alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
De ti bud (filmserie)

De ti bud (polsk: Dekalog) er en tittelen på en serie på ti polske filmer som ble sendt TV fra 1989 til 1990. De ble alle regissert av den polske regissøren Krzysztof Kieślowski. Han skrev manus til filmene sammen med Krzysztof Piesiewicz. 

Filmene ble produsert i 1988 og vist på polsk fjernsyn i 1989–1990. De er alle mellom 55 og 60 minutter lange, og to av filmene kom også i utvidet versjon som selvstendige filmer: Du skal ikke slå i hjel (84 minutter) og En liten film om kjærlighet (86 minutter). Filmene vant en rekke internasjonale priser, deriblant FIPRESCI-prisen på Filmfestivalen i Venezia i 1989.

Tematisk er filmene basert på De ti bud som man finner i jødedommen, kristendommen og islam, og hver film tar for seg ett av budene. Som ofte ellers i Kieślowskis filmer kan sammenhengen imidlertid være flertydig eller endog motsigende. Selv om filmene utspiller seg i det moderne Polen, frastår Kieślowski fra å kommentere den politiske situasjonen i landet, som var preget av Solidaritet og kommunistisk styre fra Sovjetunionen.

For å gi hver film et unikt uttrykk, engasjerte Kieślowski forskjellige fotografer for hver enkelt, slik han også gjorde med Tre farger-trilogien.

Omtale 
Den amerikanske regissøren Stanley Kubrick uttalte om De ti bud at det var det eneste verket som ble produsert i hans levetid som kunne kalles et mesterverk.

Filmene 
 Dekalog 1 (Du skal ikke ha andre guder enn meg), med Maja Komorowska, Henryk Baranowski
 Dekalog 2 (Du skal ikke misbruke Guds navn), med Krystyna Janda, Aleksander Bardini
 Dekalog 3 (Du skal holde hviledagen hellig), med Daniel Olbrychski, Maria Pakulnis
 Dekalog 4 (Du skal hedre din mor og din far), med Adrianna Biedrzyńska, Janusz Gajos
 Dekalog 5 (Du skal ikke slå i hjel), med Mirosław Baka, Krzysztof Globisz
 Dekalog 6 (Du skal ikke bryte ekteskapet), med Grażyna Szapołowska, Olaf Lubaszenko
 Dekalog 7 (Du skal ikke stjele), med Bogusław Linda, Anna Polony
 Dekalog 8 (Du skal ikke tale usant om din neste), med Tadeusz Łomnicki, Arthur Barcis
 Dekalog 9 (Du skal ikke begjere din nestes ektefelle), med Piotr Machalica, Ewa Błaszczyk
 Dekalog 10 (Du skal ikke begjære din nestes eiendom), med Jerzy Stuhr, Zbigniew Zamachowski

Avledede filmer 
 Du skal ikke slå i hjel (1988)
 En liten film om kjærlighet (1988)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Roger Ebert om De ti bud (engelsk)

Filmer fra 1989
Filmer fra 1990
Polske dramafilmer
Filmer regissert av Krzysztof Kieślowski
Polskspråklige filmer
TV-filmer fra 1980-årene
TV-filmer fra 1990-årene
North American A-5 Vigilante

North American A-5 Vigilante var et amerikansk angreps- og bombefly med kapasitet til å bære atomvåpen. Flyet ble produsert av North American Aviation Inc. og fløy første gang i august 1958 som A3J. A3J-1 var den første varianten som ble produsert, i et antall på 57 fly, fulgt av seks A3J-2. Den siste varianten var A3J-3P, et fotorekognoseringsfly som ble produsert i 55 eksemplarer. Etter at det amerikanske forsvarsdepartementet innførte felles standard for betegnelser for hær, marine og flyvåpen i 1962 fikk flyet den nye typebetegnelsen A-5. A3J-1 ble således A-5A, A3J-2 ble A-5B og A3J-3P ble RA-5C.

Spesifikasjoner

Dimensjoner 
 Vingespenn: 16,15 m
 Vingeareale: 70,05 m²
 Lengde: 23,32 m
 Høyde: 5,91 m

Motorer 
 To General Electric J79-GE-10 turbojet, hver med skyvekraft på 17 860-lb / 36,05 kN

Ytelse 
 Topphastighet: 2 230 km/t
 Maks. rekkevidde: 4 828 km
 Maks. høyde: 19 505 m

Eksterne lenker 
 Wings Palette-fargelegging

Bombefly
Rekognoseringsfly
Tomotors jetdrevne luftfartøy
Fly fra Vietnamkrigen
North American-luftfartøy
Svanvik

Svanvik (kvensk: Jouttenlahti) er ei bygd rundt 40 kilometer sør for Kirkenes i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark. Den ligger ved nordbredden av Svanevatn, en innsjø i Pasvikelvas hovedløp. Grunnkretsen Svanvik hadde 223 innbyggere i 2019.

Her finnes Svanvik kirke, Pasvik folkehøgskole og Øvre Pasvik nasjonalparksenter. Svanvik har en egen barne- og ungdomsskole, Pasvik skole. Skolen ligger ca. 2-3 kilometer fra Pasviktunet. Skolen ble bygd ut i 2008.

Svanvik Grensestasjon 
Svanvik har en av grensevaktstasjonene på den norsk-russiske grensen. Fra Svanvik holder de øye med blant annet den russiske gruvebyen Nikel som ligger bare ni kilometer fra Svanvik (men 84 kilometer med bil). I likhet med Skogfoss og Gjøkåsen ligger Svanvik ved Pasvikelva. Stasjonen bærer navnet til tettstedet den ligger i og er en del av samfunnet.

Referanser 

Forsvaret i Troms og Finnmark
Bosetninger i Sør-Varanger
Den norske riksgrensen
Tidligere fergesteder i Finnmark
Kaldestad kraftverk

Kaldestad kraftverk ligger i Bergsdalen i Vaksdal kommune i Vestland.

Nedslagsfeltet er på ; tilsig er på . Vannkraftverket utnytter et fall på . Vannet ledes i en  tunnel fra Hamlagrøvatnet, som sammen med Torfinnsvatnet er magasin for kraftstasjonen. Kraftverket var ferdig utbygd i 1964.

Det er installert en francisturbin med en ytelse på . Midlere årsproduksjon er på .

Vannet fra kraftverket benyttes senere i vassdraget av Fosse kraftverk og Dale kraftverk

Anlegget er eid og driftes av Eviny Fornybar.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Eviny Bergsdalsvassdraget
 BKK 

Vannkraftverk i Vestland
Kraftverk i Vaksdal
BKK
Kraftverk etablert i 1964
Fosse kraftverk

Fosse kraftverk ligger i Bergsdalen i Vaksdal kommune i Vestland. 
Nedslagsfeltet er på   og tilsig er på . Vannkraftverket utnytter et fall på .

Vannet ledes i en  tunnel fra Bergevannet, som er magasin for kraftstasjonen.

Det er installert en francisturbin på 25 MW. Kraftverket har en midlere årsproduksjon på .

Kraftverket ble modifisert i 1989.  Anlegget er eid og driftes av Eviny Fornybar.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Eviny Bergsdalsvassdraget

Vannkraftverk i Vestland
BKK
Kraftverk i Vaksdal
Kraftverk etablert i 1954
Dale kraftverk

Dale kraftverk ligger ved Dale i Vaksdal kommune i Vestland. 


Vassdrag
Kraftverket er det nederste i Bergsdalsvassdraget. Vannet i Bergsdalsvassdraget magasineres i Torfinnsvatnet og Hamlagrøvatnet og benyttes av kraftstasjonene Hodnaberg, Kaldestad og Fosse før det til slutt benyttes i Dale kraftverk.

Konsesjonsvilkårene for kraftverkene i Bergsdalsvassdraget krever minstevannføring i Daleelven, samt vannivå i magasinene på sommerstid.

Nedslagsfeltet er på , og tilsig er på . Vannkraftverket utnytter et fall på . Vannet ledes i en  tunnel fra Storefossdammen, som er inntaksmagasin for kraftstasjonen.

Dale I
Kraftverket ble satt i drift 1927 og ferdig utbygget i 1951. Totalt var det installert seks aggregater. Arkitekt Arent Greve var ansvarlig for bygningen som regnes som den viktigste nyklassisistiske kraftstasjonen på Vestlandet. Bygingen av kraftanlegget ble finansiert med et lån fra USA på 2 millioner dollar.

Dale II
Mellom 1987 og 1990 ble en ny kraftstasjon bygget i fjellet like bak den gamle kraftstasjonen. Etter at det siste aggregatet ble installert i 2007 overtok den nye kraftstasjon hele produksjonen.

Installert effekt er  fordelt på to francisturbiner. Kraftverket har totalt en midlere årsproduksjon er .

Anlegget er eid og driftes av BKK.

Flerbrukshall
Fra 2007 var det ikke lenger behov for den gamle kraftstasjonbygningen. BKK inngikk en avtale med Vaksdal kommune om å etablere en ny flerbrukshall ved den gamle kraftstasjonen. Etter avtale med Hordaland fylkeskommune skal den gamle kraftstasjonens første byggetrinn (1927) bevares som et kulturminne på stedet og de nyere byggetrinnene bevares gjennom dokumentasjon og rives for å gi plass til den nye flerbrukshallen. Den eldste delen av gamle kraftstasjonen skal i framtiden bl.a brukes til formidling av Dale kraftverks historie. Hallen ble åpnet 25. januar 2014.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Eviny Bergsdalsvassdraget
 Vaksdalsposten
 Om kulturminnet

Se også 
 Dale kraftverk (Ørsta)

Vannkraftverk i Vestland
Kulturminner i Vaksdal
BKK
Kraftverk i Vaksdal
Kraftverk etablert i 1927
1927 i Norge
Kraftverk etablert i 1990
Lovisenlund idrettsplass

Lovisenlund
Fullt navn:
Lovisenlund idrettsplass
Bruker(e):
Larvik Turn
Land:
Norge
Underlag:
Naturgress

Lovisenlund idrettsplass er en idrettsarena og fotballarena i Larvik. Den blir brukt av Larvik Turn & IF, den ble blant annet brukt av fotballgruppa deres på 1950-tallet. Publikumsrekord er  17 000 tilskuere i 5. runde i NM, Larvik Turn – FFK, 23.09.1956.

Like vest for parken ligger Bøkeskogen i Larvik, rett nord Månejordet skateplaza.

Fotballstadioner i Norge
Idrettsanlegg i Vestfold og Telemark
Sport i Larvik
Byggverk i Larvik
Barbu kirke

Barbu kirke er en langkirke i nygotisk stil fra 1880 i Arendal kommune, Agder fylke. Kirken ligger i Barbu sogn, som omfatter hele den østlige del av gamle Arendal sentrum. Den er plassert ovenfor den gamle bebyggelsen i strandstedet Barbu, og fra kirketrappa er det utsikt rett ut Galtesund. Kirken har status som «særlig verneverdig» i Riksantikvarens register over kulturminner.

Historikk 
Midt på 1800-tallet hørte Barbu til Tromøy sogn, og folk som bodde ganske nær Arendal sentrum, men likevel utenfor bygrensen, hadde Tromøy kirke som sin sognekirke, og måtte søke dit for å få utført kirkelige tjenester som barndåp, begravelse etc. Tromøy sogn omfattet på denne tiden foruten øya Tromøy også et større område på fastlandet langs Tromøysund, fra Neskilen i øst til Strømsbu i vest. Det ble  arbeidet iherdig for at Tromøy sogns fastland skulle få sin egen kirke. Men et kirkested som alle kunne enes om var umulig å finne. Det endte med at det ble bygd to kirker, en for den østlige delen, Stokken kirke på Saltrød, og en kirke for forstadsbebyggelsen omkring Arendal, Barbu kirke. I 1871 tok man initiativ til innsamling av penger, og da Barbu ble egen kommune i 1878 ble bygging av Barbu kirke den nye kommunens viktigste oppgave.

Grunnsteinen til kirken ble nedlagt i 1879 av amtmann Bonnevie. Kirken ble vigslet 17. september 1880 av biskop Jørgen Moe.

Kirkens utstyr var fra først av meget enkelt, basert på hva en i lokalsamfunnet kunne skaffe til veie.

Bygningen 
Barbu kirke er en nygotisk langkirke murt av teglstein. Opprinnelig var teglmuren bare pusset innvendig, men etter en stund fant man ut at teglmaterialet ikke hadde den nødvendige kvalitet, slik at også eksteriøret måtte pusses.

Kirkeklokkene er levert av firmaet Olsen Nauen Klokkestøperi i Sem utenfor  Tønsberg.

Interiør 

Alt innvendig treverk var ådret, imitert eiketre. Interiøret i Barbu kirke er meget enkelt, uten overdådighet i dekorasjonene.

Alterbildet er malt av Axel Revold i 1950, og har som motiv Jesus som de sjøfarendes frelser, et naturlig motiv i sjøfartsbyen Arendal. I koret henger et spansk maleri fra 1600-tallet med Den tornekronede Jesus som motiv. Bildet er trolig malt av en av Bartolomé Esteban Murillos elever.

Kirkens opprinnelige døpefont tilhører kirkesamlingen til Kuben (Arendal) i Arendal. Den er laget av en av de mange skipshåndverkerne i strandstedet Barbu, en treskjærer eller bilthugger som var kjent for sine galleonsfigurer. En senere døpefont ble laget av Arendals Møbelfabrikk.

Til 100-årsjubileet i 1980 ble kirken pusset opp, og den fikk da tilbake en del detaljer slik det var opprinnelig, blant annet ble alt treverk ådret. Det er 500 sitteplasser i kirken.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 
 Barbu menighet
 Norske kirkebygg

Kirker i Arendal
Kulturminner i Arendal
Norske kirker fra 1880
Jacob Wilhelm Nordan
Kirker i Arendal prosti
Langkirker i Agder og Telemark bispedømme
Republic RF-84F Thunderflash

Republic RF-84F Thunderflash var et amerikanskbygd rekognoseringsfly basert på jagerflyet F-84F Thunderstreak. RF-84F hadde kamerautstyret i nesen, noe som gjorde det nødvendig å flytte luftinntakene til roten av vingene. Flyet fløy første gang i februar 1952, og 715 RF-84F Thunderflash ble produsert (inkludert konversjoner av F-84F jagerfly ). RF-84F ble i tillegg til det amerikanske flyvåpenet brukt av en rekke NATO-land, deriblant Norge.

RF-84F Thunderflash i Luftforsvaret 

RF-84F Thunderflash ble operativ med 717 skvadron i 1956. De første av i alt 31 fly ble levert fra 26. mai 1956, og ble brukt frem til 1969 da de ble erstattet av RF-5A.

Eksterne lenker 
 RF-84 ved Norsk Luftfartsmuseum, Bodø
 RF-84 ved Flyhistorisk museum, Sola

Rekognoseringsfly
Utstyr brukt av Luftforsvaret
Arne Fjørtoft

Arne Johansson Fjørtoft (født 1937) er en norsk bistandsarbeider, journalist og politiker. Han har blant annet sittet som leder av partiet Venstre, arbeidet som programsekretær i NRK og vært prosjektleder for flere utviklingsprosjekter i Asia. I 1979 grunnla han utviklingsorganisasjonen Worldview International Foundation.

Etter ordinær skolegang i Sauda reiste Fjørtoft en tid ut som sjømann. Deretter utdannet han seg til typograf i farens trykkeri. Parallelt med dette var han aktiv i godtemplarungdomslaget Vardevakt og i partiet Venstre, og han ble snart valgt inn i ledende posisjoner i både ungdomslaget og lokalpartiet, blant annet som representant i kommunestyret i Sauda. Han ble leder av Venstre i 1986, men valgte å gå av i 1990 som følge av partiets skuffende valg høsten 1989. Etter sin politiske karriere har han vært prosjektleder for flere utviklingsprosjekter i Asia og sittet som generalsekretær i Worldview International Foundation, en organisasjon han grunnla i 1979. Han har også jobbet som programsekretær og utenriksreporter i NRK. 

Fjørtoft har mottatt flere internasjonale utmerkelser for sin innsats i den tredje verden. 1994 ble han utnevnt til ridder av den thailandske Hvite Elefants orden for sitt arbeid blant stammefolk og narkotikabekjempelse i Det gylne triangel.

Han ble gift i 1971 med programsekretær Ragnhild Sælthun Fjørtoft. De har siden 2000 bodd i Lørenskog i Akershus.

Bibliografi 
 Spelet om Bangladesh, Stavanger 1972 
 Alarm 1974 : Rapport frå Afrika, Asia og Latin-Amerika, 1974 
 Befolkningsbomben : overbefolkning, krig og fred (sm.m. J. O. Johansen og T. Heyerdahl), 1985 
 Afrikas barn : Katastrofeåret 1985, 1985 
 Rapport frå paradis : ein idé om fred og utvikling (selvbiografi med forord av EUs visepresident Margot Wallström og etterord av Jørn-Kr. Jørgensen) (Commentum Forlag). 2007

Referanser

Eksterne lenker 
 Om Arne Fjørtoft, fra Norsk biografisk leksikon

Personer fra Sauda kommune
Norske bistandsarbeidere
NRK-journalister
Venstres ledere
Norske sosialliberalister
Amilcar

Amilcar var et fransk bilmerke som ble produsert mellom 1921 og 1939. Deres første modell var en liten passasjerbil svært lik Le Zèbre, designet av Jules Salomon og Edmond Moyet. Deretter kom deres andre modell, 903 CC, som var tilgjengelig i to versjoner: CS, som var en sportsmodell, og C4, som var familiemodellen. Bilen ble levert med en tretrinns girkasse.

Den mest kjente modellen var CGS Grand Sport fra 1924, som var utstyrt med en 1,1 liters (1074 ccm) motor og bremser på alle fire hjul. Denne ble videreutviklet til CGSS Grand Sport Surbaissé. Disse modellene ble bygget på lisens i Tyskland (som Pluto, i Østerrike som Grofri og i Italia som Amilcar Italiana). 

Midt på 1920-tallet engasjerte selskapet seg i motorsport, med flere biler utstyrt med en 1,1 liters (1100 ccm) motor med seks sylindre og kompressor. Selskapet produserte også en mindre modell, M-Type, med en 1,2 liters motor, som ble lansert i 1928. Denne ble etterfulgt av versjonene M2, M3 og M4.

Sent på 1930-tallet introduserte Amilcar to nye modeller. Den ene var 14cv, som var utstyrt med en firesylindret motor. I 1937 fusjonerte selskapet med Hotchkiss, og den neste modellen var den forhjulsdrevne Amilcar Compound, som var relativt avansert for sin tid.

Produksjonen av Amilcar kom aldri i gang igjen etter andre verdenskrig.

Viktige Amilcar-modeller 
 1922 Amilcar CC 
 1922 Amilcar C4 
 1923 Amilcar E
 1924 Amilcar CGS
 1925 Amilcar CS
 1926 Amilcar CGSS
 1927 Amilcar C6
 1928 Amilcar M
 1928 Amilcar C8
 1930 Amilcar C8 bis
 1930 Amilcar CS8
 1934 Amilcar Pégase
 1938 Amilcar Compound (B38)

Eksterne lenker 
 
 https://web.archive.org/web/20050307112916/http://vea.qc.ca/vea/marques1/amilcar.htm
 http://historic-motorsport.de/TEAM_BURO/VITA_PRIVAT/MOTORSPORT/AMILCAR/amilcar.html
 https://web.archive.org/web/20081203132426/http://histomobile.com/histomob/internet/4/somm2.htm

Bilmerker
Tidligere bilprodusenter
Franske bilprodusenter
Babben Enger Damon

Barbra Mette «Babben» Stockfleth Enger Damon (født 19. september 1939 i Oslo) er en norsk tidligere langrennsløper som konkurrerte i 1960-årene. Hun deltok i OL 1964 der hun ble nummer 18 på 5 km og nummer 31 på 10 km. I 1968 gikk hun på det norske laget som vant gull på 3 x 5 km stafett i OL i Grenoble. Lagvenninnene var Inger Aufles og Berit Mørdre. Individuelt ble hun nummer 8 på 10 km og nummer 21 på 5 km. Hun gikk på Romerikslagets lag som ble norske mestre på 3x5 km stafett i årene 1966, 1967 og 1968.

Hun drev også med orientering og seiling. Hun bor idag i Oslo-området.

Medaljer i norske mesterskap

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Bildet av det norske gullaget (Enger Damon i midten)

Norske langrennsløpere
Olympiske mestere for Norge
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1964
Langrennsløpere under Vinter-OL 1964
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1968
Langrennsløpere under Vinter-OL 1968
Norgesmestere i langrenn
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Tom Gundersen

Tom Gundersen (født 3. april 1951 i Skien) er en norsk bildekunstner, grafiker og tegner.

Tom Gundersen har utdannelse fra Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og Statens kunstakademi. Han debuterte i UKS i 1981 og har siden hatt en rekke separatutstillinger. Av kollektivutstillinger kan særlig nevnes Høstutstillinga der Tom Gundersen har deltatt åtte ganger. Tom Gundersen er innkjøpt av blant andre Kunst på arbeidsplassen, Norsk kulturråd, Museet for samtidskunst, Stortinget og Nasjonalgalleriet og har mottatt en rekke stipend som kunstner. Han er også kjent for en flere treffsikre, stiliserte karikaturportretter. Tom Gundersen har også arbeidet som illustratør og avistegner.

Tom Gundersen bor og arbeider i Drammen.

Referanser

Eksterne lenker 
 Tom Gundersen presentert på FineArt.no
 Tom Gundersen presentert i Kulturspeilet
 Karikaturportretter av Tom Gundersen

Norske grafikere
Norske tegnere
Personer fra Skien kommune
Fødsler i 1951
Crash Bandicoot

Crash Bandicoot er en serie videospill for Game Boy og PlayStation hvor hovedpersonen Crash blant annet må kjempe mot doktor Neo Periwinkle Cortex. Cortex er hovedboss og Crash sin nemesis i de fleste spillene i Crash Badicoot-serien. Før Crash kjemper mot siste boss må han gjennom flere forskjellige baner som ofte tar utgangspunkt i forskjellige verdener. Crash må også kjempe mot andre hjelpere av doktor Neo Periwinkle Cortex som N. tropy, Tiny Tiger og N. gin. Doktor Cortex tjener ofte under en kraftig, ond voodoomaske som heter Uka Uka. Crash derimot har broren til Uka Uka, Aku Aku, som er en snill men like kraftig voodoomaske. Crash har en søster som heter Coco som har en IQ på 164. I Crash Bandicoot 3: Warped kunne man spille som Coco for første gang. Hun har bare vært spillbar i noen spill, og da bare i noen baner. De fleste Crash Bandicoot-spill er plattformspill med mye variasjon, mens andre spill som for eksempel Crash Team Racing, handler om go-karting.

Spill i serien 
Crash Bandicoot
 Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back
 Crash Bandicoot 3: Warped
 Crash Bandicoot 4: The Wrath of Cortex
 Crash Bash
 Crash Team Racing
 Crash Bandicoot XP
 Crash Bandicoot 2 N.trance
 Crash Nitro Kart
 Crash Bandicoot Fusion
Crash Tag Team Racing
 Crash Twinsanity
 Crash of the titans
 Crash Mind over Mutant
 Crash N'Sane Trilogy
 Crash Team Racing Nitro-Fueled
 Crash Bandicoot 4: It's About Time

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Videospillserier
Videospill utviklet i Storbritannia
Videospill utviklet i USA
Videospill utviklet i Canada
Thor

Thor har flere betydninger:

 Tor (navn), navn
 Tor, mektig tordengud i norrøn mytologi
 Thor (tegneseriefigur), en tegneseriefigur fra Marvel Comics, basert på guden Tor fra norrøn mytologi
 Thor (film), en amerikansk film fra 2011 basert på tegneseriefiguren
 Thor (satellitt), satellitt
 «Thor» (hjelpekrysser) (1940–1942), tysk hjelpekrysser under andre verdenskrig
 «Thor» (monitor), norsk monitor

Mannsnavn
Fugazi

Fugazi er et innflytelsesrikt hardcore-band fra Washington D.C., USA. Bandet ble startet i 1987 av Ian MacKaye (sang, gitar), Joe Lally (bass, senere også sang) og Colin Sears (trommer). Sears forlot etter kort tid bandet til fordel for Dag Nasty, og ble erstattet av Brendan Canty. Etter noen måneder ble bandet supplert med Guy Picciotto på ekstra gitar og sang. MacKaye hadde tidligere vært vokalist i Minor Threat og Embrace, mens Canty og Picciotto begge hadde en fortid i Rites of Spring, Happy Go Licky og One Last Wish.

Gjennom hele sin eksistens har bandet vært preget av en gjør-det-selv-holdning. De har gitt ut platene sine på Dischord Records og avslått flere tilbud fra store selskaper av prinsipielle årsaker, de lager ikke effekter, de krever at konsertarrangører skal holde en lav inngangspris, og de spiller ikke konserter der det er aldersgrense. De nekter også å la seg intervjue av blader som har reklame for alkohol og/eller tobakk. I motsetning til mange andre hardcore-band har Fugazi også en policy på å slå ned på brutal oppførsel blant publikum på dansegulvet, såkalt slam-dance. Denne filosofien har også vist seg på andre måter, blant annet har bandet stilt opp for en rekke ulike formål. Fugazi har siden 2002 hatt en pause.

Musikalsk har Fugazi hatt relativt stor betydning innen hardcore-scenen. Bandet var fra begynnelsen av både preget av og en premissleverandør for emo-hardcore. Bandets lydbilde har også gjennom hele karrieren vært preget av ulike støybilder og markante brudd mellom støyende og rolige partier. Fugazi har også hentet impulser fra andre musikkstiler, som funk, reggae og jazz, selv om hardcoren har ligget til grunn hele veien. Det er imidlertid en klar utvikling å spore gjennom bandets utgivelser, der de har blitt stadig mer eksperimentielle. De fleste tekstene til Fugazi er forholdsvis politiske, men det er også mulig å merke en forskjell på tekstene til de ulike tekstforfatterne.

Diskografi
Fugazi (mini-LP/kassett, 1988)
Margine Walker (mini-LP/kassett, 1989)
13 songs (CD, 1989)*
3 songs (7", 1990)
Repeater (LP/kassett/CD, 1990)**
Steady Diet of Nothing (LP/kassett/CD, 1991)
In on the Kill Taker (LP/kassett/CD, 1993)
Red Medicine (LP/kassett/CD, 1995)
End Hits (LP/kassett/CD, 1998)
Instrument (VHS/DVD, 1999)
Instrument Soundtrack (LP/kassett/CD, 1999)
Furniture + 2 (7"/CD, 2001)
The Argument (LP/CD, 2001)
*Består av Fugazi og Margine Walker.
**CD-versjonen også med 3 songs.
Alle platene er gitt ut på Dischord Records.

Eksterne lenker
 Fugazis hjemmeside hos Dischord — diskografi og tilstøtende band.
 Southern distribution — Informasjonsside om bandet, inkludert nyheter.
 Dischord Records — Fugazis plateselskap.
 WorldofFugazi.org — Fugazi fanside
 Eternal Vigilance is the Price of Fugazi — Copper Press 9 (2002)

Rockegrupper fra USA