alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Villa Porto (Molina di Malo)

Villa Porto i Molina di Malo (Vicenza) er en prosjektert villa av den italienske renessansearkitekten Andrea Palladio. Byggingen av villaen ble startet, men aldri fullført.

De ti uvanlige mursteinssøylene som dominerer den store plassen på gården i Molina til Porto-familien, markerer første delen av ett gigantisk prosjekt som Palladio tenkte ut på vegne av Iseppo Porto. Iseppos navn er skrevet inn på basen for søylene sammen med årstallet 1572. Iseppo var en rik mann fra en av de viktigste familiene i Vicenza. Hans var gift med søster til Adriano og Marcantonio Thiene, som hadde engasjert Palladio til byggingen av Palazzo Thiene. Iseppo selv hadde også selv engasjert Palladio til sitt eget palass i Vicenza tyve år tidligere.

Materiale som finnes i arkiver forteller at disse søylene ikke var ment som en monumental barchessa, slik som ved Villa Pisani i Bagnolo, men til fasaden av selve hovedbygget. De korintiske søylene ville nådd over 13 meter. En kvartsirkelformet basis for en portiko var synlig frem til det nittende århundre. Den ville ha bundet sammen hovedbygget med uthusene. Dette minner om to av Palladios prosjekter som heller ikke ble fullført. Villa Mocenigo ved Brenta og Villa Thiehe ved Cicogna. Begge disse er inkludert i Quattro Libri. I planen over Iseppo Portos palass i Quattro Libri har Palladio interessant nok lagt inn en gigantisk sammensatt orden svært nær den ved villaen i Molina.

Iseppo døde i 1580 og det satte en stopper for byggingen av villaen.

Eksterne lenker 
 
 Det internasjonale senter for studier av Andrea Palladios arkitektur  (engelsk og italiensk)

Verdensarven i Italia
Palladios villaer
Byggverk i provinsen Vicenza
Vinteropptegnelser om sommerinntrykk

Vinteropptegnelser om sommerinntrykk (russisk: Зимние заметки о летних впечатлениях) er en reiseskildring av Fjodor Dostojevskij utgitt i 1863. Den ble utgitt i februar 1863 i tidsskriftet Vremya (Tiden). Artikkelen skildrer Dostojevskijs reiser i Vest-Europa, blant annet omtales Paris, Berlin og Firenze. Dostojevskij dro til Vesten for å få behandling, og under oppholdet iakttok han omgivelsene og særlig menneskene han møtte. Dostojevskij gir en svært kritisk karakteristikk, særlig av Frankrike og dets innbyggere.

Reiseskildringer
Bøker fra 1863
Russiske bøker
Mednogorsk

Mednogorsk (russisk: Медного́рск) er en by i Orenburg oblast i Russland. Den ligger 180 km øst for Orenburg. Den ble grunnlagt i 1933 og fikk bystatus i 1939. Innbyggertall: 31 369 (folketelling 2002), 34 095 (folketelling 1989).

Eksterne lenker 
 

Byer i Orenburg oblast
Bosetninger etablert i 1933
1933 i Russland
Byer grunnlagt i 1939
1939 i Russland
Kentucky State University

Kentucky State University  er et delstats-tilknyttet universitet i Frankfort i delstaten Kentucky, USA. Det ble opprettet i 1886 som State Normal School for Colored Persons og er et av de historiske svarte universiteter i USA.

I 1890 ble KSU et land-grant-universitet og har sitt eget kooperative landbrukskontor (cooperative extension program). I 1954 fikk hvite adgang til lærestedet, og i 1972 fikk det full universitetsstatus.

Dagens skoler er:
College of Arts, Social Sciences and Interdisciplinary Studies 
College of Mathematics, Sciences, Technology and Health 
College of Professional Studies 

Ved universitetet var det 2 500 studenter og 192 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 5 378 for studenter folkeregistrert i delstaten. Studiene gis opp til mastergradsnivå.

Eksterne lenker
 

Universiteter i Kentucky
Historiske svarte læresteder i USA
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1886
1886 i USA
Franklin County (Kentucky)
1880-årene i Kentucky
Norfolk State University

Norfolk State University er et delstatseid universitet i Norfolk i delstaten Virginia, USA. Det ble opprettet i 1935 som Norfolk State Unit  av Virginia Union University, og er et såkalt historisk svart lærested. Det ble selvstendig i 1942, og universitet i 1979.

Skolene og avdelingene er:
School of Business 
Center for Entrepreneurship
School of Education 
Center for Professional Development 
School of Liberal Arts 
Army ROTC course
School of Science & Technology 
Center for Materials Research
Navy ROTC course
Center for Biotechnology and Biomedical Sciences 
School of Social Work 
Office of Graduate Studies

Ved universitetet var det 6 238 studenter og 285 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 5 722 for studenter folkeregistrert i delstaten. Studiene gis opp til doktorgradsnivå.

Eksterne lenker
 

Universiteter i Virginia
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1935
1935 i USA
Norfolk (Virginia)
South Carolina State University

South Carolina State University (også kalt SCSU eller SC State) er et delstatseid universitet i Orangeburg i delstaten Sør-Carolina, USA. Det ble opprettet i 1896 som et såkalt historisk svart lærested. Studiene rangeres høyt, og skolepengene er høye til å være delstatsuniversitet.

SC State er delstatens eneste historisk svarte, statsstøttede land-grant-universitet, opprettet som Colored, Normal, Industrial, Agricultural, and Mechanical College of South Carolina under Morrill Act. Under New Deal ble biblioteksbygningen Wilkinson Hall reist med føderale midler.

Skolen var et senter for svart, borgerrettsaktivisme på 1960-tallet, og den 8. februar 1968 bel tre studenter skutt og drept og 27 skadet av delstatspolitiet. Orangeburg-massakren skjedde altså før skytingene på Kent State University og Jackson State.

Den 26. april 2007 foregikk den første demokratiske debatten foran president-nominasjonen ved SC State.

Ved universitetet var det 4 387 studenter og 274 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 7 278 for studenter folkeregistrert i delstaten. Studiene gis opp til doktorgradsnivå. Det gis bl.a utdanning innen kjernefysisk energiteknikk.

Eksterne lenker
 

Universiteter i Sør-Carolina
Historiske svarte læresteder i USA
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1896
Orangeburg County
1896 i Sør-Carolina
Kreti og pleti

Kreti og pleti er et uttrykk som betyr «hvem som helst», «Gud og hvermann».

Opphavet til uttrykket kom opprinnelig en gammel oversettelse av Bibelen, på hebraisk Kĕrethiy og Pĕlethiy, og brukes om to filistinske folkeslag i Kong Davids livvakt som var leiesoldater. De hadde henholdsvis oppgaver som bødler og budbringere.

Begrepet brukes nedlatende da kong David, som var en konge av Israel, benyttet seg av utenlandske leiesoldater som måtte bli belønnet med gaver for å stille opp.

I King James-versjonen av Bibelen er «the Cherethites and the Pelethites» å finne i 2. Samuelsbok 8,18, 15,18, 20,7 og 20,23, 1. Kongebok 1,38 og 1,44 og 1. Krønikebok .18,17.

I de norske oversettelsene fra 1900-tallet og utover brukes bare «livvakten». Livvakten, både kreti og pleti, stod under kommandoen til Benaja, sønn av Jojada.

I den seneste Bibel-oversettelsen fra 2011, brukes ordene Kreterne og Pleterne om folkeslagene.

Referanser

Oldtidens Israel
Hebraiske ord og uttrykk
Andre Samuelsbok
Første kongebok
Første Krønikebok
Rudlå

Rudlå er et område i Stavanger kommune kjent for sine helleristninger. Lars Hertervigs plass ligger ved foten av Rudlåparken. Rudlåparken har store trær som er viktige for områdets grønne preg. Området har gode solforhold og ligger like ved Bjergsted og Gamle Stavanger.

Helleristningsfeltet er relativt lite og er trolig 3000 år gammelt, det vil si at det er fra yngre bronsealder. Feltet ble gjenoppdaget i 1920 og har mange motiver blant annet skålgroper, båter, hjulkors og andre «solskiver». I tillegg finnes her en figur som trolig skal forestille en øks. Slike øksefigurer er svært sjeldne, og i Rogaland finnes de ellers bare på Austre Åmøy.  I Stavanger kommune er det andre store helleristningsfelt fra samme tid både ved Hafrsfjord (Fluberget på Revheim, Aubeberget på Sunde) og på Meling på Austre Åmøy.

Stavangers geografi
Bergkunst i Rogaland
Elia Suleiman

Elia Suleiman (født 1960) er en palestinsk regissør og skuespiller som er mest kjent for filmer som Gud griper inn (2002) og It Must Be Heaven (2019).

Suleiman er født i Nasaret 1960, reiste til London som 17-åring, jobbet svart på studentvisum i New York fra 1982 til 1993 og lærte både skuespilleri og filmproduksjon. Han har lagd filmer siden begynnelsen av 1990-tallet og har siden 1994 vært foreleser i filmkunnskap ved Birzeit University i Palestina.  

Han regidebuterte i 1990 med dokumentaren Introduction to the End of an Argument sammen med Jayce Salloum. Han hadde regien på filmsegmentet Homage by Assassination i 1993-filmen Harb El Khalij... wa baad (The Gulf War... What Next?), som var «Dagbok-film» som var kritisk til Gulfkrigen i 1991. Han spillefilmdebuterte i 1996 med Chronicle of a Disappearance, en film som samme år innbrakte ham "Luigi De Laurentiis Award" ved Filmfestivalen i Venezia. I 2002 vant han både juryprisen og den internasjonale kritikerprisen i Cannes for sin andre spillefilm, Gud griper inn. Han ble også nominert til Gullpalmen. I 2007 regisserte han segmentet Irtebak i den franske filmen Chacun son cinéma. I 2019 hadde han både regi, manus, produsent og spilte hovedrollen i It Must Be Heaven som vant to priser under Filmfestivalen i Cannes og ble nominert til Gullpalmen. 

Han har også produsert, samt skrevet manus til flere av sine filmer. 

Suleiman har vunnet flere internasjonale filmpriser. Han satt i juryen ved Filmfestivalen i Cannes i 2006.

Hans filmatiske stil har ofte blitt sammenlignet med Jacques Tati og Buster Keaton.

Filmografi

Regi 
 It Must Be Heaven (2019)
 Chacun son cinéma (segment "Irtebak") (2007)
 Gud griper inn (Yadon ilaheyya) (2002) 
 Cyber Palestine (kortfilm) (1999) 
 The Arab Dream (kortfilm) (1998)
 Chronicle of a Disappearance (1997) 
 War and Peace in Vesoul (dokumentar) (1997) 
 Harb El Khalij... wa baad (The Gulf War... What Next?) (segmentet kalt "Homage by Assassination") (1993)
 Introduction to the End of an Argument (dokumentar) (1990)

Manus 
 It Must Be Heaven (2019)
Gud griper inn (Yadon ilaheyya) (2002) 
 Cyber Palestine (kortfilm) (1999) 
 Chronicle of a Disappearance (1997)

Produsent 
 It Must Be Heaven (2019)
Gud griper inn (Yadon ilaheyya) (2002) 
 Chronicle of a Disappearance (1997)

Skuespiller 
 It Must Be Heaven (2019)
Chacun son cinéma (segment "Irtebak") (2007)
 Bamako ....Cow-boy (2006)
 Gud griper inn ....E.S. (2002)
 Harb El Khalij... wa baad (The Gulf War... What Next?) (1993)

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Intervju fra 2005 på Youtube

Personer fra Nasaret
Palestinske regissører
Manusforfattere
Filmprodusenter
Skuespillere
G. E. Moore

George Edward Moore, vanligvis kjent som G.E. Moore, (født 4. november 1873 i London, død 24. oktober 1958 i Cambridge) var en fremtredende og innflytelsesrik britisk filosof ved University of Cambridge. Sammen med Bertrand Russell, Ludwig Wittgenstein, og (før dem) Gottlob Frege, var han en av grunnleggerne av den moderne analytiske tradisjonen i filosofi.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Britiske filosofer
Order of Merit
Personer fra London
Fødsler i 1873
Dødsfall i 1958
Aristoteliske filosofer
Nils-Ingar Aadne

Nils-Ingar Aadne (født 10. september 1982 i Andebu, Vestfold) er en norsk standupkomiker og langrennsløper. Aadne begynte med stand-up i 2003, og ble komiker på heltid i 2006. Etter tre år ble han kåret til årets nye stand-up-navn av VG og to år senere ble han nominert til Stå-opp-prisen. Høsten 2007 produserte han sitt første enmannsshow på Papirhuset i Tønsberg; En time o-fag med Nils-I ble ifølge Stand Up Norge mottatt med «svært gode tilbakemeldinger». 

Aadne har samarbeidet med komikere som Dagfinn Lyngbø, Dag Sørås, Thomas Giertsen og Sigrid Bonde Tusvik. Han har vært fast medlem i programmet Komiker i arbeid og som sidekick for Thomas og Harald i Senkveld gjennom fire sesonger på TV 2. Han har også vært panelmedlem i Underhuset og programleder for flere programmer på TV 2, blant annet Underholdningsåret. I tillegg har han gjestet programmer som Roast fra Chat Noir, Nytt på Nytt og Brille.

Aadne vant prisen for årets gjennombrudd under Komiprisen 2011.

Stand-up 
Han begynte med stand-up i 2003. Han har jobbet på heltid som komiker siden 2006 og er i stallen til Feelgood Scene. I 2005, 2006, 2007 og 2009 gjestet han Feelgood Scenes Humorgalla. Høsten 2007 skrev, produserte og gjorde han sitt første helaftens show, «En time o-fag med Nils-I» som ble godt mottatt av publikum.

 2019 – Humorgalla med Else Kåss Furuseth, Tore Sagen, Mathias Luppichini og Paul Myrenhaug. 
2014 – Ego. Soloshow på Centraltheatret og Norgesturné.
2010 – Julelatter 2010. 76 forestillinger på Hovedscenen på Latter med Anne-Kat. Hærland, Dagfinn Lyngbø og Are Kalvø
 2008 – Julelatter 2 på Latter i Oslo. 40 forestillinger med Ørjan Burøe, Jonna Støme og Magnus Jørgensen
 2007 – «En time O-fag med Nils-I» – Latter, Oslo og Papirhuset Teater, Tønsberg
 2007 – Se og Hørs vinterturné med Thomas Brøndbo
 2006 – John Cleese om kreativitet : opptreden i Oslo Spektrum
 2006 – Nykommerturné med Jonas Bergland, Dag Sørås og Sigrid Bonde Tusvik
 2006 – Se og Hør-turné med Gaute Ormåsen

TV 
 2011 – Fast medlem av panelet i Komiker i arbeid på TV 2 (seks programmer)
 2011 – Gjest i programmet Roast fra Chat Noir på TVNorge (to ganger)
 2012 – Fast innspill i talkshowet Senkveld med Thomas og Harald
 2012 – Fast medlem av panelet i Komiker i arbeid på TV 2 (ti programmer)

Regi 
 2008 – re:Revy – UKErevyen 2008 på Norges Handelshøyskole. 21 forestillinger i Aulaen på Norges Handelshøyskole,  publikumere, terningkast 4 i Bergens Tidende og Bergensavisen.
 2007 – Det Norske Russeteater – Askim Russerevy 2007. 5 forestillinger i Askim Kulturhus,  publikummere, terningkast 6 i Smaalenenes Avis.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Stand-Up Norge: Profil Nils-Ingar Aadne
 

Norske komikere
Norske langrennsløpere
Norske teaterregissører
Personer fra tidligere Andebu kommune
Personer fra Sandefjord kommune
Norske standupkomikere
FK Budućnost Podgorica

Fudbalski klub Budućnost Podgorica er en fotballklubb fra Montenegro. Klubben ble stiftet i 1925 i det som da var Kongeriket av serbere, kroater og slovenere. Etter andre verdenskrig byttet klubben navn til Budućnost Titograd, ettersom Podgorica fikk navnet Titograd.
Klubbens største suksess var i 1965 og 1977 da laget nådde finalen i den jugoslaviske cupen. I 1965 ble det tap for Dinamo Zagreb med 2-1, og i 1977 ble Hajduk Split for sterke og vant 2-0 etter ekstraomganger.

Stadion 
Klubben spiller sine hjemmekamper på Stadion Pod Goricom i Podgorica. Kapasiteten er 17 000. Dette er det største stadion i Montenegro, og landslaget spiller sine hjemmekamper her.

Meritter 
 Montenegrinsk 1. divisjon: (5) 2007–08, 2011–12, 2016–17, 2019–20, 2020–21
 Kup Crne Gore: (4) 2012–13, 2018–19, 2020–21, 2021–22

Kjente spillere 
 Predrag Mijatović
 Branko Brnović
 Dejan Savićević
 Anto Drobnjak
 Igor Burzanović
 Dragoje Leković

Eksterne lenker 
 

Fotballag i Montenegro
Podgorica
Fotballag etablert i 1925
ToTheGame

ToTheGame er en spillside som ble startet 1. september, 2001. Siden fungerer som en spillportal med lenker til andre spillsider der man kan finne nyheter, intervjuer, anmeldelser, sniktitter, videoer og skjermbilder. Siden fungerer også som en database for utgivelsesdatoer for spill som blir sluppet i USA, Storbritannia, Skandinavia og Europa. I 2007 ble det fastslått at databasen består av over 7000 titler til alle de store plattformene, PC, PlayStation 2, Xbox, GameCube, PlayStation 3, Xbox 360, Wii, PlayStation Portable og Nintendo DS.

Eksterne lenker
 ToTheGame.com

Videospillnettsteder
Etableringer i 2001
Kamysjin

Kamysjin (russisk: Камы́шин) er en by i Volgograd oblast i Russland. Den ligger på vestre bredd av Volgograd-reservoaret i Volga, ved munningen av elva Kamysjinka, rundt 170 km nord for Volgograd.

Kamysjin ble grunnlagt i 1667 på venstre bredd av elva Kamysjinka. I 1710 ble alle innbyggerne flyttet til festningen på motsatt bredd av elva. Denne bosetningen ble kalt Dmitrijevskij. I 1780 endret de navnet til Kamysjin. På 1800-tallet ble Kamysjin en handelsby med sagbruk og vindmøller. Den var tidligere kjent for sin handel med vannmeloner.

Demografi 
Befolkningsutvikling:
{| class="wikitable"
|-
! År || Folketall || Kilde
|-
| 1959 || align=right | 56 511 || Folketelling 1959
|-
| 1970 || align=right | 97 242 || Folketelling 1970
|-
| 1979 || align=right | 111 565 || Folketelling 1979
|-
| 1989 || align=right | 122 463 || Folketelling 1989
|-
| 2002 || align=right | 127 891 || Folketelling 2002
|-
| 2010 || align=right | 119 565 || Folketelling 2010
|}

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Volgograd oblast
Byer ved Volga
Bosetninger etablert i 1667
Volzjskij

Volzjskij (russisk: Во́лжский) er en by i Volgograd oblast i Russland. Den ligger på østbredden av elva Volga og dennes forgrening Akhtuba, rundt 20 kilometer nordøst for Volgograd. 

Det fantes ingen befolkning på stedet til dagens by før på 1700-tallet. De første nybyggerne var flyktninger som kalte seg bezrodnje (russisk: безродные – «uten slekt»), og landsbyen de dannet fikk navnet Bezrodnoje. I 1720 beordret Peter den store byggingen av en statlig silkefabrikk på stedet, etter at han hadde lagt merke til de rike morbærskogene i området.

Bosetningen Volzjskij ble registrert i 1952, og den hadde da en befolkning på rundt 10 000. I 1954 fikk bosetningen bystatus. Den største økningen i befolkning kom med byggingen av Volga vannkraftverk.

Byen ble bygget av sivile fanger som ble belønnet med hus eller leiligheter ved endt soning. Volzjskij ble planlagt med leilighetsblokker som ble vinklet for å dempe de hete sommervindene fra steppene. 

Byens industri består, foruten vannkraftverket Volga GES, av metallindustri og kjemisk industri.

Demografi 
Befolkningsutvikling:
{| class="wikitable"
|-
! År || Folketall || Kilde
|-
| 1959 || align=right | 66 965 || Folketelling 1959
|-
| 1970 || align=right | 142 058 || Folketelling 1970
|-
| 1979 || align=right | 209 150 || Folketelling 1979
|-
| 1989 || align=right | 268 842 || Folketelling 1989
|-
| 2002 || align=right | 313 169 || Folketelling 2002
|-
| 2010 || align=right | 314 255 || Folketelling 2010
|}

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Volgograd oblast
Byer ved Volga
Bosetninger etablert i 1951
1951 i Russland
Helan og Halvan

Helan og Halvan er opprinnelig den svenske benevnelsen på komikerparet Laurel and Hardy, som bestod av engelskmannen Stan Laurel (1890–1965), «Halvan», og den amerikanske tungvekteren Oliver Hardy (1892–1957), «Helan». De hadde begge spilt i film en årrekke da de først opptrådte som komikerpar i 1927. De to første årene medvirket de i korte stumfilmer, fra og med 1929 tok talefilmen over og i 1931 ble deres første helaftens film produsert. Laurel og Hardy var svært populære verden over på 1930-tallet, og nyter fortsatt stor popularitet takket være visninger på TV.  Totalt medvirket paret i over hundre filmer sammen, både korte og lengre filmer. Blant Laurel og Hardys mest kjente filmer tilhører Liberty (1929), The Music Box, som ble tildelt en Oscar for beste kortfilm i 1932, og langfilmene Way Out West (1937) og A Chump at Oxford (1940).

Filmene deres ble produsert hos Hal Roach Studio 1927-40, deretter hos 20th Century Fox 1941-45. Hos Roach fikk Stan Laurel og Oliver Hardy relativt stor kunstnerisk frihet, og særlig Laurel er beskrevet som selve "drivkraften" bak filmene deres; han fungerte både som assisterende manusforfatter og regissør, selv om dette sjelden anerkjentes i rulletekstene. Da komikerparet gikk over til Fox i 1941 ble de imidlertid fratatt mye av sin tidligere kunstneriske frihet, og filmene deres fra denne perioden regnes gjerne som mindre inspirerte enn Roach-filmene. Da kontrakten med Fox utløp i 1945 så det ut som Laurel og Hardys tid på film var forbi; i årene som fulgte opptrådte de i stedet sammen på scenen ved ulike anledninger. En siste film, Atoll K (også kalt Utopia), så likevel dagens lys i 1951, innspilt i Frankrike. Denne siste filmen ble dårlig mottatt, og Stan Laurel skal selv ha vært svært misfornøyd med den. Utover 1950-tallet ble det planlagt en gjenforening av komikerparet i form av en TV-serie, men dette ble aldri realisert, delvis på grunn av Oliver Hardys da sviktende helse.

Helan og Halvan ble også populære som tegneseriefigurer; tegneseriebladet Helan & Halvan ble utgitt i Norge i en 24-årsperiode, fra 1963 til 1987. Mange forskjellige tegnere sto bak tegneserien i årenes løp.

Filmografi (utvalg)

På andre språk (utvalg) 
I originalversjonen kalles hovedpersonene «Stan & Laurel». I Sverige og Norge er de kjent som «Helan og Halvan», og de figurerer under andre navn i en rekke andre språk og land.

Referanser

Eksterne lenker
 

Humorgrupper
Komikere fra USA
Georges Méliès

Georges Méliès, egentlig Marie-Georges-Jean Méliès, (født 8. desember 1861 i Paris, Frankrike, død 21. januar 1938 i Paris) var en fransk illusjonist og filmskaper. Han skal ha regissert 531 kortfilmer mellom 1896 og 1913, filmer med en spilletid på fra 1 til 40 minutter. Méliès regnes av mange som fiksjonsfilmens opphavsmann.

Liv og virke 

Georges Méliès var en filmpioner som utviklet en rekke tekniske og fortellermessige nyvinninger i den tidlige filmkunsten. Det var spesialeffekter som stop trick (plutselige forsvinninger), dobbelteksponeringer, time-lapse (tidskonsentrasjon), gradvise overganger mellom scener og håndkolorering. To av hans mest kjente  stumfilmer er Reisen til månen (Le Voyage dans la Lune, 1902) og den 24 minutter lange Den umulige reisen (Le Voyage à travers l'impossible, 1904). Begge inneholder beretninger om merkelige og surrealistiske reiser inspirert av forfatteren Jules Verne og Méliès' eget «magiske teater» med automater og illusjonstriks. Méliès omtales ofte som den første science fiction-regissøren, selv om handlingene nok ligger nærmere fantasy-sjangeren. Hans tre minutter lange, humoristiske Le Manoir du diable fra 1896 regnes som verdens første skrekk- og vampyrfilm.

Bok og film basert på Méliès' liv og virke 
Georges Méliès' liv og verk skildres i barneromanen Oppfinnelsen av Hugo Cabret (2008) av Brian Selznick. Boka ble filmatisert i 2011. Den norske filmtittelen er Hugo Cabret.

Filmografi i utvalg 
 1896: Le Manoir du diable
 1896: Dix chapeaux en 60 secondes
 1896: Séance de prestidigitation
 1896: Escamotage d’une dame au théâtre Robert Houdin
 1898: Illusions fantasmagoriques
 1898: Arrivée d’un train - Gare de Joinville
 1899: Danse du feu
 1900: Jeanne d’Arc
 1902: Reisen til månen (Le Voyage dans la Lune)
 1903: Illusions funambulesques
 1904: Den umulige reisen (Le Voyage à travers l'impossible)
 1906: Le Rastaquouère Rodriguez y Papaguanas
 1907: Le Tunnel sous la Manche ou le Cauchemar franco-anglais
 1909: Le Papillon fantastique

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Franske regissører
Personer fra Paris
Stumfilmregissører
Arild Tandberg

Arild Tandberg (født 1950) er en norsk ølbrygger. Han vant førstepremie i NM i ølbrygging for beste lyse lager med «Stare Plzn» i april 2008. Han fikk en andreplass  med «Sterk Bitter» i klassen lys ale.

275 tilstedeværende voterte frem sine favoritter blant nitten ulike typer hjemmebryggede fatøl. Samtidig foretok dommerpanelet en vurdering av et større antall innsendte flaskebrygg i fem ulike klasser.

Referanser 

Bryggere
Personer fra Lillehammer kommune
Acácio da Silva

Acácio da Silva Mora (født 2. januar 1961 i Montalegre, Portugal) er en tidligere portugiskisk profesjonell landeveissyklist. 

I løpet av hans karriere, fra 1982 til 1994, vant han flere etapper i Tour de France og Giro d'Italia, og hadde også den gule trøya i fire dager under Tour de France i 1989. I 1991 vant han spurtkonkurransen sammenlagt i Vuelta a España, uten å tatt en eneste etappeseier. Han ble portugisisk mester i landeveisritt i 1986.

Eksterne lenker 
 

Portugisiske syklister
Personer fra distriktet Vila Real
Fødsler i 1961
Etappevinnere i Giro d'Italia
Etappevinnere i Tour de France