alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Międzyrzec Podlaski

Międzyrzec Podlaski er en by ved elven Krzna i det østlige Polen, ikke langt fra grensen til Hviterussland.

Historie 
Den første offisielle anerkjennelsen av Miedzyrzec Podlaski som by fant sted i år 1477. I det sekstende århundre hadde byen en stor jødisk befolkning. I 1795 ble byen besatt av Østerrike, og tilhørte Hertugdømmet Warszawa fra 1809 til 1815, da byen ble en del av Kongressen Polen (et polsk lydrike under Russland). I 1867 ble byen knyttet til det polske jernbanenettet. Mot slutten av 1930-årene var tilnærmet 12 000 av innbyggerne, eller 3/4 av befolkningen jødisk. 

I september 1939 ble byen okkupert av den sovjetiske Røde hær, men i oktober samme år overga Sovjetunionen byen til Tyskland som en del av Molotov–Ribbentrop-pakten. Etter overgivelsen forlot rundt 2 000 av byens jøder byen for den Sovjetisk besatt sonen. Tyskerne opprettet en transittgetto i byen med inntil 20 000 fanger. Den 17. juli 1943, ble den gettoen utslettet, de siste 160-200 beboere ble skutt og byen ble offisielt erklært fri for jøder. Færre enn 1 % av den jødiske befolkningen i byen overlevde den tyske okkupasjonen.

Severdigheter 
Markedet fra den 15 århundre og St. Nicholas kirke som ble bygget i året 1477. Det lokale sykehus ble reist mellom årene 1846 og 1950, og jernbanestasjonen kom til byen i 1867.

Økonomi 
Av byens om lag 4 900 arbeidstakere er om lag 36 % ansatt i industrien, 19 % i handel, og 11 % i undervisning. Arbeidsløshetsraten i byen var 22 % i oktober 2005.

Bilder fra byen 

Byer i Lublin voivodskap
Shtetlekh
Leif Nilsen

Leif-Arne Bergvin Nilsen (født 2. mars 1961) er en norsk musiker og låtskriver fra Stavanger. Han var i perioden 1978 til 1982 trommeslager i Mods fra Stavanger. I 1985 startet han Leif & Kompisane hvor han er vokalist og gitarist. Leif & Kompisane har gitt ut 8 plater. 

Nilsen har komponert de fleste av låtene til Leif & Kompisane med tekster av blant andre Per Inge Torkelsen, Svein Tang Wa, Pål Mangor Kvammen, Gunnar Roalkvam, Bjørn Kallevig, Espen Hana, Torfinn Nag. I tillegg har han komponert flere sanger for blant annet Viking Fotballklubb: Vikingtiå e tebage, På vei mod Ullevål, Tar seieren i år og  Høvdingane – Di kvide å di blå og for  Klepps elitedamer innen fotball.

Diskografi

Leif & Kompisane
Kom te fantasien (1985)
Kanon Beibi (1993)
Baddel (1995)
Full kontroll (1997)
Sangar fra 1900-talet (2000)
Kall det ka du vil (2001)
Cabriolet (2003)
Litt av kvert (2005)
Den komplette samlingen (2010)
Ikkje om det smalt! (2014)
Singler
Propelldansen/Eg har'kje båd (1985)
Kveldstoget (1993)
Stranddag (1994)
Alt eg har igjen (1995)
Hvis du har lyst (1995)
Det va du så sa hu va så bra (1996)
Kafébesøg (1997)
Morgen herlige/ABC vitaminer (1997)
Syver (1997)
Fint ver (2000)
Vikingtiå e' tebage (2000)
Rosehagen (2001)
Kall det ka du vil (2001)
Adam (2001)
Cabriolet (2003)
Bom bom bom (2003)
Når det holde opp (2005)
Sommaren e her (2010)
Du og eg (2014)
Frieri (2014)
Du og mi si tid (2015)

Mods
Revansj (1981)
Amerika (1982)
Originaler (1992)
Gje meg litt merr – de beste (2006)
Live Viking Stadion 9. juni 2012 (2012)
Singler
Revansj/Gje meg litt mer (1981)
Belinda/Fint at du vil (1982)

Deltar på
 NAMA International A/S: NAMA–82 (1982)
 Home's Musikk: Norsk pop på topp Vol. 2 (1983)
 Slagerfabrikken: Vælkømmin tel øss (1983)
 Sonet: Sonet,.. tør der andre tviler (1993)
 Sonet: Guide til Rock Pack (1994)
 Arcade: God sommer (1995)
 Polydor: Norsk gull! Topplag med 20 norske artister (1996)
 Høvdingane: Di kvideå di blå (1996)
 Sardines: Until Our Hats Fell Off (1996)
 MTG: Takk ska' du ha (1996)
 MTG: Takk ska' du ha II (1998)
 Egmont Music Club: Det beste av norsk musikk 1981–1983 (1999)
 West Audio: Vikingtiå e tebage (2001)
 West Audio: Rogasnadder (2003)
 Varmestuens venner: La oss leve for hverandre (2006)
 Varmestuens venner: Varmestuens venner 35 år (2008)
 Slagerfabrikken: Rogafest (2008)
 West Audio: Ingen banke oss på stadion (2008)
 Kreftomsorg Rogaland: Uten deg (2008)
 Ole Alexander: Adle verdens finaste ting (2009)
 Varmestuens venner: Takk ska dåkker ha! (2011)
 Dickensbandet & Magne Høyland: Takk for dansen (2011)
 Magnar Birkeland: Alvedans (2011)
 Kreftomsorg Rogaland: Fem (2012)
 Varmestuens venner: Varmestuen 40 år – 1973–2013 (2013)
 ESS Engros: Vorspiel & Nachspiel Collection (2014)
 Varmestuens venner: Varmestuens venner 2014 (2014)
 Kreftomsorg Rogaland: Kreftomsorg Rogaland 8 (2015)

Eksterne lenker 
 Leif & Kompisane

Norske rockemusikere
Norske sangere
Norske gitarister
Norske låtskrivere
Norske plateprodusenter
Norske trommeslagere
Personer fra Stavanger kommune
Fødsler i 1961
Jari Isometsä

Jari Isometsä (født 11. september 1968 i Nedertorneå) er en tidligere finsk langrennsløper som konkurrerte fra 1990 til 2006. Han har vunnet tre olympiske bronsemedaljer på 4 x 10 km på stafett (1992, 1994 og 1998).

Isometsä vant også fire medaljer i Ski-VM med to sølv (4 x 10 km stafett i 1995 og  1997) og to bronse (4 x 10 km i 1991 og på jaktstarten i 1995). I tillegg vant han 4 verdenscuprenn i perioden 1993 til 2005.

Jari Isometsä har også en YouTube-kanal der han legger ut videoer om langrenn.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Finske langrennsløpere
Olympiske bronsemedaljevinnere for Finland
Medaljevinnere under Vinter-OL 1992
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1992
Langrennsløpere under Vinter-OL 1992
Deltakere under Ski-VM 1993
Medaljevinnere under Vinter-OL 1994
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1994
Langrennsløpere under Vinter-OL 1994
Deltakere under Ski-VM 1995
Deltakere under Ski-VM 1997
Medaljevinnere under Vinter-OL 1998
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1998
Langrennsløpere under Vinter-OL 1998
Deltakere under Ski-VM 1999
Deltakere under Ski-VM 2001
Dopingsaker i langrenn
Personer fra Torneå
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Thomasine Lie

Thomasine Henriette Lie (født 26. desember 1833, død oktober 1907 i Stavern) giftet seg med sin fetter Jonas Lie i 1860 og påvirket hans forfatterskap gjennom hele livet.

Thomasine Lie  var datter av prokurator Michael Strøm Lie og Ingeborg Birgitte Møinichen, og grandtante til maleren Jonas Lie (1880-1940). Hun vokste opp i Dahlmanngården i Øvrebyen på Kongsvinger. Hun var søsteren Erika (gift Nissen) sin første pianolærerinne.

Hun var medstifter av Norsk Kvinnesaksforening i 1884.

Liv 
Thomasine Lie fødte 5 barn på Kongsvinger. Tre av dem, Asta, Michael og Mons, vokste opp. I 1868 flytter hele familien til Kristiania. Thomasine og Jonas Lie får to til barn, Erik Lie i 1869 og Elisabeth Lie i 1876. I perioder bodde hele familien utenfor Norge. I 1871 fikk Jonas Lie statsstøtte, og hele familien flyttet til Roma. I 1878 flyttet familien videre til Tyskland, der bosatte de seg først i Stuttgart, deretter i Dresden og til slutt i Berchtesgaden i Bayern. I 1882 flyttet hele familien videre til Paris, delvis fordi sønnen, Mons ønsket å utdanne seg til fiolinist.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Medlemmer av Norsk Kvinnesaksforening
Personer fra Kongsvinger kommune
Mark Clattenburg

Mark Clattenburg (født 13. mars 1975) er en engelsk fotballdommer. Han dømmer for Birtley og har vært FIFA-dommer siden 2006. Clattenburg var den yngste dommeren i Premier League 2006/07. Han dømte sin første kamp i Premier League 21. august 2004. Clattenburg er Newcastle-supporter og dømmer derfor ikke kamper som involverer Newcastle.

Clattenburg har flere ganger vært involvert i kontroversielle episoder i Premier League. I 2004 dømte han Manchester United mot Tottenham, hvor han og assistentdommeren overså, i siste sekund av andre omgang, at ballen var en meter over mållinja og Tottenham ble snytt for et klart mål.

I 2007 dømte han Merseysidederbyet mellom Everton og Liverpool. Clattenburg idømte Liverpool to straffespark, et soleklart og et mer diskutabelt. Everton fikk to spillere utvist og burde fått minst ett straffespark. I tillegg mener flere, blant andre tidligere toppdommer Graham Poll, at Liverpools tomålsscorer Dirk Kuyt skulle hatt rødt kort etter en tofotstakling i knehøyde, men Clattenburg gav gult kort. Clattenburg ble suspendert for å dømme kamper helga etter.

I august 2008 ble Clattenburg utestengt fra dømming i åtte måneder på grunn av problemer med gjeld.

Han har dømt 132 kamper i Premier League.

Premier League 2010/11

Premier League 2009/10

Premier League 2008/09

FA Premier League 2007/08

Premier League 2006/07

FA Premier League 2005-06

FA Premier League 2004-05

Premier League-karriere

Referanser

Eksterne lenker 
 Mark Clattenburgs profil på Professional Game Match Officials (PGMOL) offisielle side

Engelske fotballdommere
Dommere i Fotball-EM 2012
Dommere i Fotball-EM 2016
Fotballdommere som har dømt UEFA Super Cup
Personer fra County Durham i Durham
Fødsler i 1975
Margot Fonteyn

Margot Fonteyn de Arias (født 18. mai 1919  i Reigate i Surrey i England, død 21. februar 1991 i Panama by i Panama) var en engelsk ballettdanser og moteskaper.

Liv og virke

Bakgrunn 
Hun ble født Margaret Evelyn Hookham, og ble kalt «Peggy». Faren var britisk; moren var halvt irsk og halvt brasiliansk. Hennes brasilianske bestefar var forretningsmannen Antonio Fontes. Svært tidlig tok hun og broren hennes en justert form av hans etternavn - «Fonteyn». En del av hennes barndom ble tilbrakt i Kina, der faren handlet med tobakk. Hun bodde i Tianjin og senere i Shanghai, og fikk danseundervisning der av en russisk emigrant. Etter at familien flyttet tilbake gjorde hun audition for Vic-Wells Ballet (som senere ble Sadler-Wells og til slutt Royal Ballet).

Ballett 
Hun debuterte på scene da hun var bare 15 år, som en snøfnugg i Nøtteknekkeren.  Allerede som 16-åring var det mange som kommenterte hennes talent.

I 1939, da annen verdenskrig brøt ut, hadde hun allerede danset mange av de «klassiske» rollene: Odette/Odile i Svanesjøen, Giselle i Giselle og «Aurora» i Tornerose. Ikke minst hadde hun vært en stor inspirasjon for koreografen Frederick Ashton. Gjennom hele 2. verdenskrig reiste hun sammen med the Royal Ballet.

Etter krigen danset hun blant annet som «Askepott», «Chloe», og «the Firebird». Hennes status som internasjonal stjerne ble sikret etter en forestilling i New York City i 1949. Hun ble i 1956 utnevnt til kommandørdame av Order of the British Empire og derved adlet. Hun fikk derved rett til å føre tiltaleformen dame foran sitt navn. 

I 1956 giftet hun seg med Roberto de Arias. I 1960 gikk det rykker om at hun skulle pensjonere seg, men overraskende nok startet hennes største epoke i 1961, med et samarbeid med Rudolf Nurejev.

Samarbeidet med Nurejev 
Nurejev og Fonteyn debuterte 1. mars 1962 i Giselle. Det ble laget en del balletter til dem, som Margueite og Armand, og Kenneth Macmillians versjon av Romeo og Julie.

I 1967 ble paret arrestert på en fest i San Francisco da politiet kom for å lete etter dop. Paret lagde også filmer av Svanesjøen, Romeo og Julie, Les Sylphides og «slave pas de deux»-en fra La Corsaire.

I 1971 gjorde Fonteyn sin siste opptreden og flyttet til Panama for å bo sammen med sin mann. Roberto hadde blitt skutt av en politisk rival, og hun passet på ham til hans død i 1989. I 1979 fikk hun tittelen Prima Ballerina Assoluta av the Royal Ballet. Mellom 1981 og 1990 var hun kansler ved University of Durham.

I 1991 døde Fonteyn av kreft.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Ballettdansere
Britiske kunstnere
Britiske moteskapere
Order of the British Empire (KBE/DBE)
Personer fra Shanghai
Personer fra Tianjin
Personer fra Reigate
Mikal Urheim

Mikal Andor Petter Kelok Urheim (født 17. mai 1932, død 29. mai 2020) var en norsk samisk lærer og forfatter og læstadianerpredikant fra Tysfjord i Nordland. Urheim har vært sentral i arbeidet med å fremme lulesamisk språk, han satt blant annet i språknemnda som laget den gjeldende lulesamiske rettskrivinga, og han satt som lulesamisk representant i Samisk utdanningsråd og deltok i Samerettsutvalget.

Urheim ble i 1993 utnevnt til statsstipendiat i historie, de siste 10 år av sitt yrkeslivet.

Barneboka Tre samiske fortellinger (1991) er utgitt på norsk, svensk og lulesamisk.

I 2012 ble Urheim tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv, for sin samfunnsgagnlige og livslange pionerinnsats for samisk språk, kultur og samfunnsliv. Han arbeidet for at de samiske grenselosene under andre verdenskrig skulle anerkjennes.

Urheim arbeidet i mer enn femti år for å fremme nasjonale og lokalpolitiske saker av stor samfunnsmessig betydning, særlig for det samiske folk, og lulesamene spesielt.

Han donerte i 2017 sitt arkiv på 800 kg dokumenter og bøker til museet ved Árran lulesamiske senter.

Referanser 

Statsstipendiater
Kongens fortjenstmedalje i sølv
Personer fra Tysfjord kommune
Norske salmediktere
Samiske forfattere
Otto von Brentano di Tremezzo

Otto Rudolf von Brentano di Tremezzo (født 9. desember 1855 i Darmstadt i storhertugdømmet Hessen, død 21. juli 1927 samme sted) var en tysk politiker (Det katolske sentrumspartiet).

Liv og virke

Bakgrunn, utdannelse og yrke 
Brentano di Tremezzo, som tilhørte en adelsslekt av italiensk opprinnelse, studerte fra 1874 til 1877 jus i Giessen og München. Han arbeidet så som advokat i Friedberg, og i 1891 flyttet han sitt kontor til Offenbach am Main. I 1900 ble han også notar, og i 1902 ble han utnevnt til justisråd og i 1913 til geheimejustisråd.

Hans sønn Heinrich von Brentano di Tremezzo var tysk utenriksminister fra 1955 til 1961. Sønnen Clemens von Brentano di Tremezzo var ambassadør til Italia, og sønnen Bernard von Brentano var forfatter.

Politisk karrière 
Otto von Brentano di Tremezzo var medlem av bystyret i Offenbach am Main i flere år. Fra 1897 til 1918 var han medlem av det hessiske andrekammeret for valgkretsen Bingen-Land. 

I 1919 og 1920 tilhørte han Weimar-nasjonalforsamlingen, og deretter var han frem til 1924 riksdagsmann for det katolske sentrumspartiet. Fra 1919 til 1927 var han også medlem av den hessiske landdagen. Mellom 1918 og 1927 var han dessuten hessisk justisminister og fra 1921 til 1927 også hessisk innenriksminister.

Referanser 

Tyske politikere
Personer fra Darmstadt
Fødsler i 1855
Dødsfall i 1927
Polar Park

Polar Park, er verdens nordligste dyrepark, beliggende i i Bardu kommune i indre Troms.  

Parken åpnet 18. juni 1994, og baserer seg på å vise fram dyr i sine naturlige omgivelser. Dette innebærer at hver art får mye plass. 

Polar Park er siden sommeren 2013 ett av tre Besøkssenter rovdyr i Norge, autorisert av Miljødirektoratet.

Elg
Hjort
Moskusfe
Rein
Ulv
Gaupe
Jerv
Brunbjørn
Fjellrev

Referanser

Eksterne lenker 
 

Dyreparker i Norge
Byggverk i Bardu
Næringsliv i Troms og Finnmark
Kultur i Bardu
Norges fauna
Sosialistisk Kor

Sosialistisk Kor eller Sos-Kor er sangkor der reportoiret er av sosialistisk profil.

I Trondheim ble Sos-Kor (rundt 30 sangere) etablert 1975, og har bl.a. utgitt I all vår nakenhet med tekster av Arild Nyquist og Lars Martin Myhre (1998), medvirket på Arild Nyquists I sans og samling (1999), samt med sin dirigent Tone Åse på 1990-tallet i større grad forsøkt et improvisatorisk uttrykk.

Sos-Kor i Oslo ble etablert samtidig (1975).  De rundt 60 sangere har som sitt høydepunkt, fremførelsen av Pablo Neruda sitt verk, Canto General (1944).  I 2004 satte de opp Bertol Brechts Forandre verden, den trenger det – Brecht i vårtid, med tekster av Kurt Weill og Hanns Eisler. Dirigent er Per Arne Olsen.

I Oslo fant man også «Vestkanten Sosialistiske Kor», etablert 1979, nedlagt 28. mars 2009.
Tromsø Sosialistiske kor eksisterte i perioden 1993-1997.

Eksterne lenker
 Sosialistisk kor i Oslos hjemmeside

Norske kor
Biafra

Biafra, offisielt Republikken Biafra, var en utbryterstat sørøst i Nigeria. Den eksisterte fra 30. mai 1967 til 15. januar 1970. Staten var oppkalt etter Biafrabukta. Innbyggerne var for det meste iboer som ledet løsrivelsen på grunn av økonomiske, etniske, kulturelle og religiøse spenninger blant de forskjellige folkene i Nigeria. Opprettelsen av staten var en av flere komplekse grunner til utbruddet av den nigerianske borgerkrigen, også kalt biafrakrigen.

Land of the Rising Sun var landets nasjonalsang, og staten ble formelt anerkjent av Gabon, Haiti, Elfenbenskysten, Tanzania og Zambia. Andre stater som ikke offisielt anerkjente landet, men ga det støtte og bistand, var Israel, Frankrike, Portugal, Rhodesia, Sør-Afrika og Vatikanstaten. Biafra mottok også bistand fra ikke-statlige aktører som Joint Church Aid, C.S.Sp. i Irland, Caritas, MarkPress og amerikanske Catholic Relief Services. Norges Røde Kors og Kirkens Nødhjelp gav også bistand under krigen.

Etter to og et halvt år med krig, hvor rundt én million sivile mistet livet i krigshandlinger eller hungersnød, ble Biafra enige om en våpenhvile med Nigerias regjering, og Biafra ble gjeninnlemmet i Nigeria.

Referanser 

Tidligere land i Afrika
Tidligere land under den kalde krigen
Stater og territorier etablert i 1967
Stater og territorier opphørt i 1970
Hønsehus

Hønsehus er en liten gårdsbygning beregnet på å beskytte høns mot vinterkulde og snø, samt angrep fra mindre rovpattedyr (rødrev, mår, røyskatt). Vanligvis utstyrt med en lukkbar luke litt oppe på veggen og en hønsestige ut til hønsegården – et inngjerdet område hvor hønsene kunne gå fritt.

Innvendig var der rugekasser, der det både var meningen at alle hønene skulle legge eggene sine,og rugehøs skulle ligge på kyllingegg. Der ble vanligvis lagt fram en rund stein i passe størrelse, eller et egg av porselen for å lokke hønsene til å legge flere ekte egg i det kunstige reiret. Frittgående høns la imidlertid eggene der det passet dem. Barna på gården hadde som daglig plikt å lete opp eggene, slik at de ikke skulle bli for gamle. «Nattparkeringen» var på vaglet: en vannrett stang eller flere på tvers over rommet som surrogat for villhønsenes overnatting på greiner.

I nyere tid er hønsehus blitt fabrikkbygg med spesialisert produksjon av enten egg eller kyllinger. Frittgående høns finnes nå kun i sammenheng med småbruk der eggene enten er til eget forbruk, selges som «gårdsegg» eller økologiske egg.

Noen steder i landet klarte man seg uten eget hus til hønsene. Høner og sauer trives godt sammen, og hønsene kan bo i sauefjøset.

Se også
 Økologisk landbruk
 Eggproduksjon

Landbruksbygninger
Landbrukshistorie
Luino

Luino er en liten by nær grensen mot Sveits på den østlige bredden av Maggioresjøen i Provinsen Varese (Lombardia, Nord-Italia). I 2004 var innbyggertallet 14.179.

Historie 

Luino er velkjent for det ukelige markedet sitt, som finner sted om onsdager og sies å være det største i Europa. Rundt byen er det også et imponerende landskap, og Luino er dermed en populær turistdestinasjon, spesielt blant turister fra Sveits, Tyskland og Nederland.

Jernbanestasjonen i byen er også historisk viktig siden det står på banen som en gang var den eneste ruten mot St. Gotthard-tunnelen. Stasjonen blir fremdeles brukt både av den italienske og den sveitsiske statsbanen.

Økonomi 

Før slutten av 1800-tallet var Luino blitt en industriby. Tekstilindustrien var særlig sterk her på grunn av de mange vassdragene som kunne brukes for å produsere kraft til maskineriet. Mange tekstilfabrikker ble grunnlagt av sveitsiske industrimenn. Selv om noen tegn på dette tidligere næringslivet forblir i gate- og villanavn i Luino og andre byer i området (f.eks. Villa Hussy i Luino og via Stehli i nabokommunen Germignaga), aktiviteten i sektoren er nå betydelig redusert.

Et fenomen som er svært utbredt her er grensearbeidet, dvs. folk som bor i Luino og omegn og reiser til arbeidet i Sveits hver dag (på italiensk heter disse arbeiderne frontalieri). Slik er Luino og nabokommunene blitt sovebyer til en viss grad.

Berømte innbyggere 

Folk fra Luino har bidratt mye til italiensk 1900-talls litteratur. Både forfatteren Piero Chiara og dikteren Vittorio Sereni var født her.

Dramatikeren og mottakeren av Nobelprisen i litteratur i 1997 Dario Fo tilbrakte også en del av ungdommen her og i Porto Valtravaglia, som ligger noen kilometer sør for Luino.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Lombardia
Kommuner i provinsen Varese
Skogskirkegården

Skogskirkegården, svensk: Skogskyrkogården ligger i Enskede sør i Stockholm. Den ble anlagt mellom 1919 og 1940 av arkitektene Gunnar Asplund og Sigurd Lewerentz etter å ha vunnet en stor internasjonal arkitektkonkurranse som ble utlyst i 1915.

På en furukledd ås anla de et sakralt landskap med flere mindre kapell plassert i naturen. Anlegget regnes som en av de viktige i moderne arkitektur, og det formspråk arkitekturen søkte før og etter andre verdenskrig, hvor det moderne samfunnet krevde både vakre, men også funksjonelle løsninger.

Vinnerutkastet tok utgangspunkt i det eksisterende landskapet, hvor Lewerentz konsentrerte seg i første rekke om selve landskapet, samt det klassiske Oppstandelseskapellet fra 1926. Asplund arbeidet i første rekke med de øvrige bygningene, der særlig krematoriet fra 1934-1940 har en sentral plass. Aspelund og Lewerentz utviklet hele komplekset, fra hele landskapet til den minste detalj. Skogskirkegården ble ferdigstilt i 1940 som en harmonsk enhet mellom natur og arkitektur. 

Oppdraget stilte store krav også med hensyn til å løse de praktiske funksjonene, blant annet skulle anlegget baseres på kremasjon i stedet for begravelse. Krematoriet med de tre seremonirommene Troens, Håpets og Det hellige korsets kapell ligger i nærheten av Skogskirkegårdens store inngangsparti, hvor også et stort granittkors er fritt plassert på gressplenen. 

Selve gravplassene er ordnet i felter inne i furuskogen, hvor det også er en minnelund. I den søndre del området er det en permanent utstilling om anlegget og de to arkitektene. 

Av de mange kjente svensker som er begravet her, finner vi blant andre Greta Garbo, Lennart Skoglund, Ivar Lo-Johansson, Gunnar Asplund, Birgit Cullberg, Lars Gullin, Jan Johansson, Gunnar Wiklund, Tim Bergling og Per Yngve Ohlin.

Skogskirkegården ble ført inn på verdensarvlisten i 1994 med følgende begrunnelse: «Skogskirkegården er et fremstående eksempel på hvordan arkitektur og et formgitt kulturlandskap fra vårt århundre smeltes sammen  til en kirkegård. Denne skapelsen har hatt en stor innflytelse på utformningen av kirkegårder i hele verden.».

Se også 
 Skogskyrkogården tunnelbanestasjon

Eksterne lenker 
 
 Panoramavisning av Skogskirkegården
 Riksantikvarieämbetets side om Skogskirkegården

Skogskirkegården
Gravlunder i Sverige
Jabberwocky

Jabberwocky er et nonsensdikt av den engelske barnebokforfatteren Lewis Carroll (1832–1898) som handler om monsteret Jabberwock. 

Diktet finnes i boka Gjennom speilet (Through the looking-glass, 1871); oppfølgeren til Alice i Eventyrland, 1865).

Diktet er ved sitt fantasirike og friske språk en favoritt blant oversettere. Mange ord i diktet er nydannede for diktet, og gir i beste fall assosiativ mening. Norske oversettelser ved bl.a. Zinken Hopp (Dromeparden, 1946), Henning Hagerup (Jabbervakken), Karin Gundersen (Javraljaussir) og Knut Johansen (Kvadet om Jabberokk)

Referanser 

Engelske dikt
Britiske barnebøker
Bøker fra 1871