alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Isaac Shuldman

Isaac Schuldman (født 2. mars 1944) er en russiskfødt norsk fiolinist og professor ved Norges musikkhøgskole (1979–). Han debuterte med Minsk symfoniorkester som 13-åring (1957) og studerte ved konservatoriet i Leningrad, senere endog hos
Isaac Stern.  Han flyttet til Israel i 1972.

Blant hans dirigenter spores Charles Groves, Neville Marriner, Mark Soustrout, Evgeny Svetlanov og Alexander Kantorov. I kammersammensetninger har han duettert med pianistene Frida Bauer, Alexander Volkov, Robert Levin, Einar Steen-Nøkleberg og Irina Osipova. Blant hans mange elever er Peter Herresthal, Alexander Rybak, Christopher Tun Andersen, Birgitte Stærnes, David Coucheron, Trond Sæverud,Atle Sponberg, Laurens Weinhold og Anna Margrethe H. Nilsen.

Premier 
 1. pris i Carl Flesch-konkurransen

Utgivelser 
 Egil Hovland:  Concertos (Aurora).  Med Moskva og Stavanger symfoniorkester.
 Johan Kvandal: Violin konsert (Hemera, 1998).  Solist med St. Petersburg State Symphony Orchestra
 Kjell Mørk Karlsen Violin konsert no2
Med Minsk kammerorkester

Referanser 

Norske fiolinister
Norske musikkprofessorer
Belarusiske kunstnere
Israelske kunstnere
Pedagoger ved Barratt Due musikkinstitutt
Fødsler i 1944
Utkraget bue

Utkraget bue er en buet konstruksjon som bruker den arkitektoniske teknikken utkraging for å danne et rom eller en åpning i en struktur, slik som et inngangsparti i en vegg eller et brospenn. Til forskjell fra en «ekte bue», som i en steinhvelvbro, danner ikke utkragingen en selvbærende bue. Før den selvbærende buen ble oppfunnet eller tatt i bruk ble åpninger dannet ved utkraging eller skråstilte bjelket. Utkraging er forløperen for den selvbærende buen. 

Horndøla bru er et eksempel på brospenn basert på utkraget bue. Utkraging øker lysåpningen i steinhellebroer der hele det frie spennet dekkes av en stor steinhelle. Utkraging av steinbroer kan skje øverst på ellers rette pillarer (brokar) og pillarene kan utkrages gradvis. I brede elver kan det settes pillarer i elven slik at broen får flere mindre spenn (huldikebroer). Den nedrevne Hjallar bro i Rennesøy var en utkragingsbro og kan ha vært oppført i vikingtiden. Ravndal bro i Gjesdal ble oppført som en steinhellebro med flere rette pillarer der siste stein ble utkraget før dekkheller på over 4 meter ble lagt på.

Referanser

Litteratur
Ahlstrand, Jan Torsten (1976): Arkitekturtermer. Lund: Studentlitteratur, ISBN 91-44-02852-0

Eksterne lenker 
 Illustrert engelsk ordbok eller glossar over begreper innen murarbeid

Buer og hvelv
Byggeteknikk
Støver skole

Støver skole er en barneskole på Bertnes i Bodø kommune med rundt 160 elever fra første til syvende trinn. Rektor ved skolen er Gunn Skjerve.

Eksterne lenker 
 Hjemmeside

Skoler i Bodø
Barneskoler i Nordland
Haugen skole

For skolen i Eid kommune, se Haugen skule og barnehage.

Haugen skole er en barneskole på Furuset like ved Høybråten i Oslo. Skolen ble først etablert i 1975 som en grendeskole for 1. til 3. trinn, og utvidet med nytt hovedbygg i 1977 med plass til mellomtrinn og ungdomstrinn.

Skolen beskriver seg selv som en skole som er opptatt av integrering og samhold på kryss av kulturer og minoritetsgrupper i Norge. På skolen er 75 % av elevene minoritetsspråklige og skolen legger stor vekt på den enkeltes elev opplæring for å få best mulig resultat.

Rektorer
 2003-2014: Eva Hemstad
 2014-2019: Leif Arild Haaland (fra Bryn skole (Oslo) til Rommen skole)
 2019-: Gry Wikborg

Pedagogikk

Skolen har som mål å oppfylle og etterfølge en liste med pedagogiske virkemidler. Grunnet skolens situasjon er fokuseringen på tilpasset opplæring og samarbeidet med hjemmene som de selv kaller det, meget viktig. Skolens satsinger innen pedagogikk er blant annet:
 Elevrådsarbeid
 Uteskoledager
 «Grønt Miljø»
 Drama
 Leksehjelp

Skolen er med i en byomfattende pedagogisk satsing, Early Years, med opphav fra New Zealand og Australia.

Referanser

Eksterne lenker
 Data og statistikk - MinOsloskole, Oslo kommune. Besøkt 5.2.2018.
 Skolens hjemmeside. Besøkt 3.12.2019.
 

Barneskoler i Oslo
Skoler i bydel Stovner
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1975
Kulturminner i bydel Stovner
Polsk blod – en balletdanserindes roman

Polsk blod - en balletdanserindes roman (originaltittel: Balletprimadonnaen) er en svensk film fra 1916 i regi av Mauritz Stiller.

Handling
Musikeren “Wolo” er forelsket i den vakre bondepiken “Anjuta”. Hun tvinges av sin stemor som driver en ulovlig kro, å danse for sine berusede gjester. Wolo som ser Anjuta danse forsøker å overtale stemoren til å la Anjuta utdanne seg til danserinne. Anjuta gjennomfører en glitrende opptaksprøve til ballettskolen med Wolo som akkompagnatør. For å skille Anjuta og Wolo tilbyr greve Orsky seg å bekoste Wolos utdanning til fiolinist utenlands.

Om filmen
Filmen hadde premiere 14. november 1916 på Paladsteateret i København i  Danmark. Den svenske premieren var den 20. november 1916 på kinoen Röda Kvarn i Stockholm. Innspillingen fant sted i Svenska Biografteaterns ateljé på Lidingö med visse avsnitt filmet på Röda Kvarns scene og øvre foajé, eksteriørscenene ble filmet på Kungliga Vetenskapsakademien i Frescati og ved Mölna gård på Lidingö med foto av Julius Jaenzon. Filmen ble solgt foruten til Danmark, der den hadde sin urpremiere, til Norge, Finland, Storbritannia, Nederland, Frankrike, Sveits, Spania, Tyskland, Østerrike, Ungarn, Russland, Balkanlandene, Argentina, Brasília, Chile, Cuba og USA. To kopier av filmen som ble sendt med et fartøy til England forsvant da fartøyet ble torpedert og senket høsten 1917. Filmen ble lenge ansett som forsvunnet, men i 1995 ble en ufullstendig kopi av filmen funnet i Zaragoza i Spania. Filmen ble restaurert og rekonstruert ved hjelp av stillbilder og copyrightruter. Det finnes nå i en visningskopi av filmen i Filminstitutets arkiv.

Roller (utvalg)
 Jenny Hasselquist – Anjuta Jankin, danserinne 
 Lars Hanson –  Wolo Czawienko, fiolinist 
 Richard Lund –  Orsky, greve, godseier 
 Jenny Tschernichin-Larsson –  Anjutas stemor 
 Carl Johannesson –  ballettmesteren 
 Dagmar Ebbesen –  ballettdanserinne
 Thure Holm –  tilhører ved Wolos fiolinfremføring 
 Albert Ståhl –  tilhører ved Wolos fiolinfremføring

Eksterne lenker 

Svenske dramafilmer
Svenske stumfilmer
Filmer fra 1916
Sort-hvitt-filmer
Filmer regissert av Mauritz Stiller
Janakkala

Janakkala er en kommune i landskapet Egentliga Tavastland i Finland. Kommunen har cirka 16 600 innbyggere og et areal på 586,09 km² hvorav 38,61 km² er vann. Janakkala er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Hausjärvi, Tavastehus, Loppi og Riihimäki.

Eksterne lenker 
 

Kommuner i Egentliga Tavastland
Kommuner etablert i 1866
1866 i Finland
Else Dehli

Else Synnøve Dehli (født 20. november 1932) er en norsk operasanger (sopran) fra Oslo.

I hjembyen studerte hun sang hos Oskar Raaum. Hun er utdannet ved Mozarteum i Salzburg og Musikkhøyskolen i Wien, hvorpå hun i 1961 debuterte ved Landesteater Detmold som Agathe i "Jegerbruden" og senere både  Antonia og Giulietta i "Hoffmanns eventyr" og Evchen i Wagners "Meistersinger". Hun var ansatt ved Städtische Bühnen, det kommunale teater i byen Hagen, der hun blant annet sang titelrollen i "Arabella" av Richard Strauss. Sin debutkonsert hadde hun i Universitetets aula i 1962.  Hun bosatte seg deretter noen år i USA.  

I perioden 1968–85 var hun sopransolist ved Den Norske Opera, først i rollen som Alice Ford i Verdis "Falstaff",  Micaela i Bizets "Carmen" og Senta i Wagners "Den flyvende Hollender", der hun alternerte med Aase Nordmo Løvberg. Hun sang også Moren i Dallapiccolas "Fangen", og ble kjent fra roller som Marie i "Wozzeck", Sieglinde i "Valkyrien", kurtisanen Giulietta i Offenbachs "Hoffmanns Eventyr", Venus i "Tannhäuser", tittelrollen i  "Salomé", Donna Elvira i "Don Juan", Leonora i "Trubaduren" og Leonore  i "Skjebnens makt" av Verdi, titelrollene i "Katarina Ismailowa" og "Katia Kabanova".

Premier 
 Musikkritikerprisen 1978 for tittelrollen i  "Salomé" ved Den Norske Opera,regissert av Lars Runsten og koreografert av Kari Blakstad

Referanser 

Norske operasangere
Sopraner
Personer fra Oslo
Boogie-woogie

Boogie-woogie er en dans, med utspring i blues, som ble populær sent på 1930-tallet og tidlig på 1940-tallet. Den blir som regel danset til blues-, piano- og rockemusikk. I 1950 ble denne dansen kalt «rock and roll». Det er en dans som både kan gå veldig fort og rolig, derav «slow dancing». Det er en meget krevende dans hvor det handler om å danse med musikken, ikke bare til den. Den må tolkes og tilpasses figurene etter hvordan musikken går. Dette er noe som krever ekstremt mye trening, og man må være svært musikalsk for å danse denne dansen på for eksempel konkurransenivå. Dansen er fysisk krevende. 

Boogie-woogie stammer opprinnelig fra lindy hop. Rundt 1950-tallet ble dansen brakt til Norden av amerikanske soldater. Dansen har også blitt «reformert» i løpet av de siste årene. Grunnstegene er blitt gjort en del om, og stilen er ikke den samme som for eksempel 10-15 år siden da den har gått mer bort fra lindy hop. Gutten fører jenta og bestemmer hvordan figurene skal plasseres til musikken. Det kalles «lead and follow». I tillegg er det kommet noe strengere regler til føring og holdning.

Blues
Dans
Östra Gymnasiehuset

Östra Gymnasiehuset (opprinnelig Banérs palass) er et hus som ligger på Birger jarls torg 7 på Riddarholmen i Stockholm. Bygningen har røtter tilbake i middelalderen og fikk sin nåværende form på 1640-tallet. Deler av et fransiskanerkloster fra 1270-tallet er bevart under huset.

Eiendommen ligger mellom Riddarholmskyrkan og Evert Taubes terrass med fritt utsyn mot Riddarfjärden. Bygningen er sammenbygd med Västra Gymnasiehuset gjennom en forbindelsegang.

Östra Gymnasiehuset er en del av Gråbrödraklostrets tidligere lengde som avgrenset klostergården i vest og deler av klostermuren finnes bevart. Det finnes også et bevart klosterrom i bygningen med et stjernehvelv som anses å ha blitt dekorert av Albertus Pictor samtidig med klosterets kjeller.

Oppå tomten og murene fra middelalderen som strekker seg ti meter opp skapte Gustaf Adam Banér dagens hus på 1640-tallet. Banér bygget på med en etasje, skapte den nåværende fasaden  og innredet huset. Stukktakene er fra hans tid da huset var kjent som Banérs palass (Banérska palatset). Trolig var det han som lot halve huset rive ned og lagt en gate mellom Riddarholmskyrkan og det gamle klosteret.

Beboere

På 1730-tallet bodde Hedvig Taube, Fredrik Is elskerinne i huset. Kongen selv bodde i det nærliggende Wrangels palass sammen med dronning Ulrika Eleonora. 

Som en gave av kongen fikk også Hedvig Taube et annet palass på Riddarholmen, Hessensteins palass. Hessensteins palass gikk i arv til Fredrik Vilhelm von Hessenstein, utenomektenskaplig sønn av Taube og Fredrik I.

Senere ble Östra Gymnasiehuset bolig for kapellanen i Riddarholmens forsamling som eksisterte 1758–1807.
Trivialskolan holdt til her i 1814-1821, da Stockholms gymnasium flyttet inn og bygningen fikk sitt nåværende navn. Wallinska flickskolan holdt til her i 1888–1907. Dagens leietakere er Kammarrätten i Stockholm.

Referanser 

Byggverk i Stockholm
Janssons frestelse

Janssons frestelse er en klassisk, svensk ansjosrett i form av en slags grateng som består av poteter, løk og ansjos.

Eksterne lenker
 Oppskrift på Janssons frestelse
 Oppskrift på vegetarisk Janssons frestelse

Potetretter
Fiskeretter
Julemat
Svensk mat
Jul i Sverige
Vini Zabù - KTM

Vini Zabù - KTM er et italiensk sykkellag. Laget konkurrerer som et profesjonelt kontinentallag, og ble i 2009 invitert til å delta i blant annet Milano–Sanremo og Giro d'Italia.

2021

Ryttere

Seire

Eksterne lenker 
 

Sykkellag
Prokontinentallag
Landeveissykling
Idrettslag etablert i 2009
Mother (videospill)

er et videospill utviklet av Ape Inc. og utgitt av Nintendo på Famicom i 1989. Spillet er inspirert av Dragon Quest, der handlingen er satt til datidens USA, i motsetning til andre spill i fantasy-sjangeren som ble gitt ut på samme tid. Mother følger den unge Ninten som bruker sin oldefars psykiske krefter for å bekjempe fiender.

Spillutvikler Shigesato Itoi lanserte ideen om spillet for Shigeru Miyamoto, på et besøk hos Nintendo. Miyamoto avviste ideen i starten, men ga til slutt Itoi et utviklingsteam. Spillet ble gitt ut i Japan 27. juli 1989. Det var planlagt en å lage en nordamerikanske versjon av spillet, men dette ble droppet av kommersielle årsaker. En kopi av denne prototypen ble senere funnet og har sirkulert på internett som Earthbound Zero. Denne prototypen er nå tilgjengelig på Wii U. Denne versjonen er offisielt kalt Earthbound Beginnings.

Spillet solgte over 400.000 kopier og var en av de populære rollespillene på den tiden. Spillet har senere fått to oppfølgere i EarthBound og Mother 3.

Handling 
Spillet begynner med fortellingen om et ungt, gift, amerikansk ektepar som på mystisk vis har forsvunnet fra den lille, landlige byen deres. To år senere kommer ektemannen George plutselig tilbake like mystisk som han forsvant, og begynner en merkelig studie i fullstendig tilbaketrukkethet. Hans kone, Maria, blir aldri hørt fra igjen. Flere år senere, i 1988, blir en ung amerikansk gutt ved navn Ninten angrepet i en paranormal hendelse.

Nintens far forklarer at hans oldefar hadde studert psykiske krefter, og ber Ninten undersøke en krise som skal ha oppstått over hele verden, senere avslørt å være arbeidet til et invaderende fremmed rase.

Earthbound Beginnings 
En Vitrual Console versjon av spillet til Wii U ble annonsert under Nintendo World Championships 2015. Denne versjonen kom ut i samme dag den var annonsert. Før denne tiden var det ikke mulig å spille originalspillet på en lovlig måte.

Eksterne lenker 
 

Videospill utviklet av Nintendo R&D1
Videospill fra 1989
Videospill utviklet i Japan
Qumran

Qumran (hebraisk: ; arabisk: خربة قمران, Khirbet Qumran) er et arkeologisk sted på Vestbredden administrert av Israels nasjonalpark Qumran. Det er lokalisert på et tørt platå omtrent 1,5 km fra nordvestbredden av Dødehavet, nær Kalya, en israelske bosetning og kibbutz. 

En bosetning i hellenistisk tid ble bygget under hasmoneiske Johannes Hyrkanos (134–104 f.Kr.) eller noe senere, og var bebodd det meste av tiden fram til den ble ødelagt av romerne i 68 e.Kr., eller kort tid etter. Den er best kjent som bosetningen nærmest hulene i Qumran hvor Dødehavsrullene ble holdt skjult. 

De viktigste utgravningene ved Qumran ble ledet av Roland de Vaux på 1950-tallet. Sammen med Gerald Lankester Harding utgravde de Vaux i 1949 «hule 1», den første hulen hvor det ble gjort funn av skriftruller. En flyktig overflateundersøkelse dette året ga ingen større resultater, men fortsatt interesse for skriftruller førte til en grundigere analyse av ruinene ved Qumran, som avslørte spor av keramikk nært knyttet til det som ble funnet i «hule 1». 

Denne oppdagelsen førte til omfattende utgravninger ved stedet over seks sesonger (1951–56) under ledelse av de Vaux. Tolkningene av funnene er vært avvikende og til dels spekulative, men forskere generelt har akseptert at dokumentene ved Qumran indikerte tilstedeværelsen av asketiske jødiske sekter, der både saddukeere og essenerne assosieres med stedet. I samtiden omtales essenerne av Josefus, Filon og Plinius den eldre. Plinius som besøkte Jerusalem i år 70, skriver i Naturalis Historia at «på et sted nedenfor Jeriko ved nordvestenden av Dødehavet og litt opp fra bredden finner vi essenerne, på et sted der det vokser palmer, lenger nede kommer man til En-Gedi». Qumran er det eneste stedet det vokser palmer mellom Jeriko og En-Gedi. Plinius er derfor det sikreste beviset for at det bodde essenere i Qumran. Den tyske forskeren Hartmut Stegemann (1933-2005) har påvist at skinnet som ble garvet til skriftruller, krevde kjemikalier fra Dødehavet, noe som knytter selve fremstillingen av rullene til Qumran. Stegemann tolket Qumran som et senter for bokproduksjon som omfattet hele prosessen, fra husdyrhold for å skaffe skinn til å skrive på, til selve avskrivingen. Funn av blekkhus, som sjeldent finnes i arkeologiske utgravninger, støtter dette. 

Men i 1960 foreslo professor Karl Heinrich Rengstorf (1903-92) at Dødehavsrullene ikke var skrevet av beboerne ved Qumran, men stammet fra biblioteket ved tempelet i Jerusalem, noe som har fått større tilslutning etter offentliggjøringen av materiale fra utgravningene til de Vaux i 1992.

Referanser

Eksterne lenker 
 
Nyoppdagede foto fra 1950-tallets Qumran
The UCLA Qumran Visualization Project, en virtuell rekonstruksjon av bosetningen ved Qumran.

Vestbreddens geografi
Arkeologiske steder på Vestbredden
Arkeologi i Israel
Ballistisk missil

Et ballistisk missil er et missil som følger en ballistisk bane på deler av strekningen mot målet. Ballistiske missiler har vanligvis ett eller flere atomstridshoder som skal leveres mot et forhåndsbestemt mål.

Historie 
Det første ballistiske missilet var A4, bedre kjent som V2, som ble utviklet av det nasjonalsosialistiske Tyskland i 1930 og 1940-årene. Første vellykkede oppskytning fant sted 3. oktober 1942, og 6. september 1944 ble det første angrepet med missilet gjennomført mot Paris. I løpet av andre verdenskrig ble mer enn  V2-missiler skutt opp.

Per 2009 har 30 land utplassert ballistiske missiler. I 2007 ble det utført mer enn 100 prøveoppskytninger utenfor USA, hovedsakelig fra land som Kina, Iran og Russland.

Faser 
Banen til et ballistisk missil deles inn i tre faser. Startfasen fra oppskytning og så lenge missilets rakettmotor gir det fremdrift, midtfasen der missilet følger en ballistisk bane i fritt fall, og tilbakevendingsfasen fra missilet/stridshodet vender tilbake til atmosfæren igjen og til detonasjon.

Typer 
Ballistiske missiler kategoriseres etter rekkevidde.

 Taktiske ballistiske missiler: Ballistiske missiler med rekkevidd opptil 300 km.
 Theatre ballistiske missiler: Ballistiske misslier med rekkevidde mellom 300-3500 km. Blir ofte satt i samme kategori som taktiske ballistiske missiler.
 Ballistiske kortdistansemissiler (SRBM): Ballistiske missiler med rekkevidde kortere enn 1000 km.
 Ballistiske mellomdistansemissiler (MRBM): Ballistisk missiler med rekkevidde mellom 1000-3500 km.
 Ballistiske langdistansemissiler (IRBM / LRBM): Ballistiske missiler med rekkevidde mellom 2500-5500 km.
 Interkontinentale ballistiske missiler (ICBM): Ballistiske missiler med rekkevidde lengre enn 5500 km.
 SLBM (Submarine-Launched Ballistic Missile): Ballistiske missiler som blir skutt ut fra missilbærende ubåter. Alle typer er pr. 2009 av typen ICBM.

Se også 
 ICBM
 SRBM

Referanser 

Ballistiske missiler
Villmanstrand

Villmanstrand (finsk: Lappeenranta) er en finsk by og kommune i landskapet Södra Karelen. Kommunen har, etter at den ble slått sammen med Joutseno i 2009 og Ylämaa i 2010, cirka 71 700 innbyggere og et areal på 1 755,92 km² hvorav 303,64 km² er vann. Villmanstrand er en finskspråklig kommune som grenser til Russland og de finske kommunene Imatra, Ruokolax, Taipalsaari, Lemi, Luumäki og Miehikkälä.

Villmanstrand fikk bystatus i 1649 av dronning Christina av Sverige. I 1721 ble den provinshovedstad. Slaget ved Villmanstrand i 1741 under den russisk-svenske krigen 1741-1743 mellom svenske og russiske styrker endte med russisk seier.

Befolkningsutvikling

Vennskapsbyer 
  Klin, Russland
  Kolding, Danmark
  Vyborg, Russland
  Rakvere, Estland
  Stykkisholmur, Island
  Drammen, Norge
  Örebro, Sverige
  Szombathely, Ungarn
  Lake Worth, Florida, USA

Eksterne lenker 
 
 Uppslagsverket Finland, Villmanstrand

Byer i Södra Finlands län
Bosetninger i Finland
Bosetninger etablert i 1649
Kommuner i Södra Karelen
Miuccia Prada

Miuccia Bianchi Prada (født Maria Bianchi 10. mai 1949 i Milano, Italia) jobber som motedesigner. Hun er sjefsdesigner i motehuset Prada og Miu Miu. Hun har en ph.d i statsvitenskap. Miucci Prada tok over sin fars enkle lærvirksomhet, og etter noen få år var virksomheten omgjort til ett av verdens største motehus.  Miuccia er kjent for å designe produkter i en helt annen retning av det andre motehus gjør. Klærne hennes utstråler intelligens, luksus og ikke minst minimalisme.

Det store gjennombruddet 
I 1985 kom Miuccias store gjennombrudd. Som nevnt tidligere, designet Prada det motsatte av alle andre. I slutten av 90-tallet satset motehus som Christian Dior og Chanel på  romantikk, farger og glitter. Miuccia derimot, gikk for minimalisme og renhet.

Hun designet en rekke vesker og reiseeffekter i kullsvart nylon, med et rent design og klare linjer. De hadde få detaljer, og en minimalistisk logo plassert i fronten. Det tok ikke lang tid før disse ble et ”must-have,” og Miuccias design ble en del av en ny epoke i moteverdenen.

På 2000-tallet og i dag 

I etterkant har Miuccia beholdt minimalismen i sine kolleksjoner, men kombinerte den med en rekke særtrekk.  I år 2000 kombinerte hun monokrome farger med luftige fjær i sin kolleksjon, og populariteten gikk igjen gjennom taket. Senere har uniformjakker dominert hennes kolleksjoner, og hun har også rettet lyset mot parfymer. Igjen er Miuccia det stikk motsatte av alle andre motehus. Mens de fleste satser på friskt sterkt, lager Prada tunge, søte dufter med innslag av iris, mandarin og ambernoter. Dette er blitt svært populært blant både menn og kvinner. 

Sist Miucci lanserte en kolleksjon, var i vinter. Der kan en klart se hvorfor Miuccia betegnes som motens ”kjerringa mot strømmen.” Jakker med doble krager, bukser i hudfarge som gir et nakenpreg, var hovedpilarene i kolleksjonen. Knappene på herreskjortene var satt bak på ryggen, og minimalismen fortsatt beholdt. Denne kolleksjonen regnes som Miuccias beste eller verste, alt ettersom.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Italienske moteskapere
Fødsler i 1949
Jeff Stinco

Jean-François «Jeff» Stinco (født 22. august 1978) er en fransk-canadisk musiker som spiller frontgitar i bandet Simple Plan. Han blir kalt Jeff fordi mange ikke fransktalende ikke klarte å uttale Jean-Francois så da begynte de å kalle han JF som førte til Jeff.

Biografi 
Han gikk på skole i Montréal sammen med Pierre Bouvier, Chuck Comeau og Sebastien Lefebvre.
Han studerte klassisk gitar i ti år.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Canadiske gitarister
Personer fra Montréal