Peter Abelard

Peter Abelard (latin: Petrus Abaelardus eller Abailardus, fransk: Pierre Abélard; født 1079, død 21. april 1142) var en fransk filosof,  teolog, musiker, poet og tidligskolastiker.

Abelard underviste blant annet teologi, logikk og dialektikk i Paris. Flere hundreår før opplysningstiden hevdet Abélard fornuftens forrang, ikke bare i filosofien, men også i trosspørsmål. På grunn av disse og andre omstridte synspunkter var livet hans preget av en lang rekke kontroverser.

Mest interessant i dag er en omfangsrik korrespondanse og hans teologiske disputter med blant andre Bernhard av Clairvaux. Det tragiske og romantiske forholdet mellom Abelard og Héloïse, «årtusenets kjærlighetshistorie», fortsetter også å fengsle.

Biografi 
Peter Abélard var født i Le Pallet rundt 20 km øst for Nantes som den førstefødte i en lavadelig familie. Hans mor Lucie var trolig arving til slottet Le Pallet, der Berengar ble slottsherre ved å gifte seg med henne. Han var poitevinsk. I Paris kom han i strid med realisten Wilhelm av Champeux (ca 1070 - ca 1121) som var rektor der. Etter problemene med Abélard trakk Wilhelm seg tilbake til han ble utnevnt til biskop i Chalons-sur-Marne i 1113.

Bibelkritikk 
Fordi han var i tvil om at det faktisk finnes allmennbegreper, konkluderte Abélard med at treenigheten neppe heller har noen egen eksistens. Han er en av de første representanter for det nominalistiske synet som hevder at ord bare er navn – det skjuler seg ingen idéverden bak dem. Dermed defineres sannheten av mennesket; den finnes verken i vår faktiske verden eller i en ideell sfære over verden. Abélard mente at synden lå i hensikten, i menneskets indre, ikke i handlingens resultater, og mente dermed også at de som  korsfestet Kristus, ikke hadde gjort noe galt, ettersom de selv mente å ha gjort det rette.

Hos Anselm av Canterbury og  Augustin av Hippo er det overensstemmelse mellom tro og fornuft. Abélard hadde derimot ingen tillit til fornuften. Han mente man ikke kan gå lenger enn til å hevde at trossetningene ikke direkte strider mot fornuften, og påpekte han i verket Ja og nei viktigheten av først å gjennomgå Bibelens, kirkefedrenes, pavenes og konsilenes utsagn. Han viste hvordan man med den dialektiske metode kunne forlike de mange motstridende utsagnene. Abélards dialektiske metode er et hjelpemiddel som siden har vært i bruk, men Bernhard av Clairvaux avviste Abélards syn og fremhevet kirkefedrene som autoritet. Han hevdet at foreningen med Gud ikke går via fornuften, men via den mystiske opplevelsen. Bernhard var en farlig fiende som sørget for at flere av Abélards utsagn ble stemplet som kjetterske. Mens Anselm var talsmann for «den objektive forsoningslæren» (dvs. at Kristi død forsonet Gud med menneskene, fordi Guds ære var grovt krenket av menneskenes synder, og den gjelden de dermed hadde til Gud, kunne bare Gud i Kristi skikkelse selv betale), hevdet Abélard «den subjektive forsoningslæren» (dvs. at Gud av godhet sendte menneskene Kristus som lærer og et eksempel til etterfølgelse, og den kjærlighet Gud demonstrerte ved Kristi død på korset, ville vekke en gjengjeldt kjærlighet fra menneskene som ville forene dem med Gud, slik at de velger å underkaste seg hans vilje).

Teologi 

Abelard er en representant for den alexandrinske skole innen teologien i vest. Han fant «kartagoskolens» premisser for rigide, derfor begynte han å hente elementer fra den alexandrinske tradisjon – som er mer forankret i akademiske metaforer (kunnskap og erkjennelse). Han reagerte på Anselms syndesoningslære (den som er mest utbredt i dette landet, kan en si), og foreslo den subjektive forsoningslære som du kan lese om her (søk etter abelard). Den er typisk alexandrinsk i det at Kristi handling på korset blir et eksempel til inspirasjon og oppbyggelse. «Ved å se på Kristus, endres vårt sinn og holdning.» Jesus som læreren. Jesus var «en ny Sokrates». Kristi kors blir middel til å erkjenne Guds vilje og vesen.

Liksom Sokrates bare ved å spørre sine medmennesker kunne utløse en innsikt og erkjennelse i den han spurte; likeledes utløser Kristi døds bilde hos oss en erkjennelse og innsikt som gjør at vi kommer i det rette forhold til Gud.

Menneskets falske forhold til Gud består da i at det ikke erkjenner (subjektivt) sannheten, og menneskets forening med Gud består i at det utløses en riktig religiøs erkjennelse (subjektiv) av Guds godhet og kjærlighet. Denne utløsning av erkjennelsen er det bare Kristi kors som kan gi.

Det kan derfor finnes elementer fra alle skolene innenfor en teologisk tradisjon, de er ikke utelukkende begrenset til et enkelt kirkesamfunn.

Problemet til Abelards forsoningslære er at den er subjektiv, Kristi frelsesgjerning har ingen objektiv virkning i forhold til frelseshistorien. Allikevel i en del protestantiske miljøer er en variant av Abelards teori gjeldende. Det er i møte med den korsfestede at man røres til anger og omvendelse. I virkeligheten setter man ikke frelsens ontologiske betydning høyt nok.

Korset har nesten fått en motsatt betydning av det den opprinnelig hadde. Korset betød jo opphavlig at døden var overvunnet, at dødens makt var blitt til intet, livets triumf. Det var derfor at de tidlige kristne plasserte kors på sine graver. I dag, derimot, er korset for de fleste synonymt med døden, sammen med kirkegårdene tegnet på intetheten. På samme måte ble Jesus som opprinnelig var heroisk og triumferende forvandlet til det lidende og henvisnede bilde av en feilet idealist, offeret. Sønnen korsfestet ved den sadistiske Faders vrede.

Man gjør Gud fader til en sten, en sadist og tillegger ham sosiomorfe karakteristikker. Guds rettferdighet blir en menneskelig rettferdighet, og dette med en merkelig dragning mot hevnen, menneskets stadige synd krever en tilsvarende uendelig ofring som bare korsfestelsen av sønnen kan tilfredsstille. Sønnen ble pint og drept for å tilfredsstille Faderen, for å demme opp for en Guddommelig vrede.

Abelard lyktes kanskje ikke helt men vi må gjøre et forsøk. Vi må huske på den virkelige forsoningen. Vi må huske på Kristi seier over dødsriket, tilbudt alle mennesker, ikke som en despot, men som fullendelsen av væren og personlig fellesskap i det treenige liv som mennesket er kallet til å ta del i gjennom helliggjørelsen allerede i dette liv.

Sitater 
 «Visdommens begynnelse er tvil. Tvilen stiller spørsmål. Når vi leter etter svaret, kommer vi nærmere sannheten.»
 «Mennesket er kallet til å ta del i gjennom helligjørelsen allerede i dette liv.»
 «Fornuften er troens venn, ikke dens fiende.»

Referanser

Litteratur 
 Peter King: Peter Abelard i Stanford Encyclopedia of Philosophy 2004
 Rolf Schönberger (red.): Oppføring i Alcuin. Infothek zur Scholastik, Regensburg.

Eksterne lenker 
 

 Petrus_Abelardus, Wikisource på latin
 Websider dedisert Heloise og Abelard, abaelard.de
 The Love Letters of Abelard and Heloise
 eLibrary-prosjekt (eLib), univie.ac.at
 Verk av Abelard, tekster, konkordanser, ordlister og statistikk

Middelalderfilosofer
Skolastikere
Franske filosofer
Latinspråklige forfattere
Fødselsdato ukjent
Personer fra departementet Loire-Atlantique
Franske salmediktere