Martin Bormann

Martin Bormann (født 17. juni 1900 i Halberstadt i Tyskland, død 2. mai 1945 i Berlin) var en tysk nazist som var Adolf Hitlers personlige sekretær og partisekretær i NSDAP. Under andre verdenskrig var han en av det tredje rikes mest innflytelsesrike personer gjennom sin rolle som «sluse» inn til Hitler og sin kontroll over partiapparatet. De nasjonalistiske Gauleiterne rapporterte til Bormann. Han ble gjennom sin ledelse av NSDAP likestilt som minister i Hitlers regjering.

Bakgrunn 
Bormann ble født i Wegeleben nær Halberstadt som da var en del av Kongeriket Preussen. Hans far var ansatt i postvesenet, mens han selv sluttet på skolen for å jobbe på en gård i Mecklenburg. På slutten av første verdenskrig var han en kort periode i hæren, og etter krigens slutt gikk han inn i Freikorps.

I mars 1924 ble han dømt til ett års fengsel for medvirkning til det brutale mordet på Walther Kadow i Ruhr, som ble antatt å være den som hadde angitt Albert Leo Schlageter til franskmennene. En annen som var involvert, var Rudolf Höß, en nær venn av Bormann og senere beryktet som kommandant i Auschwitz.

Karriere i partiet 

Etter å ha blitt løslatt gikk han inn i NSDAP i Thüringen. Han var ikke spesielt kompetent som leder og gjorde seg bemerket som uslepet og brutal. Han ble allikevel presseansvarlig og i 1928 også forretningsfører for partiet. I oktober 1933 ble han Reichsleiter i NSDAP, og i november samme år kom han inn i Riksdagen. Fra juli 1933 til 1941 var han Rudolf Hess' personlige sekretær.

Da Rudolf Hess hoppet av til Storbritannia, ble Bormann sjef for partikanselliet. Etter dette viste Bormann seg som en mester i den indre politiske maktkampen. Han utviklet og administrerte det enorme fondet hvor tyske industriledere mer eller mindre frivillig plasserte bidrag til partiet og benyttet dette til å dele ut gaver til personer i partiet. Bormann skapte dermed et stort nettverk av personer som hadde en personlig lojalitet til ham. Han styrte også Hitlers personlige finanser, blant annet de enorme inntektene fra salg av Mein Kampf, og han administrerte Hitlers avtaler og de byråkratiske detaljene.

Noen hundre meter nedenfor Hitlers feriested Berghof ligger tømmerhuggerfamilien Hölzls gamle gjestgiveri, Zum Türken. De har fremdeles en innrammet utkastelsesordre hengende på veggen i foyeren, undertegnet «M.Bormann». Nasjonalsosialistene ville ha gjestgiveriet fjernet av sikkerhetsgrunner, men kroverten Simon Hölzl nektet. Bormanns svarbrev begynner: «Det eneste mulige svaret på Deres skriv av 10.2.1940 ville være å sende Dem til konsentrasjonsleiren Dachau.»

Bormann vek sjelden fra Hitlers side, først og fremst fordi han ønsket å utøve konstant innflytelse på føreren. Det var også han som bestemte hvem som fikk audiens hos Hitler og dermed hvilken informasjon Hitler fikk tilgang til. Under Hitlers bordsamtaler tok han omfattende notater, som ble gitt ut i 1951. Hitler stolte fullt ut på ham og trodde dermed på alt han sa, noe som ga Bormann en fordel i maktkampen. Hitler skal engang ha skreket: «For å vinne denne krigen, trenger jeg Bormann!» Kort tid etter Hess' avhopping forærte Bormann Hitler en schäfer, Blondie, som ble Hitlers favorittkjæledyr, og som fulgte ham inntil det siste. Hitler testet cyaniden han fikk til sitt selvmord på Blondie.

Siste tid 
Bormann oppholdt seg som vanlig i Førerbunkeren under slaget om Berlin. 29. april 1945 undertegnet han som vitne Hitlers politiske testamente sammen med Joseph Goebbels, Hans Krebs og Wilhelm Burgdorf. Hitler bestemte rett før sitt selvmord 30. april 1945 at Bormann skulle etterfølge ham som partisjef. 1. mai 1945 gjorde han et desperat, men forgjeves forsøk på å flykte fra Berlin sammen med en gruppe medarbeidere fra Førerbunkeren. De tok sikte på å nå frem til Karl Dönitz, som skulle etablere Tysklands nye regjering i Flensburg. En av de få i gruppen som slapp unna, Artur Axmann, påstod å ha sett Bormann falle under skuddsalvene som kom da de støtte på sovjetiske soldater i Berlin. 

Det ble lenge spekulert i om Bormann likevel hadde overlevd og kommet seg i dekning. I 1972 ble et skjelett funnet under anleggsarbeider i Berlin, og dette ble identifisert som Bormanns gjennom tannkort. En DNA-test viste i 1998 at identifiseringen var korrekt.  Det ble først antatt at han ble drept av sovjetiske soldater, hvilket ville betydd at han var den eneste av topplederne i NSDAP som ble drept av fienden. De andre begikk selvmord. Men da man undersøkte skjelettet grundigere, ble det funnet glassfragmenter mellom tennene, noe som tyder på at også han begikk selvmord ved å bite over en ampull med cyanid.

På grunn av usikkerheten omkring hans skjebne ble han under Nürnbergprosessen dømt til døden in absentia, i oktober 1946. Forsvareren forsøkte, uten å lykkes, å få ham frikjent med den begrunnelse at han allerede var død og dermed ikke kunne dømmes.  De allierte okkupasjonsmaktene forpliktet seg til å fullbyrde dødsstraffen dersom han skulle bli funnet. Dette kunne ha ført til at han hadde sluppet unna dersom han senere ble pågrepet i live. Det ble flere ganger meldt at han hadde blitt observert i Europa, Paraguay og andre steder. Som man senere fant ut, dreide dette seg om forvekslinger.

Martin Bormann var gift med Gerda Buch, datter av den øverste partidommeren Walter Buch. Paret hadde ti barn. En av sønnene, Martin Bormann den yngre, har senere fortalt at han var svært redd for at faren hadde overlevd krigen, særlig da han konverterte til katolisismen og ble prest, fordi «det var bare én gruppe [hans] far hatet mer enn jødene, og det var katolikkene».

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Personer fra Landkreis Harz
NSDAP-funksjonærer
SS-generaler
Ministre i Adolf Hitlers regjering
Ministre uten portefølje
Tyskere fra første verdenskrig
Tyskere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Medlemmer av NSDAP (innmeldt 1925–1932)
Medlemmer av frikorps
Tiltalte i Nürnbergprosessen
Personer dømt in absentia
Personer dømt for drap
Tyskere dømt for forbrytelser mot menneskeheten
Tyskere dømt for krigsforbrytelser
Personer dømt til døden