alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
IBergen.no

iBergen.no var en nettavis i Bergen i Hordaland og ble etablert 14. august 2005. Den sluttet å publisere saker i oktober 2009.

Nettavisen hadde et tett samarbeid med TV 2 og Nettavisen. Avisens første redaktør og gründer var Henrik Færevåg og utgiverselskapet er iMedium. Søsternettavisen iOslo.no ble etablert 11. september 2006. Åtte journalister arbeidet for de to nettavisene foruten frilansere.

Eksterne lenker 
 iBergen

Norske nettaviser
Aviser etablert i 2005
Aviser nedlagt i 2009
Despoti

Despoti (fra gresk: δεσποτεία, despoteia) er en styreform hvor statslederen (despoten) eneveldig selv styrer grensene for sin egen maktutøvelse og kan styre alt etter egne interesser. Med denne makten kan statslederen selv definere hva som er rett og galt (rettigheter og lover). Han/hun kan også definere staten eller området han/hun har makten over for hva han/hun vil, dermed trenger området ikke defineres som et despoti. En stat eller et område kan også bli definert som et despoti selv om det ikke er det, når noen har interesse av det, på lik linje som når et despoti ikke defineres som et despoti når det er det.

Styreformer
Aleksandr Litvinenko

Aleksandr Valterovitsj Litvinenko (russisk: Александр Вальтерович Литвиненко, født 30. august 1962 i Voronezj i Russland i Sovjetunionen, død 23. november 2006 i London) var tidligere oberstløytnant i den russiske sikkerhetstjenesten FSB, men hoppet av til Storbritannia i 2000, hvor han fikk politisk asyl, og ble britisk statsborger i oktober 2006. Han hadde markert seg som en skarp kritiker av Russlands president Vladimir Putin.

Liv og virke

Bakgrunn
Litvinenko tok eksamen fra militærhøyskolen i Vladikavkaz og ble vervet av KGB i 1986. Hans fremste oppgaver var å infiltrere organisert kriminalitet og utrede korrupsjon.

Regimekritiker 
I 1998 framsto han sammen med flere maskerte personer der de kritiserte FSBs ledelse som på dette tidspunkt var Vladimir Putin. Han kalte FSB en «bandittorganisasjon» som strebet etter å gagne sine sjefers interesser og ikke Russlands interesser. Litvinenko ble kort etter dette fengslet, og ble etterpå ilagt reiseforbud. Han klarte imidlertid, selv om han ikke hadde noe pass, å ta seg ut av Russland til Tyrkia i 1999.

Han emigrerte i 2000 til Storbritannia og søkte politisk asyl. Han ble regimekritiker i eksil, og i boken Blowing up Russia fra 2002 anklaget han og medforfatteren Jurij Felsjtinskij den russiske sikkerhetstjenesten for å under høsten 1999 ha sprengt flere leiegårder i Russland for å gi skylden til tsjetsjenske terrorister og dermed få en foranledning til å innlede krigshandlinger mot Tsjetsjenia. Denne konspirasjonsteorien bygger for det meste på at man den 23. september 1999 oppdaget noen sekker med sprengstoff av en type som var brukt av FSB i en kjeller til et bostedshus i Rjazan, der en sprengning således kunne unngås.

Han ble britisk statsborger i oktober 2006. Litvinenko kritiserte Vladimir Putins styre, særlig angående Tsjetsjenia.

Forgiftning 
Avisen The Sunday Times rapporterte 19. november 2006 at Litvinenko var blitt forgiftet og kjempet for livet på et sykehus i London med store mengder av tungmetallet thallium i kroppen. Senere er det kommet fram at han ble forgiftet av Polonium-210, et stoff som sender ut alfastråling.

På den tid da Litvinenko ble forgiftet i London interesserte han seg for mordet på en annen kritiker av Vladimir Putins regime, journalisten Anna Politkovskaja. Forgiftningen skal angivelig ha funnet sted under et møte med en kontakt som hadde hevdet å ha opplysninger om drapet på henne. Fra sin sykeseng dikterte Litvinenko den 21. november en uttalelse som anklaget Vladimir Putin for forgiftningen.

Hendelsen skapte sterk oppsikt verden over. Da Russland i juli 2007 avviste Storbritannias utleveringskrav på den tidligere KGB-agenten Andrej Lugovoj for drapet på Litvinenko, ble fire russiske diplomater utvist fra Storbritannia.

Litvinenko konverterte til islam før han døde.

Referanser

Eksterne lenker 
 Russia warns UK over expulsions BBC-artikkel, 17. juli 2007
 Alexander Litvinenko BBC-artikkel, 24. november 2006
 Andrei Lugovoi – The ex-KGB man accused of murder BBC-artikkel, 31. mai 2007

Russiske offiserer
Personer fra Voronezj
Fødsler i 1962
Dødsfall i 2006
Skinny Puppy

Skinny Puppy er et canadisk syntband i genren industrial. Det ble startet i 1982 i Vancouver i Britisk Columbia av cEvin Key (Kevin Crompton), Nivek Ogre (Kevin Ogilvie) og teknikeren/produsenten Dave ”Rave” Ogilvie.

Diskografi
 Back and Forth (Utgitt på kassett)
 Remission
 Bites
Mind: The Perpetual Intercourse
Cleanse Fold and Manipulate
VIVIsectVI
Ain't It Dead Yet? (live)
Rabies
Twelve Inch Anthology
Too Dark Park
 Last Rights
 Back and Forth Series 2 (Gjensluppet på cd)
Brap: Back and Forth Series 3 & 4 (3: livematerial, 4: fra ”arkivet”)
The Process
The Singles Collect
 B-Sides Collect
Doomsday: Back and Forth Series 5 (live fra ”Doomsday Festival reunion show”)
Puppy Gristle (fra et begrenset opplag)
 Back and Forth Series 6 (begrenset opplag)
 The Greater Wrong of the Right

Eksterne lenker 
 
 
 
 Skinny Puppy News
 Subconscious Studios
 ohGr

Skinny Puppy
CEvin Key

cEvin Key, aka Kevin Crompton (født 13. februar 1961 i Vancouver) er en artist som sammen med  Nivek Ogre er skaper av industrial-bandet Skinny Puppy.

Diskografi (solo) 
 Music for Cats (1998)
 Ghost of Each Room (2001)
 The Dragon Experience (2003, med Ken Marshall)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 Subconscious Studios

Canadiske musikere
Personer fra Vancouver
Shohreh Aghdashloo

Shohreh Aghdashloo (persisk: شهره آغداشلو, født 11. mai 1952 i Teheran i Iran) er en iransk-amerikansk filmskuespiller.

I 2003 var hun Oscar-nominert for beste birolle som «Nadereh 'Nadi' Behrani» i filmen Hus i sand og skodde (House of Sand and Fog) der hun spilte mot blant andre Ben Kingsley og Jennifer Connelly.

Filmografi (utvalg)

Eksterne lenker 
 

Iranske skuespillere
Skuespillere fra USA
Personer fra Teheran
Avicii Arena

Avicii Arena, også kjent som Globen, er en arena i bydelen Johanneshov i Stockholm. Den ble innviet 19. februar 1989 og var frem til 2021 kjent under navnene Globen Arena og Ericsson Globe. I mai 2021 skiftet arenaen navn til Avicii Arena, oppkalt etter den avdøde svenske DJ-en Avicii.

Konstruksjon 
Den kulerunde bygningen måler 110 meter i diameter og er 85 meter høy, og er bygd i stål, betong og glass. Konstruksjonen bæres oppe av 48 bøyde stålpilarer. Bygningen og området omkring er tegnet av Berg Arkitektkontor AB.

Maksimal spilleflate er 45 × 75 meter med 7000 tilskuerplasser. Under ishockeykamper er det plass til rundt 14 000 tilskuere, og ved sceneshow til rundt 16 000. Publikumsrekorden ble satt under en Bruce Springsteen-konsert, som hadde 16 337 tilskuere i 1992.

Den 19. mai 2021 skiftet arenaen navn til Avicii Arena, etter DJ-en Avicii som tok sitt eget liv i 2018. Navneskiftet ble gjort for å hedre den avdøde musikeren og sette fokus på psykisk helse.

Bruk 
Globen er en nasjonalarena. Det avholdes et stort antall idretts- og musikkarrangementer. Globen har også vært hjemmebane for ishockeylagene AIK og Djurgården Hockey. Siden høsten 2008 har ingen klubblag Globen som fast hjemmebane.

Pave Johannes Paul II feiret messe i arenaen i 1989 og var den første paven som har gjort dette i Sverige.

Finalen i Eurovision Song Contest 2000 og 2016 ble arrangert i arenaen.

Arenaen ble også brukt under Ishockey-VM 2013.

Skyview 
I februar 2010 ble det åpnet en kabelbane med navnet Skyview på utsiden av arenaen og denne løfter besøkende til toppen av hallen, hvor det er en uhindret utsikt til hele Stockholm. Hver av de to gondolene har plass til 16 passasjerer som blir løftet 113 meter over havet, og det skal ikke være noen tilsvarende konstruksjon noen andre steder i verden.

Se også 
 Globen tunnelbanestasjon

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Globenarenorna 

Byggverk i Stockholm
Ishaller
Idrettsanlegg i Sverige
Eurovision Song Contest-arenaer
Martin Schongauer

Martin Schongauer (født omkring 1450 i Colmar, død 2. februar 1491 i Colmar) var en tysk maler og gravør. Schongauer var i hovedsak virksom i Colmar. Hans grafikk utøvde en stor innflytelse på Dürer og på den grafiske teknikkens utvikling i Tyskland.

Liv og virke

Bakgrunn 
Martin Schongauer var sønn og elev av guldsmeden Caspar Schongauer og utdannet seg i tilslutning til nederlandsk kunst, særlig Rogier van der Weyden, hvis verker han kanskje har sett i Nederlandene og i Beaune i Frankrike.

Kunstner 
Der finnes bare ytterst få holdepunkter til opplysning om hans liv og datering av hans verker. Det store maleri Madonna im Rosenhag i museet i Colmar er på baksiden troverdig datert 1473. Foruten dette tilskrives ham av stilistiske grunner et mindre antall malerier, som hverken er signerte eller daterte, således madonnabilder i München og Wien og Kristi Fødsel i Berlin. 

Berømt er han særlig blitet ved sin virksomhet som kobberstikker. Der kjennes i alt 115 blader av ham, alle signerte med hans forbokstaver men intet datert. Ved i ytre kjennetegn — formen av bokstaven M i signaturen — og stilistiske, kan rekkefølgen av stikkene imidlertid noenlunde fastsettes. De eldste går sannsynligvis tilbake til slutten av 1460-årene. Til dem hører Madonna kronet av engler (Max Lehrs 40), Markedsreisen (Lehrs 90), Den hellige Antonius (Lehrs 54), Madonna med papegøyen (Lehrs 37) og fire blader av et Marienleben (Lehrs 5—7, 16), deriblant det meget virkningsfulle av Marias død. Deretter følger blant annet hans største blad, Gangen til Golgata (Lehrs 9), en rekke scener av Kristi liv (Lehrs 17, 18, 4, 8, 15), en apostelrekke (Lehrs 41—52); endelig regnes til hans senere og seneste blader blant annet Den hellige Agnes (Lehrs 67), Den hellige Laurentius (Lehrs 61) og Forkynnelsen (Lehrs 2—3).

Martin Schongauer er en typisk representant for den sengotiske stil i annen halvdel av det 15. århundre. Med dens blanding av naturalisme og en sirlig og presiøs form, særlig fremtredende i den meget maniererte behandling av draperiene med de utallige folder og bukler. Trangen til å gi livfulle, virkelighetstro bilder viser seg ikke alene i de morsomme folkelivsblader, men gir seg også noe pågående uttrykk i de religiøse skildringer; den enkle, storladne stemning som finnes både i den kunst som ligger forut for ham, og i den som følger umiddelbart etter, kan han ikke fastholde; men det er ofte i hans skikkelser en stor ynde og overordentlig følelsesfullhet. Dessuten er han teknisk sett en av sin tids beste kobberstikkere — det viser seg blant annet i hans glimrende ornamentblader — og er særlig i de senere blader nått til stor fasthet og kraft i figurfremstillingen.

Referanser

Litteratur 
 Hans Wendland, Martin Schongauer als Kupferstecher, Berlin, 1907
 Max Lehrs, Martin Schongauer, Nachbildung seiner Kupferstiche, Berlin, 1914 
 Jakob Rosenberg, Martin Schongauer Handzeichnungen München 1923
 Max J. Friedländer, Martin Schongauer Bibliothek der Kunstgeschichte, bind 42, Leipzig, 1922 
 Max Lehrs, KATALOG DER KUPFERSTICHE MARTIN SCHONGAURERS, Wien, 1925

Eksterne lenker 
 
 

Tyske malere
Personer fra Colmar
Laila Goody

Laila Elin Goody (født 22. mars 1971) er en norsk skuespiller.  Hun ble utdannet ved Statens teaterhøgskole fra  1991 til 1994. Hun er gift med den norsk skuespilleren Anderz Eide, og var tidligere gift med skuespilleren Jan Sælid.
Hun er kjent fra en rekke norske filmer og TV-produksjoner. Hun fikk Gullruten 2002 i klassen beste kvinnelige TV-skuespiller for Rosmersholm og Gammleng-prisen i klassen skuespiller i 2004.

Hun vant i 2003 Heddaprisen for «fremragende sceneprestasjon» for rollen som Cathrine i Bevis av David Auburn på Trøndelag Teater.

Laila Goody er fra Kalhammaren i Stavanger og var elev ved Stavanger katedralskole.

Filmografi

Filmer 
 Markus og Diana (1996) - Diana
 Maja Steinansikt (1996) - Birgitte
 1732 Høtten (1998) - Victoria
 Ballen i øyet (2000) - Denise Larsen
 Rosmersholm (2001) (TV-film) - Rebekka West
 Jonny Vang (2003) - Tuva
 Den som frykter ulven (2004) - Sara Rask, Psykolog ved Lindberg psykiatriske sykehus
 Bølgen (2015) - Margot Valldal, senterleder ved Geiranger skredsenter
 Prosjekt Z (2021)
 HAN (2021)

TV-serier 
 Hotel Oslo (1997) - Sara
 Fox Grønland (2001) 
 Lekestue (2002) - Noras mor
 En udødelig mann (2006) - Else Sofie
 Kodenavn Hunter (2007) - Carina Bredesen
 Som du ser meg (2012) - Lise Gundersen 
 Neste sommer (2015-2016) - Vigdis, Terjes eks-kone
 Mammon (2016) - Gunn Høgh 
 ZombieLars (2017) - Torill 
 Valkyrien (2017) - Grethe
 Lykkeland (2018/2022)
 Aldri voksen (2020-2021) - Rakel

Priser 
 2001: Per Aabels ærespris
 2001: Nominert til Amandaprisen 2001 i klassen beste kvinnelige skuespiller for Rosmersholm
 2002: Radioteatrets Blå fugl
 2002: Gullruten 2002 i klassen beste kvinnelige TV-skuespiller for Rosmersholm
 2003: Heddaprisen for rollen som Cathrine i Bevis
 2004: Gammleng-prisen
 2013: Nominert til Kanonprisen 2012 i klassen beste kvinnelige hovedrolle for Som du ser meg
 2013: Amandaprisen 2013 i klassen beste kvinnelige skuespiller for Som du ser meg
 2020: Heddaprisen i klassen beste kvinnelige medspiller for rollen som Irina i Måken

Referanser

Eksterne lenker 
 Laila Goody hos Filmweb
 nationaltheatret.no: Laila Goody
 

Norske skuespillere
Skuespillere ved Nationaltheatret
Vinnere av Gullruten for beste skuespiller
Amandaprisen 2013
Amanda for beste kvinnelige hovedrolle
Fødsler i 1971
Personer fra Stavanger kommune
Wilhelm Christophersen

Wilhelm Christopher Christophersen (født 15. desember 1832 i Brevik, død 26. juli 1913) var en norsk jurist, diplomat og politiker (V). Han var utenriksminister i Gunnar Knudsens første regjering 1908–1910.

Christophersen ble cand.jur. i 1859. Han tjenestegjorde i den norsk-svenske utenrikstjenesten, og var sentral i utarbeidelsen av «lov om konsulatvæsen» – loven som bidro til unionsoppløsningen i 1905. 

Christophersen var den første utenriksministeren som tok i bruk Parkveien 45 (Villa Parafina) som utenriksministerbolig, før dette år var bygningen statsministerbolig.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske utenriksministre
Venstre-statsråder
Norske statsråder 1905–1940
Norske jurister
Personer fra Porsgrunn kommune
Johannes Irgens

Johannes Irgens (1869–1939) var en norsk diplomat, jurist og politiker (H). Han var Norges utenriksminister i to regjeringer fra 1910 til 1913, ambassadør 1905–10 og 1916–39, og amtmann i Hedmark 1914–16. Den lengste delen av sin virksomhet hadde han som ambassadør i Roma fra 1922 til 1939.

Liv og virke 
Han var sønn av dosent Marcus Fredrik Irgens og Julie Martine Nicoline Dyrgreen. Faren var dosent ved Landbrukshøyskolen i Ås, og døde da Johannes var syv år. Familien flyttet da til Oslo. I 1887 ble han student fra Oslo katedralskole, studerte deretter jus ved universitetet i Kristiania, og ble cand.jur. i 1892. Den 9. november 1892 giftet han seg med Minda «Lilla» Marie Gulbranson (1872-1938), datter av Minda Ramm Juell (1844-1913) og godseier cand.jur Carl August Gulbranson (1831-1910). Johannes og Lilla Irgens fikk tre sønner, blant dem diplomaten Francis Irgens og den katolske presten Henrik Irgens.

I årene 1892 til 1895 var Irgens attaché med konsulatstipend i Bordeaux og senere i Antwerpen. Fra 1895 arbeidet han som advokat, og ble høyesterettsadvokat i 1900. Han var formann i Det Norske Studentersamfund i 1897. I 1905 gikk han i diplomatisk tjeneste igjen, først som norsk sendemann i USA, og fra høsten som Fridtjof Nansens assistent i London. Nansen trakk seg tilbake i 1908 og Irgens overtok samme år som Norges ambassadør i London.   

Fra 1910 til 1913 var han utenriksminister i først Wollert Konows regjering, deretter i Jens Bratlies regjering. Fra 1916 var han norsk minister i København, og fra 1922 i Roma.

Amtmannen i Hedmark, Gregers Gram, hadde flere internasjonale oppdrag som voldgiftsdommer. I 1914 ble Irgens konstituert amtmann mens Gram meglet i internasjonale bergverkstvister i Marokko. Gram fikk avskjed fra amtmannsstillingen i oktober 1915, og Irgens ble konstituert videre.

Hans memoarer En norsk diplomats liv ble utgitt av sønnen etter hans død.

Som vanlig er i diplomatiet, ble Irgens tildelt en rekke ordener og utmerkelser for sitt virke: 

 1906: ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden
 1909 kommandør med stjerne av St. Olavs Orden
 1930: Kong Haakon VIIs jubileumsmedalje 1905–1930
 Storkors av den danske Dannebrogordenen
 Storkors av den belgiske Leopoldsordenen
 Storkors av den greske Frelserens orden
 Storkors av den italienske Sankt Mauritius' og Sankt Lasarus' orden
 Storkors av den nederlandske Oranje-Nassau-ordenen
 Storkors av den rumenske Stjerneordenen
 Storkors av den britiske Victoriaordenen
 Storkors av den spanske Karl IIIs orden
 1. klasse av den japanske Den oppadstigende sols orden
 Ridder av den svenske Nordstjerneordenen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Norske utenriksministre
Høyre-statsråder
Norske statsråder 1905–1940
Norske diplomater
Norske amtmenn
Fylkesmenn i Hedmark
Norske jurister
Norske høyesterettsadvokater
St. Olavs Orden
Dannebrogordenen
Nordstjerneordenen
Personer fra Ås kommune
Den oppadstigende sols orden
Adelaide Hall

Adelaide Hall (født 20. oktober 1901 i Brooklyn, død 7. november 1993 i London) var en amerikansk-engelsk jazzvokalist, kjent fra et titall musikaler, verdenshits og over 70 plateinnspillinger, i 1991 rangert som den musiker med lengst opptakshistorie.

Hun debuterte i musikalen «Shuffle along» (1921), underholdt på Cotton Club, utviklet sin signaturmelodi i en ordløs (scat-forløper) tolking av Creole love call (fra en turne med Duke Ellington i 1927) og fikk hit'en I can't give you anything but love, baby  fra Broadway-musikalen «Blackbirds» (1928). Hun flyttet til England (1938) initielt for Edgar Wallaces «The sun never sets». Der ble Hall den høyest betalte artist (måling utført 1941) og den første fargede med langtids kontrakt for BBC. Hun var sentral i Francis Ford Coppolas film Cotton Club (1984).

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
 
  greatblackbritons.com med kort biografi

Britiske sangere
Jazzvokalister fra USA
Personer fra New York City
Nils Claus Ihlen

Nils Claus Ihlen (født 24. juli 1855 i Skedsmo, død 22. mars 1925 samme sted) var en norsk venstrepolitiker og bedriftseier.

Liv og virke

Bakgrunn
Nils Claus Ihlen var sønn av brukseier Vincentz Thurmann Ihlen, grunnleggeren av Strømmens Værksted. Han giftet seg med skuespilleren Constance Bruun i 1892 og fikk sønnen Nils N. Ihlen med henne. Ektefellen døde i 1894 og i 1898 giftet han seg på nytt med Henriette Marie Lund. Med henne fikk han blant annet sønnene Joakim Ihlen og Alf Ihlen.

Ihlen tok i 1873 forberedende filosofieksamen ved universitetet i Kristiania. I 1877 var han ferdig diplomingeniør fra Eidgenössische Technische Hochschule Zürich, maskinlinjen.

Karriere
Han var eier av Strømmens mekaniske verksted og støperi fra 1883 til 1908. Han ble utnevnt til utenriksminister i Gunnar Knudsens andre regjering i 1913 og hadde denne stillingen til 1920. Dette gjør ham til den fjerde lengst sittende utenriksminister i Norge etter Halvard Lange, Knut Frydenlund og Johan L. Mowinckel. 

Det var som utenriksminister Ihlen ble kjent, særlig gjennom sin innsats for å holde Norge utenom 1. verdenskrig. I månedsskiftet juli-august 1914 ledet han regjeringsarbeidet og forberedte til innkalling av nøytralitetsvakt på kystfestningene og i flåten samtidig som mobilisering ble forberedt - i forkant av krigserklæringene mellom de stridende partene (Andersen, s 150 - 179). Norges nøytralitetspolitikk ble i løpet av verdenskrigen satt på store prøver (Furre, s 73) og Ihlen tilkjennes mye av æren for at Norge ikke ble trukket med i krigen. «Nils Claus Ihlen førte Norge frelst gjennom krigsårene. Det er hans historiske innsats», skrev Erik Colban i 1955. 

I Grønlandssaken  ble navnet hans knyttet til den erklæring han avga i 1919 om at Norge ikke ville legge hindringer i veien for Danmarks suverenitet over Grønland. Erklæringen ble avgitt etter konsultasjoner i regjeringen og med Stortingets utenrikskomite; og var i tråd med de traktater Norge hadde inngått i forbindelse med gjeldsoppgjøret mellom Danmark og Norge i 1819 og i årene etter.  

Ihlen hadde vært sjef for Arbeidsdepartementet 1908–1910, og var en stund i 1918 sjef for industri- og forsyningsdepartementet.

Grav
Nils Claus Ihlen er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.

Referanser

Kilder 
 Roy Andersen: 1914 Inn i katastrofen, Norge og første verdenskrig, Aschehoug, 2014. Oslo. ISBN 978-82-03-29432-7
 Kåre Fasting: Nils Claus Ihlen, Aschehoug, 1955, Oslo.
 Berge Furre: Norsk historie 1905-1940, s 70-84, Det norske Samlaget, 1971. Oslo
 Knut I. Tønsberg: Utenriksministerens legitimasjon, Wienkonvensjonen om traktatretten, artikkel 46 og Ihlen-erklæringen. Jussens Venner Bind XVII, Hefte 4, 1982. Universitetsforlaget, Oslo.

Eksterne lenker 
 
 



Norske utenriksministre
Norske industriministre
Norske arbeidsministre
Venstre-statsråder
Norske statsråder 1905–1940
Ordførere i Skedsmo
Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
Personer fra Skedsmo kommune
T-84

T-84 er en stridsvogn som blir produsert i Ukraina. T-84 er en nyere variant av den sovjetiske T-80UD, som igjen var en videreutvikling av T-64.

Historie og utvikling 
T-84 ble tatt fram på bakgrunn av T-64- og T-80-serien, utviklet av KMDB i Kharkiv.  Et av målene med utviklingsprosjektet var å gjøre Ukrainas våpenindustri uavhengig av den russiske, etter at Ukraina hadde hatt vanskeligheter med å levere tårn til T-80UD til Pakistan.  En av tiltakene er at T-84 har et ukrainskutviklet sveiset tårn for å erstatte det russiske støpte tårnet T-80 hadde.

Ukraina har aktivt markedsført T-84 med flere prototyper demonstrert for utenlandssalg.  Et eksempel er T-84-120 Yatagan, produsert for demonstrasjon for den tyrkiske hæren.

Teknisk 

Vognføreren sitter framme i skroget, med vognkommandøren til høyre og skytteren til venstre i tårnet.

Pansringen er av sveiset stål og forskjellige laminater.  Vogna har også et system, kalt Varta, for optiske mottiltak mot fiendtlig målfinning.  Det består av en laservarsler, infrarøde jammere og et system for å legge røyk eller tåke.

Kanonen er en 125 mm glattløpet kanon av type KBA3 med mulighet til å fyre AT-8 Songster panservernmissiler.  Disse lades av automatladeren på samme måte som vanlige granater.  Kanonen er fullstabilisert, og automatladeren er av karuselltype.  En 7,62 mm mitraljøse er montert koaksialt med hovedskytset, og en 12,7 mm mitraljøse er montert på tårntaket ved vognkommandørens luke.

Motoren er en dieselmotor av type 6TD-2 på 1 200 hestekrefter.  Den er montert bak i skroget sammen med girkassen, som kan være manuell eller automatisk.  Tanker på 700 liter er internt i skroget, med 440 ekstra liter over beltene.  Dette gir en rekkevidde på 400 km på vei.  To tønner med 200 ekstra liter diesel hver kan monteres bak på skroget.

Varianter 
T-84 Oppgradert T-80UD.
T-84U Oppgradert T-84 med pansrede belteskjørt, Kontakt-5 eksplosivt reaktivt panser på tårnet, forbedringer i ildledningssystemet.
T-84 Oplot Nytt tårn i vestlig stil, men fremdeles med 125 mm kanon.  Ammunisjonen i tårnet er beskyttet bak blow-out-paneler og den er skilt fra mannskapsrommet.  Ny type automatlader.  Et lite antall er i tjeneste med den ukrainske hæren.

Kilder 
 Globalsecurity.org om T-84 (lest 15. januar 2007 11:00)

Eksterne lenker 
 
 Bilder og beskrivelse hos army-guide.com (engelsk)

Stridsvogner