dannet i Phoenix, Arizona i USA på midten av 1960-tallet. De bestod av Vincent Damon Furnier som vokalist, Glen Buxton på ledergitar, Michael Bruce på gitar og tangent, Neal Smith på perkusjon og Dennis Dunaway på bassgitar. De kalte seg for The Earwigs og var alle skolekamerater. Bandet byttet i 1965 navn til The Spiders og senere The Nazz. I 1968 gikk de over til å kalle seg Alice Cooper, fordi det viste seg at et annet band allerede hadde kalt seg The Nazz. Navnet var hentet fra en skikkelse de visstnok skulle ha fått kontakt med via spiritisme. (De brukte et Ouijabrett.) Andre grupper har i senere tid tatt etter, som et band ved navn Lizzy Borden. Lizzie Borden nevnes for øvrig i sangen «We're all Crazy» av Alice Cooper fra 1978, et kjent navn fra en amerikansk vandrehistorie om en kvinne som drepte foreldrene sine.

De første årene 
Bandet startet med å spille såkalt garasjerock og opptrådte på diverse mindre arrangementer rundt om i hjembyen. Det kunne være alt fra bursdagsselskaper til skoleavslutninger. De reiste så til Los Angeles i 1968, hvor de ville prøve lykken. Etter å ha fartet rundt i byen uten penger til verken mat eller klær, traff de til slutt på Frank Zappa som straks tok dem under vingene sine. Bandet ble gradvis beryktet for sine konserter, men ikke fordi de spilte bra musikk. De fleste mente nemlig at det hele låt svært så grusomt, og det gikk sport i å møte opp på en Alice Cooper-konsert for så bare å gå etter en sang og to. Gjennom Frank Zappa fikk de signere på Straight Records i 1969, og de spilte inn albumet Pretties for You. Dette var et svært eksperimentelt rockealbum som ikke svarte til datidens musikalske ideologi. Albumet blir i dag av mange fans sett på som en spesiell kuriositet, men det gjorde seg aldri bemerket i musikkhistorien som et sterkt debutalbum. Rett etter utgivelsen spilte bandet på Toronto Peace Festival sammen med blant andre Yoko Ono, John Lennon og The Doors. Under konserten ble en kylling kastet opp på scenen. Cooper trodde imidlertid at den ikke var ekte og kastet den tilbake med det resultatet at blodet sprutet til alle kanter, og dermed oppsto ryktet om at han bet hodet av kyllinger på scenen. Denne konserten er for øvrig gitt ut i mer enn 50 (!) ulike utgaver, hvorav ingen er godkjent av bandet. Oppfølgerplaten Easy Action, som ble gitt ut i 1970, skapte heller ikke stor suksess. Bandet var på randen av å gå konkurs, og fremtiden så ikke lys ut for gutta fra Phoenix. De hadde uansett gjort seg bemerket i kultmiljøet med sin ukurrante musikk og sitt spesielle sceneshow.

Starten av 70-tallet 
Da de flyttet til Detroit (USAs største scene for hardrock på den tiden) sent i 1970, møtte de Bob Ezrin. Han ønsket å gi bandet en sjanse og mente de hadde potensial til å bli noe stort. Bandet signerte året etter for Warner Bros, og sammen med Jack Richardson produserte Bob Ezrin bandets tredje studioalbum, Love it to Death. Ezrins arbeid bar frukter, og plata ble fort et av tidenes store hardrockalbum. Alice Cooper fikk sin første hit inn på listene i USA, en låt ved navn «I'm Eighteen». Nå gikk det bare en vei for bandet, og det var rett mot stjernene. Senere samme år ga de ut Killer, og for første gang tok de i bruk strykere i musikken sin. Denne rockeoperaen gikk i en tyngre retning med lange instrumentale komposisjoner tett fulgt av små korte hitlåter. Låten «Under My Wheels» gikk inn på listene både i USA og andre land, og flere andre låter fra albumet har blitt stående som klassiske Alice Cooper-låter.

Bandets klimaks og død 
Da bandet gikk i studio igjen i 1972, ante de nok lite av hva som ventet. Albumet School's Out skulle bli husket av generasjoner og forhatt av datidens foreldre. Bandet hadde laget en bauta som symboliserte akademisk anarki, noe som provoserte svært mange mennesker i de pene kretsene. Tittellåten gikk rett inn på førsteplass på den britiske hitlisten og havnet på #7 på den amerikanske Billboard listen. Singelen solgte i et førsteopplag på over 1 000 000. De tjente store penger på den bråttkommende suksessen og markerte hva de syntes om de kapitalistiske samfunnet med påfølgende plate, Billion Dollar Babies, i 1973. Singelen «No More Mr. Nice Guy» gjorde det også bra på listene, og selve albumet ble deres aller største i forhold til salgstall. Samme år stilte Vincent selv som kandidat til presidentvalget og kastet rundt seg med dollarsedler i musikkvideoen «Elected». Suksessen skulle vise seg å være kortvarig, og senere samme året ble albumet Muscle of Love tatt mindre i godt mot. Også dette albumet er godt likt av fansen og fremstår på mange måter som en glemt skatt. Allikevel skulle den manglende suksessen bety kroken på døren for bandet, og etter at Alice Cooper's Greatest Hits ble gitt ut i 1974, ble bandet oppløst. Alice Cooper satset videre på solokarriere, mens de resterende medlemmene startet bandet Billion Dollar Babies. De gjorde imidlertid ingen suksess og gikk etter hvert over i andre yrker og ble glemt. Glen Buxton døde den 18. oktober 1997 av lungebetennelse.

Alice går solo 
Selv om de andre medlemmene ikke gjorde stor suksess da de forsøkte å fortsette, gjorde Vincent selv det bedre. Han tok bandnavnet som sitt eget artistnavn og startet et samarbeid med de to kjente artistene Dick Wagner og Steve Hunter. Resultatet ble et strålende debutsoloalbum i 1974 som gjorde stor internasjonal suksess. Welcome to my Nightmare klatret raskt opp på listene, og låter som «Only Women Bleed» og «Cold Ethyl» gjorde seg bemerket. Samtidig slet Alice Cooper med et stort alkoholproblem, og han hevdet selv at han drakk flere bokser Budweiser daglig. Goes to Hell fra 1976 gjorde det også bra på listene med hitsanger som «Go to Hell» og «I Never Cry», men etter dette bar det bare ein vei, og det var nedover. To album, henholdsvis Lace and Whiskey og From the Inside fulgte på slutten av 70-tallet, hvor deler av det siste albumet ble skrevet mens Alice Cooper var innlagt på et mentalsykehus på grunn av sine problemer. Der skrev han blant annet en kjærlighetserklærende sang til kona, «How You Gonna' See Me Now». I 1978 spilte han også i nyinnspillingen av Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band sammen med blant andre Bee Gees og Peter Frampton.

De vanskelige årene 
Etter å ha kommet seg på bena igjen, gikk Alice Cooper på nytt i studio i 1980, denne gangen med en ny profil. Han hadde lagt fra seg sjokkrock-alteregoet og sto frem i ny korthåret, personlig figur. Med albumet Flush the Fashion som kom ut samme året, kastet han seg på punkbølgen uten å bli lagt særlig merke til. Verken albumene Special Forces fra 1981, Zipper Catches Skin fra 1982 eller DaDa fra 1983 resulterte i et comeback for Cooper, selv om sistnevnte album faktisk er blant et av de mer anerkjente studioalbumene fra artisten. I nyere intervjuer har Cooper selv sagt at han ikke husker noe som helst fra den perioden. Hvis han hører på sangene i dag, klarer han ikke en gang å kjenne dem igjen. Cooper var nær døden på begynnelsen av åttitallet på grunn av et stadig økende misbruk av alkohol og holdt på å omkomme for andre gang i sitt liv. Første gang var som liten guttunge, da han ble rammet av en mystisk og ukjent sykdom som gjorde ham underernært. Men med god hjelp fra kona og familie, klarte han også denne gangen å komme til hektene igjen. I 1986 gravde han frem alteregoet sitt igjen, men denne gangen i ny profil. Siden albumet Constrictor kom ut i 1986, har Alice Cooper nemlig fremstått som avholdsmann og lovlydig, kristen, amerikansk statsborger. Han lagde tre sanger for filmen Fredag den trettende del VI, men to av dem ble endret fordi filmmakeren følte at de var for harde. Den tredje sangen, som ble tatt med i sin fulle og hele versjon, het «He's Back (The Man Behind the Mask)» og ble Alices største hitsingel på mange år. I 1987 fulgte albumet Raise Your Fist and Yell, og han hadde virkelig lagt seg på Heavy Metal-bølgen.

Det store «comebacket» 
I 1989 fikk verden et brakende gjensyn med Alice Cooper, da han ga ut albumet Trash og hitsingelen «Poison». Sangen «Poison» ble mye spilt på diskoteker og radiokanaler verden over, og Cooper hadde dermed gjort seg bemerket på nytt. Oppturen fortsatte med Hey Stoopid i 1991 og The Last Temptation i 1994. Alkoholproblemene var borte for godt, og han profilerte seg blant annet som aktiv golfspiller på fritiden. En rekke verdensturneer ble gjennomført i samme tidsrom, men så var det stille fra Alice Cooper-kanten helt frem til 2000. Igjen kom det en rekke mer anonyme album ut som manglet listeplasseringer av betydning, men fansen sviktet ham ikke. Siste album ble gitt ut i 2005, og etter dette albumet var han på verdensturné. Den 7. juni 2006 besøkte han Tennishallen i Stavanger. 

På 2000-tallet fikk han et eget radioprogram med sendetid fem timer tre kvelder i uken, hvor han intervjuer andre kjente rockeartister. Han har også fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Trivia 
 Alice Cooper opptrådte på WWFs (WWE) WrestleMania III, der han fulgte wrestleren Jake «The Snake» Roberts til ringen.
 Alice Cooper er en habil golfspiller med 4 i handicap.

Diskografi

Studioalbum som band 
 1969 – Pretties for You 
 1970 – Easy Action
 1971 – Love It to Death
 1971 – Killer
 1972 – School's Out
 1973 – Billion Dollar Babies
 1973 – Muscle of Love

Studioalbum som soloartist 
 1975 – Welcome to My Nightmare
 1976 – Goes to Hell
 1977 – Lace and Whiskey
 1978 – From the Inside
 1980 – Flush the Fashion
 1981 – Special Forces
 1982 – Zipper Catches Skin
 1983 – DaDa
 1986 – Constrictor
 1987 – Raise Your Fist and Yell
 1989 – Trash
 1991 – Hey Stoopid
 1994 – The Last Temptation
 2000 – Brutal Planet
 2001 – Dragontown
 2003 – The Eyes of Alice Cooper
 2005 – Dirty Diamonds
 2008 – Along Came a Spider
 2011 – Welcome 2 My Nightmare 
 2017 – Paranormal
 2021 – Detroit Stories

Offisielle kompilasjonsalbum 
Det er utgitt en rekke samlealbum gjennom årene, men svært mange av disse er forkledde bootlegs. Her er kun en oversikt over de albumene som er garantert originale utgivelser

 1969 – Live at the Whisky A Go Go (Konsertalbum)
 1974 – Alice Cooper's Greatest Hits
 1974 – Prince of Darkness
 1974 – Classicks
 1977 – Alice Cooper Show (Konsertalbum)
 1989 – The Beast of Alice Cooper
 1997 – Fistful of Alice (Konsertalbum)
 1999 – The Life and Crimes of Alice Cooper (4cd boks)
 2001 – Billion Dollar Babies (Deluxe Edition) (2cd hvor disk to er Billion Dollar Babies-albumet i konsertversjon)
 2003 – Hell is

Medlemsoppsett 
 1963–1972
 Alice Cooper (vokal)
 Glen Buxton (gitar)
 Michael Bruce (gitar, tangent)
 Dennis Dunaway (bass)
 Neal Smith (perkusjon)

 1973
 Alice Cooper (vokal)
 Glen Buxton (gitar)
 Michael Bruce (gitar, tangent)
 Dennis Dunaway (bass)
 Neal Smith (perkusjon)
 Mick Mashbir (gitar)
 Bob Dolin (tangent)

 1974–1976
 Alice Cooper (vokal)
 Steve Hunter (gitar)
 Dick Wagner (gitar)
 Josef Chirowski (tangent)
 Penti Glan (perskusjon)
 Prakash John (bass)
 Tony Levin (bass)
 Allan Schwartzberg (perskusjon)

 1977–1979
 Alice Cooper (vokal)
 Steve Hunter (gitar)
 Dick Wagner (gitar)
 Allan Schwartzberg (perskusjon)
 Dennis Conway (perskusjon)
 Pentti Glan (perskusjon)
 Prakash John (bass)
 Davey Johnstone (gitar)
 Jefferson Kewley (gitar)
 Bob Kulick (guitar)
 Tony Levin (bass)
 Fred Mandel (tangent)
 Dee Murray (bass)
 Mark Stein (tangent)

 1980–1983
 Alice Cooper (vokal)
 Duane Hitchings (bass)
 Prakash John (bass)
 Davey Johnstone (gitar)
 Craig Kampf (perkusjon)
 Richard Kolinka (perkusjon)
 Mike Pinera (gitar)
 Erik Scott (bass)
 Jan Uvena (perkusjon)
 Dick Wagner (gitar)

 1984–1988
 Alice Cooper (vokal)
 Desmond Child (gitar, vokal og låtskriving)
 Kane Roberts (gitar)
 Kip Winger (bass)
 Paul Taylor (tangent)
 Johnny Dime (gitar)
 Donnie Kisselbach (bass)
 Ken Mary (perkusjon)
 Steve Steele (bass)

 1989–1993
 Alice Cooper (vokal)
 Tommy Carradonna (bass)
 Pete Friesen (gitar)
 Vinnie Moore (gitar)
 Jonathon Mover (perkusjon)
 Al Pitrelli (gitar)
 Derek Sherinian (tangent)
 Eric Singer (perkusjon)

 1994–2002
 Alice Cooper (vokal)
 Teddy Andreadis (tangent)
 Reb Beach (gitar)
 Stef Burns (gitar)
 Jimmy DeGrasso (perkusjon)
 Eric Dover (gitar)
 Todd Jensen (bass)
 Ryan Roxie (gitar)
 Derek Sherinian (tangent)
 Eric Singer (perkusjon)
 Greg Smith (bass)
 Paul Taylor (tangent)
 David Uosikkinen (perkusjon)
 Chuck Wright (bass)
 Pete Freezin' (gitar)

 2003–2006
 Alice Cooper (vokal)
 Eric Singer (perkusjon)
 Chuck Garric (bass)
 Damon Johnson (gitar)
 Keri Kelli (gitar)
 Roxie (gitar)
 Tommy Clufetos (perkusjon)
 Eric Dover (gitar)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 Alice Coopers internasjonale radioshow

 
Hollywood Walk of Fame
Personer fra Detroit
Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame