alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Klingon

Klingon (på klingon tlhIngan Hol) er et kunstig språk laget av lingvisten Marc Okrand for filmselskapet Paramount Pictures til filmen Star Trek III: The Search for Spock (1984)

Etter at filmen kom, ga Okrand ut The Klingon Dictionary (1985), som også inneholder en beskrivelse av språket. Paramount gjør krav på opphavsrett for bl.a. ordlista.

Seinere har en del trekkies forsøkt å lære seg klingon og snakke språket.

I science-fiction serien Star Trek og de tilhørende spillefilmene brukes det av klingonene, en art romvesener.

Okrand lagde språket i formen Objekt Verb Subjekt for at det skulle virke mer utenomjordisk. Han brukte lyder fra amerikanske indianerspråk som er ukjent i de fleste vestlige språk, for å få Klingon til å lyde uvanlig. I motsetning til de fleste kunstige språk som bygger på en ide om en eller annen praktisk nytte, er klingon konstruert av estetiske grunner, for å virke merkelig og kanskje brutalt.

Klingon blir noen ganger omtalt som «klingonese», men blant de som snakker klingon i den virkelig verden, brukes dette ordet helst om et annet klingonspråk som er beskrevet i John M. Fords Star Trek-romaner som klingonaase.

Klingon har ISO 639-koden tlh.

Gilgamesj-eposet og to verker av William Shakespeare, Hamlet, Prince of Denmark (Qo’noS ta’puq, *Hamlet* lotlut Hamlet, prins av Danmark) og Much ado about nothing (paghmo’ tIn mIS – Stor ståhei for ingenting) er oversatt til klingon.

Klingon er det mest kjente eksemplet på et planspråk som er laget av kunstneriske grunner, for å skape stemning og atmosfære i et fiksjonsverk. Det er nok også det fiksjons-språket som har fått flest brukere ute i den virkelige verden.

De som virkelig behersker klingon, er likevel svært få, sjøl sammenliknet med nokså ubetydelige, kunstige internasjonale hjelpespråk, og kan i høyden reknes til å være noen få titall.

Noen moderne myter om klingon, som at klingon har større utbredelse enn esperanto (som har minst noen hundre tusen aktive brukere), har ingenting med virkeligheten å gjøre. Det har nok heller ikke historiene om barn som har vokst opp med klingon som førstespråk.

En Wikipedia på klingon blei stengt av Wikipedia Foundation høsten 2005. Før stengninga kom den opp i 69 artikler.

Grunnene som blei oppgitt, var at klingon er et fiksjonsspråk og at det ikke fins noe virkelig språksamfunn som bruker klingon.

Paramounts krav til copyright på språket kan nok også ha vært et problem.

Se også

 Planspråk: definisjoner

Eksterne lenker 
 Klingon Language Institute

Klingon
Agglutinerende språk
Edmund Burke

Edmund Burke (født  i Dublin, død 9. juli 1797 på Gregories nær Beaconsfield i England) var en britisk politiker og politisk filosof. Han regnes som konservatismens grunnlegger. Burke tilhørte det britiske partiet whigene (et mer liberalt parti enn toryene).

Bakgrunn og virke 
Burkes ideer skiller seg fra andre ideologer, siden han egentlig ikke konstruerte noen ny ideologi. Han fastslo i stedet noen prinsipper (de fleste har blitt stående) som etterkommere viderebygde konservatismen på. Hovedverket til Burke var Betraktninger over revolusjonen i Frankrike (originalens tittel: Reflections on the Revolution in France) (1790).

Burke støttet, i motsetning til flesteparten av sine samtidige landsmenn, den amerikanske revolusjon. Han mente at det var den britiske kongen som hadde angrepet amerikanernes rettigheter.

Under den franske revolusjonen noen få år senere, hadde Burke (ifølge mange) derimot helt motsatt holdning. Nå var han en ivrig motstander av de revolusjonære og deltok i den såkalte revolusjonsdebatten.

Den endrede holdningen begrunnet Burke med at de franske revolusjonære, i motsetning til amerikanerne, ville kullkaste hele staten og bygge opp noe nytt. En slik holdning strider med konservatismens grunndoktriner; evolusjon fremfor revolusjon. Burke var særlig kritisk til voldsbruken under den franske revolusjon.

Referanser

Litteratur 
 Av Burke 
 Edmund Burke Betraktninger over revolusjonen i Frankrike utgitt i serien Bokklubbens Kulturbibliotek oversatt av Erik Ringen og med innledende essay av Raino Malnes ISBN 978-82-525-5210-2
 Fritt tilgjengelige e-bøker av Edmund Burke i i Project Gutenberg

 Om Burke 
 
 

 Bibliografi 
 A Vindication of Natural Society (1756)
 A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful (1756)
 An Account of the European Settlement in America (1757)
 The Abridgement of the History of England (1757)
 Annual Register editor for some 30 years (1758)
 Tracts on the Popery Laws (Early 1760s)
 On the Present State of the Nation (1769)
 Thoughts on the Cause of the Present Discontents (1770)
 On American Taxation (1774)
 Conciliation with the Colonies (1775)
 A Letter to the Sheriffs of Bristol (1777)
 Reform of the Representation in the House of Commons (1782)
 Reflections on the Revolution in France (1790)
 Letter to a Member of the National Assembly (1791)
 Appeal from the New to the Old Whigs (1791)
 Thoughts on French Affairs (1791)
 Remarks on the Policy of the Allies (1793)
 Letters on a Regicide Peace (1795–97)
 Letter to a Noble Lord (1796)

Eksterne lenker 

 
 «Edmund Burke», fra Stanford Encyclopedia of Philosophy (engelsk)

Britiske politikere
Konservative politikere
Opplysningstidens filosofer
Politiske filosofer
Personer fra Dublin
Anglo-irer
Fødsler i 1729
Dødsfall i 1797
Marie-Joseph Angélique

Marie-Joseph Angélique (født ca. 1710, død 21. juni 1734) var navnet gitt av franske myndigheter til en portugisiskfødt sort slave. Hun satte fyr på sin eiers hjem og brente ned mye av hva som nå refereres til som det gamle Montréal.

Hun tilhørte Thérèse de Couagne og, frem til hans død 1733, François Poulin, og var forventet å fylle sin rolle som slave ved å spise med de andre slavene og tjene sine herrer. Hun motsatte seg imidlertid dette, og ønsket å tilbringe tiden med sin elsker, en hvit tjener kalt Claude Thibault. Det ble hevdet at hun hadde tre barn, og minst ett med en slave kalt César, som tilhørte Ignace Gamelin.

Da Poulin truet med å selge henne, satte den skrekkslagne piken fyr på hans hjem og forsøkte å flykte. Hun ble fanget kort etter, men ikke før brannen hadde spredt seg og ødelagt mye av Montreal.

Etter å ha blitt stilt for retten og torturert, tilsto Angélique forbrytelsen, og ble dømt til å bli brent levende. Straffen ble imidlertid redusert til hengning, og hun ble hengt ved en offentlig seremoni som involverte ydmykelse og amputasjon av hånden hun hadde brukt til å sette fyr med.

«Marie-Joseph Angélique, negresse, slavekvinne tilhørende Thérèse de Couagne, hustru av den yngre François Poulin de Francheville, du er dømt til å dø, til å betale kompensasjon, til å ha din hånd avskåret, til å bli brent levende og ha din aske kastet for vinden.» — dommer Pierre Raimbault, 4. juni 1734

Skuespillet Angélique ble skrevet av Lorena Gale i 1995.

Referanser

Eksterne lenker 
 Torture and Truth - Angélique and the Burning of Montreal

Portugisere
Personer henrettet ved hengning
Henrettede personer (før 1900-tallet)
Slaveri
Omar Bongo

El Hadj Omar Bongo Ondimba (tidligere navn: Albert-Bernard Bongo, født 30. desember 1935 i Lewai i Fransk Ekvatorial-Afrika, død 8. juni 2009 i Barcelona i Spania) var en gabonsk politiker fra den lille etniske gruppen bateke. Han var president i Gabon i over 41 år fra 1967 til sin død.

Biografi 
Bongo ble valgt til visepresident i mars 1967 og ble president da den sittende presidenten døde 28. november 1967. Han avskaffet ettpartistaten i Gabon, men på grunn av omfattende korrupsjon er innbyggernes mulighet til å utøve demokrati sterkt redusert. Han gav etter for folkets ønsker og avholdt frie valg i 1993 og 1998, der han fikk 51,2 % og 66,6 % av stemmene.

Bongos tredje kone, som døde 14. mars 2009, var datter av den kongolesiske presidenten Denis Sassou-Nguesso. Bongos sønn Ali-Ben Bongo Ondimba gikk seirende ut av presidentvalget 30. august 2009  og ble innsatt som president 16. oktober 2009.

Referanser 

Gabonske presidenter
Fødsler i 1935
Dødsfall i 2009
Bonn

Bonn er en by beliggende ved Rhinen i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen, omtrent 30 km syd for Köln og 60 km nord for Koblenz. Bonn hadde 309 869 innbyggere i 2012

Innbyggertallet i byen passerte i 1939 grensen på , og byen fikk status som storby.

Bonn fungerte som Vest-Tysklands provisoriske hovedstad og regjeringssete i perioden 1949–1990. Etter 1991 ble hovedstaden flyttet tilbake til Berlin, hvor regjeringen og sentraladministrasjonen gradvis har flyttet til i løpet av 1990-tallet. Fortsatt er Bonn sete for flere departementer og til sammen 16 FN-organisasjoner.

Byen er sete for Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität, som ble grunnlagt i 1777. Den er også sete for de to største foretakene innen kommunikasjonsområdet – Deutsche Post og Deutsche Telekom. I Bonn finner man også Haribo, en av Europas største produsenter av godteri.

Historie 
Bonn ble grunnlagt som den romerske provinsbyen Bonna i 12 f.Kr., ved en romersk garnison. Etter nederlaget mot germanerne ved Teutoburger Wald i 9 e.Kr ble en romersk legion stasjonert i Bonna og stedet vokste kraftig. I middelalderen lå byen derimot nede, inntil erkebiskopen av Köln gjorde Bonn til sin residens i 1288. Byen var en viktig geistlig by i barokken. Bonn ble besatt av franske tropper i 1794.

Ved Napoleons tap ble Bonn i 1815 en del av Preussen og fikk universitet tre år senere. Bonn ble etter første verdenskrig besatt av kanadiske, britiske og (1926) franske tropper. Under andre verdenskrig ble byen bombet, og i mars 1945 lå 30 % av husene i ruiner.

I 1949 ble Kölns overborgermester Konrad Adenauer forbundskansler i Vest-Tyskland og fikk gjennomslag for å gjøre Bonn til regjeringssete.

Kjente personer 
 Konrad Adenauer
 Ludwig van Beethoven
 Karl Marx
 Friedrich Nietzsche
 Robert Schumann
 August Wilhelm von Schlegel

Fotnoter

Referanser

Eksterne lenker 
 
  

 
Byer i Nordrhein-Westfalen
Tidligere hovedsteder
Byer ved Rhinen
Odvar Nordli

Odvar Nordli (1927–2018) var en norsk Arbeiderpartiet–politiker. Han var statsminister i fem år, fra 1976 til 1981. Han var også kommunalminister fra 1971 til 1972 i Trygve Brattelis første regjering. Fra 1985 var han fylkesmann i Hedmark til pensjonsalderen.

Liv og karriere 
Nordli var fra Tangen i Stange kommune i Hedmark og var utdannet revisor. Han tjenestegjorde som ung i Tysklandsbrigaden, og arbeidet med kommunal revisjon inntil han ble fulltidspolitiker. 

Han var stortingsrepresentant fra 1961 til 1985, etter to perioder som vararepresentant. Han var parlamentarisk leder for Arbeiderpartiets stortingsgruppe 1973–1976 og Stortingets visepresident 1981–1985.

Nordli ble statsminister den 15. januar 1976 og ledet Odvar Nordlis regjering til den 4. februar 1981 da Gro Harlem Brundtland overtok. Odvar Nordli ble den første statsministeren som merket at Norge var blitt en oljenasjon og som fikk oljeinntekter inn i statsbudsjettet. Men han måtte også stri med omstridte saker som dobbeltvedtaket om NATO; utbyggingen av Alta-Kautokeinovassdraget; og den såkalte Volvo-avtalen, hvor svenske myndigheter foreslo at Norge skulle bli deleier i Volvo, mot at Sverige ble deleier av de norske oljeressursene. Motstanden hos sentrale krefter både i Norge og Sverige var for stor til at den ble en realitet. I sin siste periode på Stortinget, fra 1981, var han leder av Innlandsutvalget.

Nordli ble våren 1981 utnevnt til fylkesmann i Hedmark. Da han søkte ble det spekulert i om forgjengeren Annfinn Lund søkte seg bort fra fylkesmannsjobben for å gi rom for Nordli. Kontorsjef Kåre Bakke var konstituert fylkesmann i fire år, og Nordli tiltrådte embetet i 1985 og hadde det til han gikk av med pensjon i 1993. 

Han var medlem av Den Norske Nobelkomite 1. januar 1985 – 31. desember 1996. 

Odvar Nordli ble utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden i 1994 for samfunnsnyttig virke.

Forfatterskap 
Oddvar Nordli skrev en rekke bøker. Flere av disse er selvbiografiske og kåserende. 

 
 
 
 
 
 
  sammen med Kåre Willoch

Se også 
 Odvar Nordlis regjering
 Liste over de lengstsittende norske statsministre

Referanser

Kilder

Eksterne lenker 
 
 
 
 Med dobbelt bunn - Odvar Nordli forteller dokumentarfilm av A Bit of Magic
 Politiske taler av Odvar Nordli, virksommeord.uib.no

Norske statsministre
Norske kommunalministre
Ap-statsråder
Statsråder i Regjeringen Bratteli I
Fylkesmenn i Hedmark
Stortingsrepresentanter fra Ap
Stortingsrepresentanter for Hedmark
Stortingsrepresentanter 1961–1965
Stortingsrepresentanter 1965–1969
Stortingsrepresentanter 1969–1973
Stortingsrepresentanter 1973–1977
Stortingsrepresentanter 1977–1981
Stortingsrepresentanter 1981–1985
Norske revisorer
Kommandører av St. Olavs Orden
Nobelkomiteens medlemmer og varamedlemmer
Personer fra Stange kommune
Liste over Norges kulturministre

Liste over Norges kulturministre viser statsråder i Kulturdepartementet, som ble opprettet i 1981. Siden 14. oktober 2021 er Anette Trettebergstuen (Ap) kultur- og likestillingsminister.

Liste

Referanser

 
Kulturministre
Knut Vollebæk

Knut Vollebæk (født 11. februar 1946 i Oslo) er en norsk diplomat og politiker (KrF). Han var utenriksminister i Kjell Magne Bondeviks første regjering 1997–2000.

Vollebæk vokste opp i Søndre Land. Etter examen artium i 1964 ble han siviløkonom fra Norges handelshøyskole (1972). Han studerte fransk språk og litteratur i Paris 1965–1966 og statsvitenskap ved University of California, Santa Barbara 1972–1973. Han ble aspirant i Utenriksdepartementet i 197 og var ambassadesekretær ved ambassadene i New Delhi 1975–1978 og Madrid 1978–1981, ambassaderåd i Harare 1984–1986 og ambassadør i San José de Costa Rica 1991–1993. I Utenriksdepartementet var han byråsjef 1986–1989, ekspedisjonssjef i 1993 og spesialråd for bistandssaker 1994–1997. 

Vollebæk var opprinnelig medlem av Høyre. Han meldte seg inn i Kristelig Folkeparti i 1983, og fikk sin politiske debut som statssekretær for utenriksminister Kjell Magne Bondevik i Jan P. Syses regjering 1989–1990. Han ble utnevnt til ambassadør i Paris sommeren 1997, men rakk knapt å tiltre før han ble utenriksminister fra oktober samme år. I sin tid som utenriksminister var han også formann i OSSE.

Etter tiden som utenriksminister var Vollebæk ambassadør til USA 2001–2007. Fra 2007 til 2013 var han høykommissær for nasjonale minoriteter i OSSE. Fra 2013 har han vært kommissær i Den internasjonale kommisjon for savnede personer (ICMP).

Utmerkelser 
Vollebæk er kommandør av St. Olavs Orden (2001). Han har også mottatt storkors av den luxembourgske Fortjenstordenen, storkors av den costaricanske Nasjonalordenen Juan Mora Fernández, storkors av Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden, storkors av Storfyrst Gediminas av Litauens orden, storkors av den latviske Trestjerneordenen, 1. klasse av den estiske Den hvite stjernes orden, storkors av den franske Nasjonale fortjenstorden og kors av den spanske Isabella den katolskes orden. 

Vollebæk er æresdoktor ved Concordia College og St. Olaf College i USA.

I 2001 ble Vollebæk Årets Peer Gynt.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Norske utenriksministre
KrF-statsråder
Statsråder i Regjeringen Bondevik I
Norges ambassadører til Costa Rica
Norges ambassadører til USA
Statssekretærer fra KrF
Nobelkomiteens medlemmer og varamedlemmer
Norske siviløkonomer fra NHH
Kommandører av St. Olavs Orden
Den hvite stjernes orden
Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden
Den nasjonale fortjenstorden (Frankrike)
Personer fra Oslo
Weimar

Weimar er en by i den tyske delstaten Thüringen med 64 000 innbyggere. Her bodde blant andre Johann Wolfgang von Goethe, hvis vennskap med Friedrich von Schiller i perioden 1794 til Schillers død 1805 anses å ha hatt overordentlig stor betydning for den tyske litteratur og kultur. Goethes hus i Weimar er idag et museum. I 1999 var Weimar kulturhovedstad i Europa, samtidig som Goethes 250-årsdag ble feiret med en rekke arrangementer i Tyskland og andre steder. 

Weimar har blant annet et stort bibliotek kalt Herzogin-Anna-Amalia-Bibliothek. Deler av biblioteket ble den 3. september 2004 ødelagt av brann, men er siden gjenoppbygd og åpnet for besøk.

Perioden 1919-1933 refereres ofte til som Weimar-republikken, ettersom republikkens konstitusjon ble vedtatt i Weimar, da Berlin var for urolig etter 1918-revolusjonen til at riksdagen ville møtes og drøfte dette der.

Weimar var også senter for Bauhaus-bevegelsen, og byen har en rekke kunstgallerier, museer, det tyske nasjonalteateret og Bauhaus-universitetet. Fra sommeren 1937 til etter annen verdenskrig lå det en konsentrasjonsleir i nærliggende Buchenwald, en skog Goethe hadde likt å besøke, som ble benyttet av nasjonalsosialistene og senere av de sovjetiske okkupantene.

Det klassiske Weimar ble i 1998 oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv.

Severdigheter
Det sentrale torget Markt, med:
Rådhuset
Cranachhaus, der både Lucas Cranach den eldre og den yngre levde.
Stadthaus
Hotel Elephant
Frauenplan, med Goethe Nationalmuseum og Goethes bolig.
Schillerstrasse, med 
Schillers bolig.
Opplevelsesmuseet Weimar-Haus, som forteller byens historie.
Teaterplassen, med
Det tyske nasjonalteatret, der den tyske nasjonalforsamlinga trådte sammen i 1919 og konstituerte Weimarrepublikken,
Wittumspalasset, der hertuginne Anna Amalia bodde, og som hun gjorde til et sentrum for byens åndelige liv,
Bauhaus-museet,
Goethe-Schiller-monumentet.
Kirms-Krakow-huset, som viser borgerlig bokultur og levevis i Weimar på 1800-tallet.
Slottet i klassisistisk og nybarokk stil. Slottsmuseet viser kunst fra middelalderen til i dag. Særlig kjent er Cranach-galleriet og verkene til Weimarskolen.
Anna-Amalia-biblioteket, som ble ødelagt i brann i 2004. Frivillige fikk brakt mange uerstattelige bøker ut av den brennende bygningen, men mye gikk tapt. Biblioteket er gjenåpnet og kan hver dag, med unntak av mandag, bli besøkt av maksimalt 290 personer.

Bilder

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Verdensarven i Tyskland
Europeiske kulturhovedsteder
Scilloideae

se egen seksjon

Scilloideae er en underfamilie i aspargesfamilien. Den ble tidligere regnet som en egen familie, hyasintfamilien (Hyacinthaceae). I eldre systematikk ble Hyacinthaceae plassert i ordenen Liliales, og ofte ble artene i gruppen inkludert i den store liljefamilien (Liliaceae). 

Artene er flerårige urter med løk. De helrandete, kjøttfulle bladene sitter i en grunnstilt rosett med slire ved basis. Blomsterstanden er en klase, aks eller topp. Blomstene er tvekjønnede, undersittende og har ofte sterke farger. De seks blomsterdekkbladene sitter i to kranser og er hos noen vokst sammen til et rør. Det er seks pollenbærere. Frukten er en kapsel. Mange arter har frø som spres med maur.

Scilloideae er utbredt i Afrika og i de tempererte og varme delene av Eurasia. Det er også fem arter i Sør-Amerika. Den eneste viltvoksende arten i Norge er kystblåstjerne, som finnes ytterst på vestlandskysten. Gruppen er rikest utviklet i områder med middelhavsklima i Sør-Afrika og middelhavslandene. Her blomster de om våren, setter frø og visner før den hete og tørre sommeren begynner. Planten overlever til neste vår ved hjelp av næring lagret i løken.

Mange populære hageplanter tilhører gruppen, for eksempel hyasint, perleblom, snøstjerne (Chionodoxa) og vårpryd (Puschkinia). De fleste blomster tidlig på våren. Flere arter, med vanligvis blå blomster, kalles «blåstjerne» og var tidligere samlet i slekta Scilla, men er nå fordelt på flere slekter.

Noen nordamerikanske planter, for eksempel Camassia, ble av og til regnet til hyasintfamilien, men de er nå plassert i underfamilien Agavoideae i aspargesfamilien.

Delgrupper 
Botanikerne har ulike oppfatninger om antall arter og slekter i Scilloideae. APweb angir 800–1025 arter fordelt på 41–70 slekter. Scilloideae deles i 4 stammer, og stammen Hyacintheae deles i 3 understammer. Kladogrammet nedenfor viser de antatte slektsforholdene innen gruppen.

 Oziroëeae omfatter bare slekta Oziroe med fem arter i vestlige Sør-Amerika.
 Ornithogaleae omfatter 4 slekter med 312 arter. De utbredt i Europa, Vest-Asia og Afrika. Viktige slekter er Albuca og fuglestjerneslekta (Ornithogalum). Inndelingen av gruppen er omstridt, og antall slekter varierer mellom én og 19 i ulike oversikter.
 Urgineeae omfatter 4 slekter med 105 arter. De er utbredt i Afrika, middelhavsområdet, Madagaskar og østover til India. De fleste tilhører slekta Drimia, som også omfatter artene tidligere regnet til Urginea.
 Hyacintheae deles i tre understammer:
 Pseudoprosperineae omfatter bare én art, Pseudoprospero firmifolium, fra sørøstlige Sør-Afrika.
 Massoniinae omfatter 10 slekter med 260 arter. De er hovedsakelig utbredt i Afrika sør for Sahara, men Ledebouria finnes også i India.
 Hyacinthinae omfatter 21 slekter med 265 arter. De er utbredt i Europa, middelhavsområdet, Midtøsten og Nord-Afrika. Én art, Barnardia japonica, vokser i Øst-Asia. Hit hører blant annet Bellevalia, Hyacinthella, hyasintslekta (Hyacinthus), perleblomslekta (Muscari) og Scilla.

Litteratur

Eksterne lenker
Arthur Rubinstein

Arthur (Artur) Rubinstein (født 28. januar 1887 i Łódź, død 20. desember 1982 i Genève) var en polsk jødisk pianist som allment anerkjennes som en av det 20. århundres største pianovirtuoser. Han var best kjent for sine fremføringer av Chopin og Brahms og sin forkjærlighet for spansk musikk.

Liv og virke

Bakgrunn 
Rubinstein ble født i Łódź og studerte i Warszawa. Han debuterte i Berlin i 1900. Debuten ble etterfulgt av opptredener ellers i Tyskland, Polen og videre studier med Ignacy Paderewski. I 1904 dro han til Paris, hvor han møtte komponistene Maurice Ravel, Paul Dukas og Camille Saint-Saëns, og fiolinisten Jacques Thibaud.

Karriere 
Rubinstein debuterte i New York i Carnegie Hall i 1906, og turnerte deretter i USA, Østerrike, Italia og Russland. I 1912 hadde han sin London-debut.

Under første verdenskrig oppholdt Rubinstein seg hovedsakelig i London, hvor han akkompagnerte fiolinisten Eugène Ysaÿe. Fra 1916 til 1917 turnerte han i Spania og Sør-Amerika hvor han utviklet en entusiasme for Granados, Albéniz, Villa-Lobos og de Fallas musikk. I 1932 trakk han seg tilbake fra konsertlivet i flere år for å jobbe med teknikk og repertoar.

Under andre verdenskrig oppholdt Rubinstein seg i USA, og ble amerikansk statsborger i 1946. 

Ved begynnelsen av sin karriere vegret Rubinstein seg mot å gi undervisning. Først i 1950-årene utviklet han en pedagogisk virksomhet, og ble lærer for blant andre François-René Duchâble, Avi Schönfeld, Ann Schein Carlyss, Eugen Indjic, Dean Kramer og Marc Laforêt. 

I 1964, under den kalde krigen, gav Rubinstein en legendarisk konsert i Moskva med verker av Chopin, Schumann, Debussy og Villa-Lobos. Hans siste konsert fant sted i mai 1976 i Wigmore Hall i London

Han trakk seg tilbake fra konsertscenen i 1975, grunnet sitt stadig dårligere syn.

Selv om han er best kjent som solist, var Rubinstein også en utsøkt kammermusiker, og samarbeidet med Henryk Szeryng, Jascha Heifetz, Gregor Piatigorsky, og Guarneri-kvartetten. I tillegg til Chopin, spilte han inn verker av Johannes Brahms, Franz Schubert, Robert Schumann, Antonín Dvořák og Karol Szymanowski. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Rubinstein døde i Genève i 1982 i en alder av 95 år. Rubinsteins urne ble etter et år bisatt i Jerusalem.

Priser og utmerkelser (utvalg) 
 1971 – Léonie Sonnings musikkpris

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  Biografi i «American Masters»

Polske klassiske pianister
Hollywood Walk of Fame
Personer fra USA født i Polen
Personer fra Łódź
Honorære utnevnelser til Order of the British Empire
Æreslegionen
Presidentens Frihetsmedalje
Johann Aegidius Bach

Johann Aegidius Bach (født 9. februar 1645 i Erfurt, død 22.november 1716 i Erfurt) var en bratsjist og altsanger i Erfurts byorkester. Han var også organist ved Kaufmannskirche og Michaeliskirche, og etter 30. juni 1682 leder for byorkesteret i Erfurt. 

Aegidius var Johann Sebastian Bachs onkel og komponisten Johann Bernhard Bachs far.

Eksterne lenker 
  Diskografi over J.S.Bach og Bach-familien verk  med mye annen informasjon

Tyske organister
Personer fra Erfurt