alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Cecilie Daae

Cecilie Daae (født 1962) er en norsk lege. Hun var administrerende direktør i Helse Nord RHF fra 13. januar 2020 til 31. oktober 2022. Hun kom fra stillingen som direktør for Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB).

Hun har medisinsk embetseksamen fra Universitetet i Oslo 1990, ble godkjent som spesialist i allmennmedisin i 2001 og resertifisert i 2006. Daae har tidligere vært divisjonsdirektør i spesialistdivisjonen og avdelingsdirektør i avdeling sykehustjenester i Helsedirektoratet, før hun ble ansatt midlertidig som en av to assisterende direktører i Helsedirektoratet fra 30. april 2014. Den 1. september 2015 tiltrådte Daae stillingen som direktør for DSB, og ble med dette den andre direktøren i rekken for etaten som ble opprettet i 2003.

For Helsedirektoratet arbeidet Daae også med etatsstyring av Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten og var ansvarlig for direktoratets arbeid med blant annet nødnett og nasjonalt system for vurdering av nye metoder og legemidler i spesialisthelsetjenesten.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske embets- og tjenestemenn
Norske leger
Norske helseledere
Annie Edson Taylor

Annie Edson Taylor (født 24. oktober 1838, død 29. april 1921) var første personen til å seile ned Niagara falls i en tønne, 24. oktober 1901.

Liv og virke 
Annie Edson Taylor (født: Edson) ble født i Aurborne i New York 24. oktober 1839. Annie Edson Taylor vokste opp i en møllerfamilie, og hadde gode økonomiske kår.  Hun var aktiv i sin oppvekst og drev mye med sport. Da hun var 17 år gammel giftet hun seg med David Taylor. De fikk en sønn som døde i krybbedød. Ektemann David Taylor ble drept i den amerikanske borgerkrigen, syv år etter at de giftet seg. Annie Edson Taylor flyttet mye rundt etter sin ektemanns død, for å få arbeid. Hun fikk stilling som danselærer i New York, men flyttet stadig til nye steder. Annie Edson Taylor ble for gammel til å være danselærerinne, og det var vanskelig å finne jobb. Hun trengte å sikre alderdommen økonomisk.  I 1901 flyttet hun til Bay City. Håp om bedre økonomiske utsikter for alderdommen, skal ha vært motivasjonen for idéen om å seile ned Niagarafalene i en tønne.

Niagara Falls i tønne 
Annie Edson Taylor leide inn manager Frank M. Russel til å promotere vågestykket, slik at hun kunne tjene penger på berømmelsen i ettertid. Taylor fikk tillaget en spesialtilpasset tretønne av eik og stål. Tønna var polstret med puter og madrasser på innsiden, og sæler som spente henne fast. Bøkkeren la inn tre hull  der komprimert luft ble pumpet inn ved hjelp av en sykkelpumpe, og tettet med kork. Tønneferden gikk i Horseshoe Falls i Canada.Turen ned fossefallet tok omtrent 18 minutter. Hun overlevde vågestykket, og fikk bare noen skrammer og kutt. Taylor skal ha sendt katten sin på testtur i tønna ned fossefallet dagen i forveien.

Livet etter vågestykket 
Tønneferden ned fossefallet fanget medias oppmerksomhet, men sikret ikke hennes framtid økonomisk. Frank M.  Russel unndro store deler av Taylors inntekter fra vågestykket.  Selve tønna som ferden gikk i, ble en berømt og ettertraktet gjenstand. Russel  gjemte denne fra Taylor, og planla å bruke den som rekvisitt i et teaterstykke om Taylors seilas. Annie Edson Taylor brukte mye av sin tid og penger på advokathjelp for å stevne F. M. Russel for unndragelse. Hun levde sine siste år i fattigdom, og døde 83 år gammel 29. april 1921.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Barneboken Queen of the falls av Chris van Allsburg. 
 Queen of the mist. Musikal om Annie Edson Taylors vågestykke . 

Stuntpersoner fra USA
Kvinner i historien
Personer fra Auburn i New York
Fødsler i 1838
Dødsfall i 1921
Ann-Helen Fjeldstad Jusnes

Ann-Helen Fjeldstad Jusnes (født 21. juli 1956) er biskop i Sør-Hålogaland bispedømme. Hun tok over som biskop etter Tor B. Jørgensen, og ble vigslet til biskop 24. januar 2016. Jusnes har før hun ble biskop vært prost i Lofoten prosti i åtte år, og har tidligere også vært ordfører for Arbeiderpartiet i Flakstad.

Jusnes ble ordinert til prest i 1984, og har jobbet som prest i Hamar og Sør-Hålogaland bispedømmer. Hovedtyngden av prestetjenesten har hun gjort i Lofoten, med to perioder som sokneprest i Flakstad og åtte år som prost.

Ann-Helen Fjelstad Jusnes ble nominert som kandidat til å etterfølge Tor B. Jørgensen som biskop i Sør-Hålogaland bispedømme i 2015, og fikk størst oppslutning av alle kandidatene i alle høringsinsrunder. 17. september ble hun enstemmig tilsatt som biskop av Kirkerådet. Jusnes var den fjerde biskopen som ble tilsatt etter at Kirkerådet overtok denne oppgaven fra regjeringen, og den første kvinnen.

Referanser 

Norske lutherske biskoper
Biskoper i Sør-Hålogaland bispedømme
Ordførere i Flakstad
Ap-ordførere i Nordland
Gordon

Gordon er et skotsk og engelsk mannsnavn.

Etymologi
Gordon er dannet av et skotsk etternavn som har opprinnelse i stedsnavnet Gordon, «stor festning», i Berwickshire. Etternavnet kan også være dannet av det normanniske stedsnavnet Gourdon dannet av fornavnet Gordus.

Gordon er også et jødisk navn som betyr «fra Grodno». Grodno er et stedsnavn i Hviterussland, og betyr «by».

Utbredelse
Gordon ble sannsynligvis tatt i bruk som fornavn gjennom oppkalling etter den britiske generalen Charles George Gordon (1833–1885). Gordon var et populært navn i England fra 1920-årene til 1940-årene.

|}

Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Gordon Parks (1912–2006), amerikansk fotograf
Gordon Ramsay (født 1966), britisk kokk

Referanser

Eksterne lenker

Mannsnavn
Oteråga stasjon

Oteråga stasjon er en jernbanestasjon på Nordlandsbanen, lokalisert ved Løding, 24. km øst for Bodø i Bodø kommune. Stasjonen ble bygd i 1957 og var åpnet i 1962, da Nordlandsbanen ble forlenget til Bodø. Stasjonen var tidligere kun sporadisk bemannet og betjente enkelte kryssende tog. I en årrekke var store deler av stasjonen avstengt og resten utleid til jernbaneformål. Men i desember 2013 ble den gjenåpnet for persontrafikk, med nye plattformer og også forlenget kryssingsspor.

På stasjonen ligger det eneste krysningssporet på Nordlandsbanen mellom Fauske og Bodø.

Framtid
Stasjonen er planlagt gjenåpnet som holdeplass på Saltenpendelen i sammenheng med Forsvarets operative hovedkvarter på Reitan. Som en del av planene skal kryssingssporet på ved holdeplassen fra 290 til 600 meters lengde. Holdeplassen har planlagt byggestart i 2016 og skal etter planen være ferdig i 2017.

Referanser

Kilder 

Jernbanestasjoner på Nordlandsbanen
Byggverk i Bodø
Transport i Bodø
Jernbanestasjoner i Nordland
Fyrstedømmet Reuss-Gera

Fyrstedømmet Reuss-Gera (tysk: Fürstentum Reuß-Gera), etter 1848 kalt Reuss yngre linje (tysk: Reuß jüngerer Linie), var en suveren stat i dagens Tyskland, regjert av medlemmer av Huset Reuss. Grevene Reuss av Gera, av Schleiz, av Lobenstein, av Köstritz og av Ebersdorf, ble alle fyrster innen 1806, og de og deres regjerende etterkommere bar tittelen fyrste av Reuss-Gera. En kan også referere til dem ved å bruke grennavnet (for eksempel: fyrst Reuss av Köstriz).

Territorium

Territoriene til fire separate grener av den yngre linje slo seg sammen mellom 1824 og 1848.

I 1905 hadde fyrstedømmet av Reuss den yngre linje et areal på 827 km² og en befolkning på 145,000, med Gera som sin hovedstad.

I første verdenskrigs kjølvann slo territoriet til den yngre linje seg sammen med det til den eldre linje, i 1919, som Republikken Reuss, som deretter ble del av den nye staten Thüringen den 1. mai 1920.

Det fyrstelige hus
Huset Reuss praktiserte et uvanlig system på navn- og tallgivning av sine mannlige familiemedlemmer, hvorav én alltid bar navnet Henrik gjennom århundrer. Selv om de fleste kongehus og adelige hus gav nummer kun til det regjerende overhode, og det i hans regjering orden, gav Reuss yngre linje en tallsekvens for alle mannlige familiemedlemmer, som begynte og endte omtrent samtidig som århundrene begynte og endte. Som konsekvens av dette navnsystemet har visse overhoder av Reuss den yngre linje hatt de høyeste nummer tildelt sitt navn av alle europeiske adelslekter. Merk at også de mannlige barn innen én enkel familie ikke trengte å bære sekvensielle tall, da alle medlemmene av storfamilien brukte et felles nummersystem. For eksempel hadde sønnene til prins Henrik LXVII Reuss av Schleiz, i deres fødsler rekkefølge, navnene Henrik V, Henrik VIII, Henrik XI, Henrik XIV, og Henrik XVI.

Et betydelig medlem av denne familien, grevinne Augusta av Reuss-Ebersdorf (1757–1831), ble mormoren til dronning Victoria av Storbritannia.

Designasjonen «den yngre linje» gikk ut av brukt i 1930; den «eldre linje» hadde blitt utryddet da dets siste medlem, Henrik XXIV, ga avkall på sine rettigheter i 1918, og døde ugift i 1927.

Fyrster av Reuss-Gera (1806–1918)
 Henrik XLII 1806-1818
 Henrik LXII 1818-1854
 Henrik LXVII 1854-1867
 Henrik XIV 1867-1913
 Henrik XXVII 1913-1918

Monarkiet avskaffet i 1918.

Huset Reuss' overhode
 Henrik XXVII 1918-1928 (ble «fyrst Reuss» ved bortgangen av den siste fyrste av den eldre linje)
 Henrik XLV 1927-1945/1962 (forsvant i 1945, erklært død i 1962)
 Henrik IV 1962–2012
 Henrik XIV 2012-
Arving: Henrik XXIX Reuss

Andre betydelige skikkelser
 Fyrstinne Augusta Reuss av Köstritz (1822–1862)
 Fyrst Henrik XXIV Reuss av Köstritz (1855–1910), komponist
 Fyrstinne Eleonore Reuss av Köstritz (1860–1917), Tsaritsa av Bulgaria
 Fyrst Henrik XXXII Reuss av Köstritz, antatt etterfølger etter Vilhelmina av Nederland fram til 1909.
 Fyrstinne Magdalena Reuss av Köstritz - kone til prins Hubertus av Preussen

Se også 
 Fyrstedømmet Reuss-Greiz

Referanser 

Tidligere fyrstedømmer
Historiske stater og riker i Europa
Stater og territorier etablert i 1806
Stater og territorier opphørt i 1918
Fyrstedømmet Reuss-Greiz

Fyrstedømmet Reuss-Greiz (tysk: Fürstentum Reuß-Greiz), var en stat i Tyskland, regjert av medlemmer av Huset Reuss. Grevene Reuss av Greiz, Nedre- og Øvre Greiz (tysk: Reuß zu Greiz, Untergreiz und Obergreiz), ble løftet til fyrstelig status i 1778. Dens medlemmer bar tittelen «fyrst Reuss, eldre linje», eller «fyrst Reuss av Greiz». Likt den mer tallrike Reuss yngre linje ble alle mannlige medlemmer av dette huset gitt navnet Henrik til ære for Henrik VI, som hadde vært gode mot familien, og de ble nummerert sekvensielt etter fødsel, i stedet for regjeringstid, med den siste i rekkefølgen med navn Henrik I (født 1693) og siste med Henrik XXIV (1878–1927).

Fyrstedømmet av Reuss eldre linje hadde et areal på 317 km² og en befolkning på  i 1905. Dens hovedstad var Greiz.

I 1919, i første verdenskrigs kjølvann, ble territoriet til den eldre linje slått sammen med Reuss yngre linje, til Republikken Reuss, som senere det året ble inkorporert i den nye staten Thüringen. Reuss eldre linje døde ut med bortgangen til den barnløse Henrik XXIV i 1927, hvoretter dens krav gikk til den yngre linje.

Fyrster av Reuss-Greiz (1778–1918)
Henrik XI (1778–1800)
Henrik XIII (1800–1817)
Henrik XIX (1817–1836)
Henrik XX (1836–1859)
Henrik XXII (1859–1902)
Henrik XXIV (1902–1918)

Fyrster etter monarkiet
Henrik XXIV (1918–1927)
Til Reuss yngre linje ved bortgangen til fyrst Henrik XXIV

Merkbare skikkelser
 Fyrstinne Hermine Reuss av Greiz - kone av tidligere den tidligere tyske keiser Wilhelm II
 Fyrstinne Karoline Reuss av Greiz - kone av Wilhelm Ernst, storhertug av Sachsen-Weimar-Eisenach

Se også 
 Fyrstedømmet Reuss-Gera

Referanser 

Tidligere fyrstedømmer
Historiske stater og riker i Europa
Stater og territorier etablert i 1778
Stater og territorier opphørt i 1918
Storhertugdømmet Oldenburg

Storhertugdømmet Oldenburg (tysk: Großherzogtum Oldenburg) (også kjent som Holstein-Oldenburg) var et storhertugdømme i Det tyske forbund, Det nordtyske forbund, og Det tyske keiserrike, som bestod av tre vidt separate territorier: Oldenburg, Eutin og Birkenfeld. Det var rangert som nummer ti blant de tyske stater, og hadde én stemme i Det tyske Bundesrat, og tre medlemmer i riksdagen.

Historie
Hoveddelen av hertugdømmets innbyggere var saksere, men i nord og vest var det også flere etterkommere av de gamle frisere. Forskjellene mellom de to folk var hovedsakelig merkbar, men lavtysk var universelt pratet, bortsett fra i Saterland, hvor saterfrisisk fortsatt var utbredt. Befolkning var noe ujevnt fordelt – noen deler av myrlandskapet hadde over 300 mennesker per 2,5 km², mens det i geesten kunne synke til så få som 40. Omtrent 70% av innbyggerne var bosatt i rurale områder. Havnen Wilhelmshaven, ved kysten av Jadebusen, ble bygd av Kongeriket Preussen, på land avstått i Jadetraktaten.

Napoleonskrigene
Hertug Peter fikk oppgaven av å regjere under Napoleonskrigene, som stedfortreder for hans uføre fetter Peter Fredrik Vilhelm. I 1806 ble Hertugdømmet Oldenburg okkupert av franskmennene og nederlenderne, og hertugen og regenten ble tvunget til å kjempe, men i 1807 ble hertugdømmet gjenopprettet, og i 1808 ble det en del av Rhinforbundet. I 1810 derimot ble Oldenburg tvangsannektert av Napoleon, fordi hertugen hadde nektet å bytte det mot Erfurt. Dette fikk Peter til å bli en del av de allierte, og ved Wienerkongressen, grunnet suksessene til Alexander I av Russland, ble hans tjenester belønnet med territoriene Eutin og Birkenfeld, og gjorde han storhertug. I 1829 ble Peter etterfulgt av hans sønn, Augustus.

De europeiske revolusjoner
Oldenburg slapp ikke unna revolusjonene i 1848 som spredte seg over Europa, selv om ingen alvorlige forstyrrelser fant sted i storhertugdømmet. I 1849 gav Augustus en veldig liberal grunnlov til hans undersåtter. Hittil hadde hans land blitt styrt gjennom tanken om et opplyst enevelde, som ble styrket av fraværet av en privilegert adelsstand, den komparative selvstendighet til bondestanden, og viktigheten av byene; dermed var en viss grad friksjon uunngåelig. I 1852 ble noen modifikasjoner introdusert til grunnloven, men den forble en av de mest progressive i Det tyske forbund. Viktige endringer ble gjort i det administrative system i 1855, og igjen i 1868, og regjeringens forglemmelse av kirkeanliggende ble nedskrevet i loven i 1863. I 1863 virket Peter II, som hadde regjert siden hans far Augustus bortgang i 1853, tilbøyelig for å gjøre krav på det ubesatte Hertugdømmet Schleswig, og Hertugdømmet Holstein, men til slutt i 1867 gjorde han avkall på denne tanken til fordel for Kongeriket Preussen, og fikk noen mindre kompensasjoner. I 1866 hadde han stilt seg bak Preussen mot Det østerrikske keiserrike, og ble medlem av Det nordtyske forbund, og i 1871 ble storhertugdømmet en stat i Det tyske keiserrike.

Kilder 

Tidligere storhertugdømmer
Historiske stater og riker i Europa
Stater og territorier etablert i 1814
Stater og territorier opphørt i 1918
Mette Tronvoll

Mette Fiske Tronvoll (født 2. desember 1965 i Trondheim) er en norsk fotograf, bosatt i Oslo. Hun er utdannet ved Parsons School of Design 1992. Hun er i statsbudsjettet for 2016 utnevnt til statsstipendiat.

Tronvoll er blant annet kjent for portrettene av dronning Sonja fra 2013, som i 2014 ble vist på Nasjonalmuseet. Tidligere prosjekter omfatter kvinneportretter fra Trondheim (1994), soldater i Rena leir (2006), portretter av inuiter og mongoler, Goto Fukue – en serie som viser kvinner som sanker tang på en japansk strand og bilder fra Svalbard.

Hun har hatt flere utstillinger på Trondheim kunstmuseum, stilt ut på blant annet Museet For Samtidskunst 2001, Kunsthalle zu Kiel 2001, Kunstnernes Hus 2004. 

Hun hadde en vandreutstilling ved Rogaland kunstmuseum, Bergen kunstmuseum og Oberösterreichische Landesmuseum 2009–11.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske fotografer
Statsstipendiater
Personer fra Trondheim kommune
Fødsler i 1965
Middagsåsen sportssenter

Middagsåsen sportssenter er et alpinsenter i Våler i Østfold for alpinister og snøbrettkjørere. Senteret har tre åpne nedfarter: en barnebakke, en slakkere nedfart med slalåmporter og en brattere bakke med diverse hopp, rekkverk med mer. I tillegg fins det en enkel skogsløype vest for bakkene. Jordet nedenfor skisenteret er innimellom også kjørt opp som langrennsspor.

Sportssenteret tilbyr kurs og utleie av både alpinutstyr og snøbrettutstyr. Hovedhuset har enkel servering av mat og visning av vintersport.

Middagsåsen sportssenter AS ble opprettet i 2012 og eies og drives av Vansjø/Svinndal Idrettslag, som er en av klubbene som benytter seg av senteret.

Referanser 

Alpinanlegg i Norge
Byggverk i Våler (Østfold)
Idrettsanlegg i Viken
Sport i Våler i Østfold
Chamerion latifolium

Chamerion latifolium er en flerårig urt i mjølkefamilien. 

Den er lavere enn slektningen geitrams og blir bare 5–30 cm høy. Planten sprer seg med krypende formeringsrøtter, som er 2–9 mm tykke, og danner tette bestander. Stengelen er opprett og glatt. Bladene sitter spredt og er elliptiske, helrandete og med utydelige sidenerver. Blomstene er rosenrøde eller purpur, 35–55 mm store; de sitter opptil 7 sammen i en åpen, ensidig klase. Griffelen er kortere enn pollenbærerne, altså motsatt av forholdet hos geitrams.

Chamerion latifolium vokser på steinete steder ved bekker og elver. Utbredelsen er nesten sirkumpolar i Arktis og i fjellstrøk lenger sør, men den mangler i det meste av Europa. Arten finnes i nordlige Russland fra Novaja Semlja til Beringstredet, i Alaska, nordlige Canada og på Grønland og Island. Den finnes også i fjellområder sørover til Himalaya og Sierra Nevada i California. På islandsk heter den eyrarrós, og den er en av de få planteartene som vokser på Island, men ikke i Skandinavia og på De britiske øyer.

De sørlige fjellformene er tetraploide med  kromosomer, mens de arktiske plantene er oktoploide med  kromosomer. Den tetraploide formen er av og til blitt skilt ut som en egen art, Chamerion subdentatum, men denne arten er ikke lenger anerkjent.

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 Alpine Fireweed WILDFLOWERS, FERNS, & TREES of Colorado, New Mexico, Arizona, & Utah

Mjølkefamilien
Grønlands flora
Nobelsenteret

Nobelsenteret (svensk: Nobelcenter, også skrevet Nobel Center) er et planlagt bygg for offentlige aktiviteter rundt Nobelprisen på Blasieholmen i Stockholm. Det er tenkt å inneholde rom for utstillinger, møter og arrangementer, samt et bibliotek, restaurant og butikk, og erstatter Nobelmuseet i Gamlebyen. I april 2014 ble David Chipperfield og Christoph Felger utnevnt til vinneren av arkitektkonkurransen for utformingen av det nye huset.Byggestart er planlagt til 2015 med åpningen i desember 2019.

Bakgrunn
I desember 2011 ble det undertegnet en intensjonsavtale mellom Stockholm by og Nobelstiftelsen om i fellesskap å arbeide for framveksten av et Nobelsenter ved Nybroviken. Nobelmuseets nåværende lokalene i Börshuset i Gamla stan har lenge vært underdimensjonerende for virksomheten. Nobelhuset AB, som eies av stiftelsen, fikk i august 2012, et stykke land tildeling på Blasieholmen der, i henhold til gjeldende planer, bygging av bygningen med brutto byggeareal på ca 20 000 m², men Nobelstiftelsens ambisjon er senere redusert til et byggeareal på 12.400 m² over bakken. Gjennom en donasjon på 800 millioner fra familien Erling Perssons stiftelse og familien Wallenbergs Knut og Alice Wallenberg Foundation ble prosjektets finansieringsgrunnlag sikret. De totale kostnadene er beregnet til 1,2 milliarder og finansieres privat. Stockholm by har bidratt med tomten, og når senteret er ferdig skal virksomheten motta 30 millioner per år i statlige subsidier. Byggearbeidene på Nobelsenteret er planlagt i 2015 med åpningen i slutten av 2018.

Arkitektkonkurranse 
Utformingen av senteret og offentlige rom innenfor konkurranseområdet ble utviklet gjennom en internasjonal arkitektkonkurranse. I det første skrittet ble det invitert tolv arkitektfirmaer til å delta, og i november 2013 ble tre finalister kåret: David Chipperfield Architects (England/Tyskland), Wingårdh arkitektkontor (Sverige) och Johan Celsing Arkitektkontor (Sverige)

I april 2014 ble David Chipperfields og Christoph Felgers forslag Nobelhuset, med skinnende fasademessing samt vertikale elementer og glass, utnevnt til vinneren  on-the Nobel senterkunn-dag svt.se/ABC tyske forslagene vant Nobels senter konkurransen, 2014-04-09 . Forslaget omfatter et hesteskoformet auditorium for tildelingen av Nobelprisen med 1 400 sitteplasser 
.

Referanser

Kilder 
Exploateringskontoret DNR E2012-513-00867 Markanvisning för Nobel Prize Center på Blasieholmen inom fastigheten Norrmalm 3:43 till Nobelhuset AB. Inriktningsbeslut
 Stadsbyggnadskontoret DNR 2013-00460 Startpromemoria för planläggning av del av Norrmalm 3:43 på Blasieholmsudden i stadsdelen Norrmalm för Nobel Center

Eksterne lenker 
 Nobel Centers webbplats
 Stadsbyggnadskontoret Diarienr: 2013-00460

Museer i Stockholm
Biblioteker i Sverige
Nobelprisen
Mosambikbeltet

Mosambikbeltet er et trolig mer enn 750 millioner år gammelt kraton (grunnfjellsskjold) i det sørøstlige Afrika, hovedsakelig i Mosambik. Det er fra nyere proterozoikum, og dermed yngre enn de midt-proterozoiske kratonene i Sørlige Afrika og Sør-Amerika som ble dannet for 1,0–2,5 milliarder år siden.

Det kolliderte først med masser i dagens Kenya for 800–750 millioner år siden, og dette skapte et sterkt strukturert kraton som ble tykkere og delvis omdannet ned til stor dybde. De vestre delene av Mosambikkbeltet består delvis av amfibolittisk gneis som stammer fra Tanzaniaskjoldet i nord. I øst har Mosambikkbeltet 841–632 millioner år gamle bergarter med preg av platebue-magnetisme.

Den neste, store kollisjonen mellom Vest-Gondwana og Øst-Gondwana som skapte superkontinentet Gondwana for 580–570 millioner år siden, løp langs den senere Vest-Pokot-sprekken og skapte interne deformeringer av grunnfjellsplaten, særlig i nord-sør-gående granitt-formasjoner mer enn 100 km øst for Vest Pokot-linjen. For Mosambikbeltets del virker det som om kollisjonshendelsene startet lokalt allerede før den store Gondwana-kollisjonen for omkring 570 millioner år siden. Muligens ble de østlige massene på denne tiden foldet over de vestlige.

Mosambikbeltet er en integrert del av det store østafrikanske orogenet som strekker seg langs hele østsiden av Afrika. Det er likevel ikke forbundet med det mye eldre Kalahariskjoldet i vest. Mosambikbeltet har et areal på trolig mer enn 250 000 km2, og utgjør en betydelig del av Mosambik.

Referanser

Eksterne lenker

  
  
 

Kratoner
Mosambiks geografi
Aziz Sancar

Aziz Sancar (født 8. september 1946) er en tyrkisk biokjemiker og molekylærbiolog med DNA-reparasjon, cellesyklus og den biologiske klokke som spesialfelt. I 2015 ble han tildelt Nobelprisen i kjemi sammen med Tomas Lindahl og Paul L. Modrich for deres mekanistiske studier av DNA-reparasjon.

Han er også medgrunnlegger av Aziz and Gwen Sancar Foundation som er en ideell organisasjon som jobber for å fremme tyrkisk kultur og støtte tyrkiske studenter i USA.

Biografi 
Sancar ble født 8. september 1946 i en familie i den lavere middelklassen i Savur i Mardin-provinsen i Tyrkia. Han var det syvende av åtte barn, foreldrene hans var analfabeter, men de la stor vekt på utdanning for barna deres.

Sancar er et æresmedlem ved det tyrkiske vitenskapsakademi og ved det amerikanske Academy of Arts and Sciences.

Hans lengstvarende stuide hadde med fotoflyase å gjøre. I artikkelen hans fra PNAS har sier han at dette studiet har vart i over 20 år.

Sancar ble valgt til medlem ved National Academy of Sciences i 2005 som det første tyrkisk-amerikanske medlemmet. Han er gift med Gwen Boles Sancar, som også er professor. Hun er professor i biokjemi og biofysikk ved University of North Carolina. Sammen grunnla de Aziz and Gwen Sancar Foundation, som er en ideell organisasjon som jobber for å fremme tyrkisk kultur og støtte tyrkiske studenter i USA.

Referanser 

Biokjemikere
Nobelprismottakere i 2015
Tyrkiske nobelprisvinnere
Nobelprisvinnere (kjemi)
Fødsler i 1946
Paul L. Modrich

Paul Lawrence Modrich (født 13. juni 1946) er James B. Duke Professor i biokjemi ved Duke University og prosjektleder ved Howard Hughes Medical Institue. Han mottok i 2015 Nobelprisen i kjemi sammen med Tomas Lindahl og Aziz Sancar for deres mekanistiske studier av DNA-reparasjon.

Referanser 

Nobelprisvinnere (kjemi)
Nobelprisvinnere fra USA
Nobelprismottakere i 2015
Biokjemikere fra USA
Alumni fra Stanford University
Medlemmer av United States National Academy of Sciences
Fødsler i 1946