alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Santa Maria del Fiore (Firenze)

Basilica di Santa Maria del Fiore (oversatt: «Den hellige Marias blomsts basilika», lokalt kalt Il Duomo) er en katolsk katedral og erkebispesete i Firenze i Italia.  

Hva katedralens navn henspiller på er noe omtvistet. Noen mener at det henviser til liljen som er Firenzes symbol, mens andre mener navnet henspiller på Jesus Kristus som den blomst som sprang ut av Maria.

Katedralen ble bygd på samme sted hvor det sto en eldre katedral, Santa Reparata fra 800-tallet. På slutten av 1200-tallet var den gamle katedralen blitt for liten. 
Arnolfo di Cambio ble engasjert som arkitekt i 1296, og han satte seg fore å bygge den største kirke som kristenheten noensinne hadde skuet, bygd som en basilika. Den nye katedralen som ble innviet av Pave Eugenius IV den 25. mars 1436, på årets første dag etter den florentinske kalender, hadde plass til 30 000 personer og var med det den største kirken i kristenheten. Den er imidlertid senere blitt forbigått i størrelse av Peterskirken i Roma, St. Paul-katedralen i London og Katedralen i Milano. Pave Eugenius IV vigslet katedralen den 25. mars 1436, årets første dag etter den florentinske kalender.

Katedralens kuppel ble utformet av Filippo Brunelleschi, som fikk oppdraget foran konkurrenten Lorenzo Ghiberti etter en konkurranse i 1419. Kuppelen er bygd av 4 millioner murstein, måler 42 meter i diameter, veier 37 000 tonn og er verdens største i sitt slag. Brunelleschi hentet inspirasjon fra Pantheon i Roma, men i motsetning til denne, som er murt i betong, er kuppelen til Santa Maria del Fiore konstruert i murstein.

Innvendig er kuppelen dekorert med en 3600 kvadratmeter stor freske som forestiller dommedag, malt av Giorgio Vasari og Federico Zuccari i årene 1572 – 1579.

Den nåværende fasaden i trefarget marmor er nygotisk og ble oppført etter en arkitektkonkurranse i 1864.

Da Santa Reparata ble revet fant man relikviene av Firenzes første biskop, Sankt Zenobius, og hans urne oppbevares nå i katedralen. I krypten er alle Firenzes biskoper begravet.

Eksterne lenker 
 

Katedraler i Italia
Byggverk i Firenze
Arkitektur i 1430-årene
Basilica Minor
Mariakirker
Katolske kirker i Italia
Ambrogio Traversari

Ambrogio Traversari, kalt Ambrosius kamaldulenseren (født 19. september 1386 i Portico di Romagna ved Forlì i Italia, død 20. oktober 1439 i Ferrara) var en toskansk teolog.

Han spilte en viktig rolle ved sine oversettelser av antikk litteratur.

Liv og virke
I en alder av fjorten år trådte han inn i kamaldulenserordenens kloster Santa Maria degli Angeli. Etter få år ble han en av sin tids fremste teologer og greskkyndige. Hans gresklærer var Manuel Chrysoloras. 

I 1431 ble Ambrogio ordensgeneral og ble leder for kongregasjonen for kirkerett ved den romerske kurie. Han deltok på Baselkonsilet som pave Eugenius IVs delegat. Hans hovedanstrengelse der var gjenforeningen mellom Vest- og Østkirken. I 1437 flyttet konsilet møtested til Ferrara. Ambrogio fikk ikke med seg konsilets avslutning, for han døde i oktober 1439. Men sammen med kardinal Johannes Bessarion forfattet han i sitt dødsår unionsdekretet av Ferrara-Firenze, som formelt opphevet det store skisma mellom Øst og Vest som var inntrådt i 1054.  

På grunn av sin klassiske og humanistiske dannelse er Ambrogio en typisk representant for 1400-tallets nye teologi som orienterte seg i vesentlig grad mot videnskapene, litteraturen og kunsten. Han var en nær venn av Cosimo de' Medici, fremmet studiet av antikkens kulturer, beskjeftiget seg inngående med den gammelkirkelige teologi og gjorde sentrale østkirkelige teologers verker kjente for Vesten (Johannes Chrysostomos, Basilius den store, Efrem syreren. 

Han var en sterk motstander av geistlighetens verdsliggjørelse. Han brennemerket kardinalers frivole livsførsel under Baselkonsilet som et syndebabel.

Verk
Hans hovedverk heter Hodoeporicon, og er et rimdikt om en visitasjonsreise han foretok på pavelig oppdrag blant Italias klostre. Han oversatte til italiensk Palladius levnetsbeskrivelse av Johannes Chrysostomos, Efrem syrerens 19 prekener, og Basilius den stores traktat «Om jomfrueligheten». Mange av hans manuskripter oppbevares nå i San Marco-katedralens bibliotek i Venezia.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Veröffentlichungen zu Ambrogio Traversari im Opac der Regesta Imperii
 Ambrogio Traversari auf santiebeati.it

Italienske teologer
Humanister
Italienske kamaldulensere
Filologer
Personer fra provinsen Forlì-Cesena
Auksjon

Auksjon er en form for salg, der noe skal selges til et utlyst tidspunkt.Ofte har selger satt en minstepris og kan da bestemme senere om et lavere tilbud godtas. Formen på auksjonen vil imidlertid kunne være forskjellig, da etter avtale og andre regler enn nedenfor.

I økonomisk teori er auksjon en metode til å få fastslått markedsverdien av noe som ikke har stabil pris.

Auksjonen ledes av auksjonarius, som holder oversikt over budene og roper opp gjeldende pris. Når budene stopper opp, blir siste pristilbud gjentatt. Dersom samme pris blir gjentatt tre ganger, betyr det at salget er et faktum og der blir slått i bordet, vanligvis med en hammer.

Selger er bundet til å godta ethvert bud som er på topp, så lenge det er over minstepris. Kjøper er bundet til budet + det auksjonarius skal ha, som er en forhåndsoppgitt prosent av den endelige kjøpesummen.

Salgsmetoden har vært i bruk i hvertfall så langt tilbake som år 500 før Kristus.
Ifølge greske kilder startet auksjonene i Babylon. Der ble avholdt årlige auksjoner der kvinner ble solgt med hensikt ekteskap. Det ble betraktet som ulovlig å selge døtre utenom dette. «Vakre» kvinner og enkelte med innflytelsesrike familiebånd ble bra betalt, mens de øvrige ofte måtte ha følge av en medgift for å bli omsatt.

I Romerriket var erobringsgods ofte auksjonert. Romerske borgere kunne også selge unna egen eiendom. Marcus Aurelius solgte visstnok unna så mye av sin arv at salget gikk over to måneder. Mest legendarisk var i år 193 e.Kr, da keiserens livgarde solgte hele Romerriket etter først å ha drept keiseren Pertinax. Kjøperen ble halshogd av den neste erobreren Septimius Severus to måneder senere.

Etter den franske revolusjonen ble adelens eiendeler for en stor del auksjonert bort. Kataloger ble trykket. Militære og kaprede priser både på land og sjø ble vanligvis auksjonert bort med prosenter til deltakerne, inklusive utsteder av bestallinger og kaperbrev.

En amerikansk auksjonarius kalles ofte for «Colonel» som var graden (oberst) til den offiseren som foresto slike auksjoner under den amerikanske borgerkrigen. Salgene i USA foregår ofte rivende fort og med en dreven tungegymnastikk.

Slaver ble solgt på markeder over hele verden fram til motstanden mot slavehandel fikk en slutt på dette. Mange råvarer som bomull, kaffe, te, fisk, blomster og tobakk omsettes på auksjon.

Referanser 

Markeder
Jerzy Łukaszewski

Jerzy Łukaszewski (født 21. juli 1924 i Terebiezow i Polen, død 3. juni 2020) var en belgisk akademiker av polsk opprinnelse. Han underviste ved Europacolleget fra 1961 til 1990, og var fra 1972 collegets rektor. Fra 1991 til 1996 var han Polens ambassadør til Frankrike.

Referanser

Polske diplomater
Vitenskapelig ansatte ved Europa-colleget
Belgiere
Ekornfamilien

Callosciurinae
 Ratufinae
 Sciurillinae
 Sciurinae
 Xerinae

Ekorn (fra norrønt: íkorni) er det vanlige navnet til enkelttannede gnagere av familien Sciuridae (fra gresk: skia «skygge» og oura «hale», med andre ord «hale som kaster skygge»).

Arter 
Familien omfatter rundt 200 arter i omkring femti slekter. De dyrene man først og fremst tenker på som ekorn i nordlige deler av verden, er de trelevende artene. Men også flere andre arter, som præriehunder og murmeldyr, tilhører ekornfamilien. 

Ekorn har en hale med stritt hår. De har fire frie tær på forbena og fem på bakbena. Tærne har ganske kraftige klør. Hodet kan ha noe forskjellig form. Bakbena er kraftige, og ekornene går ofte oppreist på to ben og bruker forføttene som «hender».

Liste over arter (utvalg) 
 amerikansk rødekorn (Tamiasciurus hudsonicus)
 alpemurmeldyr (Marmota marmota)
 berberjordekorn (Atlantoxerus getulus)
 californisk jordekorn (Otospermophilus beecheyi)
 dvergsisel (Spermophilus pygmaeus)
 ekorn (Sciurus vulgaris)
 eurasisk flygeekorn (Pteromys volans)
 flekket kjempeflygeekorn (Petaurista elegans) 
 østamerikansk gråekorn (Sciurus carolinensis)
 gulsisel (Spermophilus fulvus)
 hvitstripepraktekorn (Calloscirius prevostii) 
 indiakjempeekorn (Ratufa indika) 
 persiaekorn (Sciurus anomalus)
 perlesisel (Spermophilus suslicus)
 reveekorn (Sciurus niger)
 rødsisel (Spermophilus major)
 sibirstripeekorn (Tamias sibiricus) 
 sisel (Spermophilus citellus)
 skogmurmeldyr (Marmota monax)
 steppemurmeldyr (Marmota bobak)
 vestlig gråekorn (Sciurus griseus)

Trelevende ekorn 
De trelevende artene har en hale som med sin store pels er nesten like stor som resten av kroppen. Mange av dem har spisse dusker på ørene. 

De kan bevege seg veldig raskt, både på bakken og opp i trærne. De er dyktige klatrere som gjør bruk av den store halen til å holde balansen. De kan også holde halen over seg når det regner, eller sno den om seg når det er kaldt.

De er ofte selskapelige og ganske uredd mennesker og de oppsøker ofte fuglebrett. Man kan oppnå kontakt med dem og mate dem. De spiser frø og nøtter og gnager ofte på kongler. De spiser også annet plantemateriale og dessuten insekter, egg og fugleunger.

Utbredelse 
Ekorn påtreffes i store deler av Europa og Asia, men ikke i Australia.

Utbredelse i Norge 
I Norge finnes arten ekorn som hovedsakelig holder til i barskog, også så langt nord som i Finnmark, og i bjørkeskog på fjellet. Antallet ekorn varierer fra år til år, de år hvor man har spesielt mange ekorn, benevnes gjerne ekornår.

Galleri

Se også 
 Liste over pattedyr i Norge

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Pattedyr formelt beskrevet i 1817
Dyr formelt beskrevet av Johann Gotthelf Fischer von Waldheim
Maritimt klima

Maritimt klima eller kystklima er klima man vanligvis har på vestkysten av kontinenter på midlere bredder, og sørøst i Australia. Lignende klima kan man også finne i høyere strøk av kystnære tropiske områder og på lesiden av fjellrekker langs kysten i tropene. Dette klimaet utgjør gruppene Cfb og Cwb i Köppens klimaklassifisering. For å falle inn under maritimt klima må årets kaldeste måned om vinteren ha en middeltemperatur som ikke er kaldere enn −3 ℃, mens sommeren må vare minst fire måneder (månedlig gjennomsnittlig døngmiddeltemperatur på minst 10 ℃). Stort sett er det nedbør fordelt over hele året. 

Maritimt klima har ofte mindre temperaturvariasjoner enn andre steder som ligger på samme bredder, og skiller seg fra middelhavsklimaet ved større nedbørsmengder om sommeren. Dermed har man nedbør store deler av året, bortsett fra i visse høyere strøk i tropene, som ellers ville hatt tropiske savanneklima om ikke høyden hadde ført til lavere temperaturer. Nordvestlige områder av Stillehavet faller også delvis utenfor denne klimagruppen på grunn av tørre somre, men regnsesongen er såpass våt og lang at man unngår tørkeperioden man vanligvis får i forbindelse med middelhavsklima. I Norge finnes dette klimaet langs kysten fra Ytre Oslofjord og vestover til Vestlandet og videre nord til kyststrøk av Sør-Trøndelag. 

Kystklima har kjølige, men ikke kalde, vintre og milde og til dels varme somre. Somrene er generelt også mye kjøligere enn områder med fuktig subtropisk klima. De fleste maritime klima får en god del nedbør, men det finnes visse områder, som Patagonia i Argentina, med tørt kystklima.

Subarktisk maritimt klima
I kyststrøk på polsiden av områder med maritimt klima finner man som regel subarktisk maritimt klima (Köppen Cfc) med relativt milde vintre og kjølige somre og en sommersesong (med middeltemperatur på minst 10 ℃) mindre enn fire måneder. Eksempel på denne typen klima er kyststrøkene av Island eller de sørligste områdene av Chile. I Norge finnes slikt klima (Cfc) langs kysten fra Nord-Trøndelag og helt nord til de vestligste kyststrøk av Finnmark (Klimanormal Sortland).

Eksempler
 Dublin i Irland
 London i Storbritannia
 Amsterdam i Nederland
 Brussel i Belgia
 Paris i Frankrike
 Bergen i Norge
 Frankfurt am Main i Tyskland
 Göteborg i Sverige
 Hamburg i Tyskland
 Kristiansand i Norge
 København i Danmark
 Szczecin i Polen
 Praha i Tsjekkia
 Samsun i Tyrkia
 Hobart i Australia
 Vancouver i Canada
 Puerto Montt i Chile
 Mar del Plata i Argentina
 Wellington i New Zealand
Fredrikstad i Norge

Eksempler på steder med subarktisk maritimt klima (Cfc)
 Reykjavík på Island
 Harstad i Norge
 Thorshavn på Færøyene
 Punta Arenas i Chile
 Ushuaia i Argentina 
 Unalaska (tidligere Dutch Harbor) i Alaska i USA

Klimasoner
Reidar Sørensen

Reidar Sørensen (født 11. april 1956 i Hemnesberget) er en norsk skuespiller. 

Sørensen ble uteksaminert fra Statens Teaterhøgskole i 1986, og har vært tilknyttet en rekke teatre: Det norske teatret, Agder teater og Trøndelag Teater. Han har også en rekke oppgaver innen film, radioteater og fjernsyn bak seg, og vant Amandaprisen som beste mannlige skuespiller i 1989. Sørensen har portrettert Unni Lindells politietterforsker Cato Isaksen i TV-serier.

Sørensen er vokalist i rockebandet Freak. Han var teatersjef ved Nordland Teater 2008–2012. 

Reidar Sørensen er far til skuespillerne Kim Sørensen, Elias Holmen Sørensen og , de to siste sammen med Kjersti Holmen.

Utvalgt filmografi og TV 
 2017 Trio – Jakten på Olavsskrinet
 2014–2016 Trio (TV-serie)
 2010 Hjem til jul
 2009 Honningfellen (TV-serie, som Cato Isaksen)
 2009 Orkestergraven (TV-serie, som Cato Isaksen)
 2008 Nattsøsteren (TV-serie, som Cato Isaksen)
 2007 Sørgekåpen (TV-serie, som Cato Isaksen)
 2005 Drømmefangeren (TV-serie, som Cato Isaksen)
 2005 Slangebæreren (TV-serie, som Cato Isaksen)
 2004 Ikke naken 
 1998 1732 Høtten
 1998 Når lyset kommer
 1997 Hotel Oslo (TV-serie)
 1997 Brent av frost 
 1997 Etterfølgeren 
 1996 Thygesen (TV-kriminalserie – NRK Drama, forf.: Jon Michelet)
 1994 Ti kniver i hjertet
 1994 Trollsyn – sagnet om Jostedalsrypa
 1993 Hodet over vannet
 1993 Telegrafisten 1989 Marerittet 1989 Himmelplaneten'' (Fjernsynsteatret)
 1986 Plastposen (Film – Bankraner)

Referanser

Eksterne lenker 
 Reidar Sørensen – profil og bilder på Filmweb
 
 

Norske teatersjefer
Norske skuespillere
Norske sangere
Amanda for beste mannlige hovedrolle
Personer fra Hemnes kommune
Amandaprisen 1989
Fødsler i 1956
Liste over norske middelalderkirker i stein

Dette er ei liste over norske middelalderkirker i stein, men listen er ikke uttømmende. Det ble bygget mer enn 300 steinkirker i Norge i middelalderen, hvorav rundt 150–160 er helt eller delvis bevart. De fleste av disse ble satt opp i årene 1150–1250, og man regner med at byggeboomen ble utløst av at Nidaros fikk status som erkebispesete i 1152/1153 (innstiftet av pave Anastasius IV i 1154).

Middelalderske steinkirker finnes i alle landets fylker, bortsett fra Finnmark. De fleste er små kirker bygget i romansk stil rundt om på bygdene. Mest tallrike er de i tidligere Hordaland, Vestfold og Østfold. Litt over 50 av disse cirka 160 bevarte steinkirkene regnes som bedre bevarte enn de snaut 100 andre, uten at det finnes et klart skille med en standard for bevaringsgraden. I mange tilfeller er imidlertid forskjellene åpenbare, selv om graden av bevaring er svært varierende og til en viss grad subjektiv.

Norske middelalderkirker i stein 
Kirkene listes opp i alfabetisk rekkefølge, uten hensyn til bevaringsgraden (siden den ikke lar seg dokumentere i øyeblikket).
 Alstadhaug kirke
 Alstahaug kirke
 Andebu kirke
 Avaldsnes kirke
 Berg steinkirke
 Bergen domkirke
 Borre kirke
 Botne kirke
 Byneset kirke
 Bø gamle kirke
 Bønsnes kirke
 Dale kirke
 Dolm kirke
 Eidanger kirke
 Eidfjord gamle kirke
 Eidsberg kirke
 Enebakk kirke
 Fiskum gamle kirke
 Fjære kirke
 Follebu kyrkje
 Fon kirke
 Gamle Aker kirke
 Gildeskål gamle kirke
 Giske kirke
 Gjerpen kirke
 Glemmen gamle kirke
 Haug kirke i Eiker
 Haug kirke i Ringerike
 Hedrum kirke
 Heggen kirke
 Hem kirke
 Hesby kirke
 Hobøl kirke
 Hof kirke
 Hoff kirke
 Hole kirke
 Hove kirke
 Hurum kirke
 Hustad kirke
 Høvåg kirke
 Idd kirke
 Kinn kirke
 Kinsarvik kyrkje
 Kodal kirke
 Kråkstad kirke
 Kvinnherad kirke
 Kviteseid gamle kirke
 Lade kirke
 Leikanger kirke
 Lunner kirke
 Løvøy kapell
 Mariakirken i Bergen
 Mariakirken på Gran (inngår i Søsterkirkene på Gran)
 Moster gamle kirke
 Mære kirke
 Nannestad kirke
 Nes kirke i Sauherad
 Nikolaikirken på Gran (inngår i Søsterkirkene på Gran)
 Nidarosdomen
 Norderhov kirke
 Nykirke kirke i Horten
 Nøtterøy kirke
 Oddernes kirke
 Ramnes kirke
 Ringsaker kirke 
 Romnes kirke
 Rygge kirke
 Rødenes kirke
 Råde kirke
 Sande kirke
 Sauherad kirke
 Selbu kirke
 Seljord kirke
 Sem kirke
 Skaun kirke
 Skiptvet kirke
 Skjeberg kirke
 Skjee kirke
 Slidredomen
 Stange kirke 
 Stavanger domkirke
 Stiklestad kirke
 Styrvoll kirke
 Sørbø kirke
 Talgje kirke
 Tanum kirke i Bærum
 Tanum kirke i Larvik
 Tingelstad gamle kirke
 Tingvoll kirke
 Tjølling kirke
 Tromøy kirke
 Trondenes kirke
 Trøgstad kirke
 Tveit kirke (Kristiansand)
 Utstein kloster
 Aurlandsvangen kirke
 Vanse kirke
 Vassås kirke
 Vereide kirke
 Vestre Moland kirke
 Veøy gamle kirke
 Voss kirke
 Værnes kirke
 Våle kirke
 Vår Frue kirke i Trondheim
 Østre Gausdal kyrkje
 Øyestad kirke

Litteratur 
 Norges kirker. Søk i Nasjonalbiblioteket

Referanser 

 
 Middelalderkirker i Norge
Fylkesvei 7730

Fylkesvei 7730 går mellom Fygle og Skogset i Vestvågøy kommune. Veien er 12,7 km lang.

Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 837.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 997.

Kommuner og knutepunkter

Sørfjell

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Nordland
Veier i Vestvågøy
Fylkesvei 7604

Fylkesvei 7604 går mellom Skotnessjøen og Ballstadøya i Vestvågøy kommune. Veien er 1,6 km lang.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 823.

Kommuner og knutepunkter

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Nordland
Veier i Vestvågøy
Aske

for den norske tv-filmen fra 1973, se Aske (TV-film)
Aske er det som blir tilbake av det brennbare materialet etter en fullstendig forbrenning.

I praksis består aske av alle materialer som ikke er organiske (mineraler og kjemiske forbindelser), f.eks.: Al2O3, CaO, Fe2O3, MgO, MnO, P2O5, K2O, SiO2, Na2CO3, NaHCO3, etc.

Egenvekten av frisk vedaske tatt ut av ovnen er ca. 0,3 ( 0,3kg/l).

Anvendelse
På grunn av innholdet av Kalium (K2O) og Kalsium (CaO), kan aske fra vedfyring anvendes som jordforbedringsmiddel. En mengde på inntil 3 liter pr. 10 m² (300 liter pr. dekar) årlig, kan være passende.

Se også
 Pottaske
 Kremering
 Feiing

Analytisk kjemi
Bautzen

Bautzen (sorbisk: Budyšin) er en tysk by i Sachsen. Byen har 42 000 innbyggere.

Historie 
Byen nevnes første gang 1002 under navnet civitas Budusin, og var en viktig handelsby i middelalderen. Bautzen lå under den kalde krigen i DDR og var beryktet for sine straffeanstalter. Bautzen I ble brukte som offisielt fengsel og hadde klengenavnet Gelbes Elend (Den gule elendighet), mens det hemmelige Bautzen II ble brukt for samvittighetsfanger. Bautzen I er fortsatt brukt som fengsel mens Bautzen II har vært et minnested siden 1993.

Demografi 
Bautzen regnes som det politiske og kulturelle sentrum for sorberne. Folkegruppen utgjør imidlertid kun mellom 5 og 10 prosent av byens befolkning.

Vennskapsbyer 
Bautzen er vennskapsby med Worms og Heidelberg i Baden-Württemberg, Jablonec nad Nisou i Tsjekkia, Jelenia Góra i Polen og Dreux i Frankrike.

Bilder

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Sachsen
Kreis Bautzen
Landkreis Bautzen (1994–2008)
Kommuner i Sachsen
Bosetninger i Landkreis Bautzen
Bosetninger første gang omtalt i 1002
Leningrad oblast

Leningrad oblast (Leningrad fylke, russisk: Ленинградская область–Leningradskaja oblast) er en oblast i Russland. Leningrad oblast ble etablert i 1927, og fikk da sitt navn etter revolusjonslederen Vladimir Lenin. Oblasten har beholdt sitt navn til tross for at byen Leningrad i 1991 tok tilbake sitt opprinnelige navn St. Petersburg. St. Petersburg by er ikke med i Leningrad oblast. Oblasten ble i 1993 et av de 89 (nå 85) geografiske områdene som ble føderasjonssubjekter i den russiske grunnloven.

Leningrad oblast har 1 669 205 innbyggere (2002) og dekker et areal på 84 500 km².

De største byene i Leningrad oblast er Gattsjina (88 500 innb. i 2005), Vyborg (78 500), Sosnovyj Bor (66 500) og Tikhvin (62 300).

Med virkning fra 1. januar 2006 ble det gjennomført en omfattende administrativ reform i Leningrad fylke. De 17 regionale enhetene ble delt inn i «småkommuner», med til sammen 222 enheter. I tillegg har byen Sosnovyj Bor en spesiell administrativ status på grunn av atomkraftverket som ligger her.

Samarbeid med Nordland 
Leningrad oblast etablerte vennskapsforbindelse med Nordland fylkeskommune allerede i 1987. Dette var første gang et sovjetisk fylke inngikk samarbeidsavtale med en region i Vest-Europa.  Det ble arrangert Nordlandsdager i Leningrad i 1989 og 1995, og tilsvarende Leningraddager i Nordland i 1990 og 1996. Det har blitt gjennomført et omfattende utvekslingsprogram mellom de to regionene, som bl.a. har omfattet kultur, idrett, helse, utdanning, ungdomsarbeid og demokratiutvikling. I april 2012 ble 25 års samarbeid markert med et arrangement i Narvik.

Det er inngått vennskapskommunesamarbeid mellom følgende kommuner i de to fylkene:
 Ballangen – Tosno
 Bodø – Vyborg
 Gildeskål – Lodejnoje Pole
 Narvik – Kingisepp
 Steigen – Podporozje
 Tysfjord – Kirisji
 Vefsn – Volkhov

Guvernører 
Guvernører i Leningrad oblast:
 Aleksandr Beljakov 1994-1996 (leder av fylkesadministrasjonen fra 1991)
 Vadim Gustov 1996-1998
 Valerij Serdjukov 1998-2012
 Aleksandr Drozdenko 2012-

Valerij Serdjukov rykket opp til å bli guvernør da Vadim Gustov gikk inn i Primakovs regjering i september 1998. Senere ble Serdjukov gjenvalgt som guvernør både i 1999 og 2003, og ble senere også utnevnt som guvernør av President Vladimir Putin etter at han – etter gisseldramaet i Beslan – bestemte seg for å ta kontroll over guvernør-stillingene.

Aleksandr Drozdenko tiltrådte som guvernør 28. mai 2012.

Eksterne lenker 
 
 Russland.no – Informasjon om blant annet økonomi, lovgivning, kultur og turisme
Eirik Andreas Vik

Eirik Andreas Vik (født 6. mai 1989) er en norsk tegneserieskaper fra Vågstranda i Rauma kommune. Vik er best kjent for tegneserien Arild, som blant annet er trykt i avisen Romsdals Budstikke og tegneserieantologien FLEIP. Tegneserien er også utgitt i fire album og to julehefter. Vik står også bak stripeserien Ida Gylff, som var semifinalist i Dagbladets tegneseriekonkurranse i 2011. I 2007 var Vik invitert som gjest på tegneseriefestivalene Vossastreken og Raptus, mens han i 2010 var «artist in residence» på Raptus. Eirik Andreas Vik ble i mars 2008 tildelt Latterstipendet, mens han i juni 2009 fikk GNIST-stipendet.

Bibliografi
2007 – Arild (Laksevåg forlag, ISBN 978-82-996530-8-4)
2007 – Arild på nye eventyr (Laksevåg forlag, ISBN 978-82-92886-04-5)
2007 – En jul uten Arild (Laksevåg forlag, ISBN 978-82-92886-06-9)
2008 – Arild versus Graff (Laksevåg forlag, ISBN 978-82-92886-10-6)
2009 – Arild og julehatten (Laksevåg forlag, ISBN 978-82-92886-11-3)
2010 – Arilds episke sydentur (Laksevåg forlag, ISBN 978-82-92886-12-0)
Viks serie «Arild» har også vært med i «Nettserier.no: unplugged», «Godt Nytt» og tegneserieantologien «Fleip»

Eksterne lenker
 Arild-tegneserier hos Nettserier.no

Omtaler
 Serietegner på 13. året,  Dagbladet, 28. juni 2007
 Eirik fikk stipend på 10 000 kroner, Åndalsnes Avis 29. juni 2009
 Vågstranda-tegner artist in residence, Romsdals Budstikke 9. oktober 2010
 Tegner egen fremtid, Aftenposten 15. februar 2011
 «Ida Gylff», Dagbladet 15. juni 2011

Norske tegneserieskapere
Personer fra Rauma kommune
XXX

XXX kan referere til:

 XXX korps i den britiske hæren
 XXX: The Next Level, en amerikansk spenningsfilm
 .xxx, et foreslått toppdomene for pornografiske sider på Internett
 30 (tall), XXX med romertall
 XXX (kjønnskromosomfeil)