alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Leila Khaled

Leila Khaled (arabisk: ليلى خالد ; født 9. april 1944 i Haifa i det daværende Palestinamandatet) er en palestinsk aktivist, politiker og tidligere flykaprer. Hun er medlem av den militante venstreorienterte gruppen PFLP. Hun ble kjent blant annet for sin rolle under to flykapringer i 1969 og 1970. Senere ble hun medlem av det palestinske parlamentet og bosatte seg i Amman.

Liv og virke

Bakgrunn
Khaled ble født i Haifa i Palestinamandatet, men ble ved ved fireårsalderen tvunget på flukt på grunn av Den arabisk-israelske krig i 1948, og kom til Libanon.

PFLP-militant, flykaprer
Khaled ble medlem i den militante, venstreorienterte Folkefronten for Palestinas frigjøring (PFLP), stiftet av George Habash og Wadi Haddad i 1967. I 1969 ble hun historiens første kvinnelige flykaprer, da hun kapret TWA Flight 840 fra Roma til Tel Aviv. Khaled gjennomgikk plastiske operasjoner for å ikke bli gjenkjent, og et år senere forsøkte hun å kapre El Al Flight 219 fra Amsterdam til New York, men mislykkes. Khaled ble arrestert da flyet landet i Storbritannia, og ble senere utvekslet mot gisler.

Politiker
Etter at PFLP skiftet strategi sluttet organisasjonen med spektakulære internasjonale operasjoner og flykapringer. Khaled ble politiker, medlem av politbyrået i PFLP og representant i Det palestinske nasjonalrådet (PNC), PLOs lovgivende forsamling. Hun engasjerte seg i PLO-organisasjonen General Union of Palestinian Women og arbeidet en periode på PLO-kontoret i Beirut.

I 2018 kritiserte hun PNC for dets manglende evne til å løse konflikten mellom Fatah og Hamas.

Et palestinsk ikon
Khaled ble et palestinsk ikon og symbol på den palestinske kampen mot den israelske okkupasjonen. Fotografiet av den billedskjønne ungjenta iført kefije, med et kalasjnikovgevær i hendene, gikk verden rundt på 1970-tallet og bidro til å mytifisere den palestinske flykapreren. I senere tid har hun gitt en rekke intervjuer, og det er skrevet mange bøker om henne.

Per 2014 tar hun avstand fra flykapringer som strategi, men hun er fortsatt medlem av PFLP og mener palestinsk voldsbruk mot den israelske okkupasjonen er berettiget.

Galleri

Referanser

Litteratur
 Sarah Irving: Leila Khaled : Icon of Palestinian Liberation, Pluto Press (2012)
 Leila Khaled: My people shall live: The autobiography of a revolutionary, Hodder and Stoughton (1973) - med George Hajjar

Eksterne lenker 
 
 

Palestinere
Personer fra Haifa
Fermats siste teorem

Fermats siste teorem (også benevnt som Fermats store teorem) er et av de mest berømte teoremene i matematikkens historie. Det sier at det ikke finnes noen positive heltall x, y og z slik at xn+yn = zn, der n er et naturlig tall større enn 2.

I 1637 skrev den franske matematikeren Pierre de Fermat i margen på sin kopi av Diophantus Arithmetica at han hadde funnet «et virkelig bemerkelsesverdig bevis» for denne satsen, men at margen ikke var stor nok til å skrive det ned. (Original: Cuius rei demonstrationem mirabilem sane detexi hanc marginis exiguitas non caperet.) Ikke før 358 år senere, i 1995 ble et bevis for teoremet publisert.

Fermats siste teorem er en generalisering av den diofantiske ligningen x2+y2 = z2, som er forbundet med Pythagoras teorem. Denne likningen har uendelig mange heltallige løsninger, men for høyere potenser finnes det, ifølge Fermats teorem, altså ingen løsninger.

Beviset for Fermats teorem ble endelig funnet av Andrew Wiles og publisert i Annals of Mathematics i 1995. Hans bevis er på rundt 200 sider, og utenfor rekkevidde for de fleste nålevende matematikere.

Fermat hadde et bevis for tilfellet n=4. En fremstilling av dette beviset finnes fra side 3 i denne pdf-filen.

Leonhard Euler hadde et bevis for n=3.

Litteratur
 
 

Tallteori
Tanisteri

Tanisteri er et gælisk system for overføring av titler og landområder. I dette systemet er tanisten (irsk: tánaiste; skotsk-gælisk: tànaiste; manx: tanishtey; engelsk: tanistry) en tronfølgerordning som ble brukt av flere keltiske stammer. Klanens høvding eller konge ble valgt blant overhoder for de forskjellige familiene, og utnevnt av en forsamling. Etterhvert utviklet dette seg til at kongen utpekte en etterfølger, uten å måtte ta spesielle hensyn til familiebånd. Den utpekte arvingen til tronen var således det nestkommanderende. Det skotske dynastiet Alpin holdt seg strengt til reglene fram til 1034, og brukte dem i en mer utflytende form fram til dynastiets fall i 1058. Det neste dynastiet, Dunkeld, avskaffet ordningen og innførte arverett for kongens førstefødte sønn. 

Ordet er bevart i Republikken Irlands regjering, der statsministeren er Taoiseach (bokstavelig «høvding») mens visestatsministeren, nestlederen, er Tánaisteer for regjeringen, i forbindelse med innføringen av landets nye grunnlov.

I den skotske adelen beholdt man ordningen inntil Jakob I (1406–1437) avskaffet det og erstattet det med den engelske arveordningen. I realiteten var herskerens nærmeste familie de fremste kandidater, og det var vanlig at det var en av kongens sønner som overtok tronen. Det var dog ingen automatikk i dette, og spesielt ingen sikkerhet for at det var eldste sønn som overtok. 

Det ser ut til at systemet fungerte rimelig godt innen et mindre stammesamfunn, men etter Skottlands samling tyder alt på at det skapte problemer. Mye av uroen under huset Alpin ser ut til å skyldes forsøk på å myrde seg fram til tronen. Så lenge det var bare mindre enheter som sto på spill, og ettersom det ofte var enkelt å dele makten i disse, var ikke ambisjonsnivået høyt nok til at det skapte borgerkrigstilstander. Med en så høy maktposisjon som konge over hele Skottland vokste også ambisjonene, og i et krigersamfunn var veien til borgerkrig da kort.

Referanser

Litteratur 
 Bryne, Francis John ([1973] 1987): Irish Kings and High Kings. 2. utg. Dublin: B.T. Batsford Ltd
 Kelly, Gerald A. John (2012): "Election of Gaelic kings and leaders under féineachas, Irish Tribes

Kelterne
Skottlands historie
Active 24

Active 24 er en leverandør av løsninger for hjemmeside, domene, e-post og hostingtjenester i Europa. Selskapet har som mål å tilby skalerbare og standardiserte løsninger til små og mellomstore bedrifter samt privatkunder.

Selskapet Active ISP ble stiftet i Oslo i 1998 og har siden vokst jevnt både organisk og ved oppkjøp; Carambole, Millenicum og Loopia i Sverige, Ladot i Nederland, Virtual Internet i UK, Globe Internet, Internet Club og CP Online i Tsjekkia og Cybernetix i Polen. Sommeren 2006 ble selskapet selv kjøpt opp av og integrert i det norske programvareselskapet Mamut ASA. I 2011 ble Mamut kjøpt opp av Visma, som medførte at Active 24 ble skilt ut som en av seks selvstendige enheter i Visma-gruppen: Visma BPO Accounting and Payroll, Visma Software, Visma Commerce Solutions, Visma Retail, Visma Projects and Consulting og Hosting.

Active 24 leverer løsninger og tjenester til kunder i 12 europeiske land; Norge, Sverige, Danmark, Finland, Østerrike, Tyskland, Frankrike, UK, Nederland, Tsjekkia, Polen og Serbia. 
Visma er et datterselskap av Kohlberg Kravis Roberts (KKR).

Referanser

Eksterne lenker 
 Active 24 sin hjemmeside

IT-selskaper
Etableringer i 1998
DSB (jernbaneselskap)

DSB (tidligere en forkortelse for Danske Statsbaner) er den danske stats jernbaneselskap, som driver jernbanetrafikk på den statseide delen av jernbanenettet. Etter at den delen av selskapet som tidligere drev med godstog ble solgt til Railion i 2001, kjører selskapet utelukkende persontog.

DSB ble opprettet i sin nåværende form gjennom at DSB fikk begrenset sitt ansvar til å kjøre jernbane, mens jernbanenettet forvaltes av Trafikstyrelsen og jernbanevedlikeholdet blir gjennomført av Banedanmark. DSB har flere datterselskaper, blant annet det deleide DSB Øresund (tidligere DSB First, eid sammen med britiske FirstGroup) og DSB Sverige. I tillegg til jernbanetrafikk kjørte DSB tidligere også ferjer.

Historie 
DSB ble opprettet i 1885 ved en sammenslåing av Det Sjællandske Jernbaneselskab og De Jysk-Fynske Statsbaner. Det Sjællandske Jernbaneselskab hadde staten tatt over i 1880. De Jysk-Fynske Statsbaner hadde vært i statens hender siden 1867, da staten hadde tatt over det konkurrsrammede jernbaneselskapet: Det Danske Jernbanedriftselskab. Disse to selskapene ble drevet hver for seg i perioden 1880 til 1885.

Eksterne lenker 
 

Jernbaneselskaper
Danske transportselskaper
Statlige selskaper
Selskaper etablert i 1885
Jernbane i Danmark
1885 i Danmark
Danske hoffleverandører
Everton FC

Everton Football Club er en engelsk fotballklubb fra byen Liverpool som spiller i FA Premier League. Everton har spilt 116 sesonger i den øverste divisjonen, noe som er rekord. Everton har vunnet seriemesterskapet ni ganger og har vært i den øverste divisjonen siden 1954. Klubben var en av grunnleggerne av Premier League i 1992.

Everton ble stiftet i 1878 og var en av tolv klubber som startet The Football League i 1888. Klubben vant sitt første seriemesterskap to sesonger senere. Etter tre ligatitler og to FA-cup-titler i 1920- og 1930-årene, opplevde Everton lite sportslig suksess før en oppblomstring i 1960-årene da klubben vant to ligamesterskap og FA-cupen én gang. Midten av 1980-årene representerte deres siste periode med suksess med seriemesterskap i 1984/85 og 1986/87 samt FA-cup-triumf i 1984. I 1985 vant de den europeiske cupvinnercupen. Klubbens siste store trofé var FA-cupen i 1995. Klubbens supportere er kjent som Evertonians. Everton har en stor fanbase og et tilskuersnitt på over  mennesker per kamp. Evertons rivaler er naboen Liverpool FC, og kampene mellom disse to klubbene er kjent som Merseyside Derby. Liverpool FC ble dannet i 1892 av en utbrytergruppe bestående av Evertons tidligere president og et par spillere. Tvisten resulterte også til at Everton forlot Anfield, deres hjemmebane på den tiden. Klubben har holdt til på sin nåværende hjemmebane, Goodison Park, siden 1892. Planer om å flytte til en ny -seters utvidet stadion i Kirkby på Liverpool-grensen ble blokkert av en offentlig høring i 2009, men det er nå nytt stadion under bygging på Bramley Moore Dock, beregnet klar for innflytting i 2025.

Klubbens hjemmedrakter har tradisjonelt vært royalblå og hvit siden 1901–1902-sesongen. Deres mest kjente spiller er Dixie Dean som scoret 60 ligamål i 1927–1928 sesongen.

Meritter

 Vinner av 2. divisjon: 1930/31.
 Finalist i FA-cupen: 1893, 1897, 1907, 1968, 1985, 1986, 1989 og 2009.
 Finalist i Ligacupen: 1977 og 1984.
 Finalist i League Super Cup: 1986.
 Finalist i Simod Cup: 1989.
 Finalist i Zenith Data Systems Cup: 1991.

Trenerstab 2021/22-sesongen

Spillerstall
Oppdatert 1. september 2022

Utlånte spillere

Toppscorere

Kjente spillere

  Nigel Martyn
  Dixie Dean
  Ray Wilson
  Howard Kendall
  Alan Ball
  Mick Lyons
  Bob Latchford
  Gary Lineker
  Tony Cottee
  Peter Beardsley
  Wayne Rooney
  Paul Gascoigne
  Neville Southall
  Graeme Sharp
  Andy Gray
  Duncan Ferguson
  Olivier Dacourt
  Marco Materazzi
  Thomas Myhre
  Andrej Kantsjelskis

Evertons managere

Referanser

Eksterne lenker
 
  Klubbside fra BBC
   
  Nettsted om Everton (Liverpool Echo)
  Uavhengig nettsted om Everton (ToffeeWeb)
  Uavhengig nettsted om Everton (NSNO)
  Nettsted om Everton (Everton-mad)
  Klubbside fra Soccerbase
  Hjemmesiden til Evertons norske supporterklubb

 
Fotballag etablert i 1878
Sport i England i 1878
Taubåt

Taubåt, bukserbåt eller slepebåt) er en båt som brukes til å taue, slepe eller manøvrere andre båter, lektere, større skip, farkoster og konstruksjoner/installasjoner til og fra havn eller kai eller et annet bestemmelsessted. Taubåter brukes også som sikring under fart i trange eller andre krevende farvann, når en taubåt ligger bak et fartøy som krever det på grunn av sikkerhetsbestemmelser i området kalles det for eskortekjøring. Taubåter brukes også til å trekke av skip som har grunnstøtt. Av og til kan de også bistå med slep av skip med motorhavari eller andre skader til havn eller til verksted. Felles for så vel små som store, havgående taubåter er at fremdriftsmaskineriet er dimensjonert for å gi størst mulig trekkraft.

Fartøy som er 8 meter eller lenger skal være sertifisert for slep.

Brannberedskap 
Mange taubåter er utstyrt med brannkanoner som kan brukes til å slukke branner på skip. Noen av taubåtene er også utstyrt med røykdykkerlag. Det vil si at de kan komme om bord i et brennende fartøy for å redde mannskap eller slukke brann, frem til lokalt brannvesen kommer til skipet.

Se også 

 Skyvende bukserbåt

Litteratur 
 Knut W. Engebretsen: Taubåtfart på Glomma – En bok om slepebåtene i Fredrikstad og Sarpsborg.

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Artikler i sjøfart-prosjektet
Oksefjorden Tennisklubb

Oksefjorden Tennisklubb (stiftet i 1988) er en tennisklubb fra Tvedestrand i Agder, som holder til på Eidbo, hvor klubben har sine to baner.

Eksterne lenker 
 

Tennisklubber i Norge
Idrettslag i Agder
Idrettslag etablert i 1988
Sport i Tvedestrand
Talcahuano

Talcahuano er en kommune og en havneby i regionen Biobío sentralt i Chile. Byen hadde om lag 253 000 innbyggere i 2003. Byen er en universitetsby. I tillegg finnes det fiskeindustri, oljeraffineri og Chiles viktigste marinebase.

Byen ble offisielt grunnlagt 5. november 1764, men området er først nevnt så tidlig som i 1544 da oppdageren Juan Bautista Pastene fant munningen av Bío-Bío-elven. I 1601 beordret Chiles guvernør Alonso de Ribera byggingen av et fort på stedet hvor Talcahuano i dag ligger. Byen er oppkalt etter indianerhøvdingen Talcahueñu.

Kommunen har et areal på 148,29 km².

Eksterne lenker 
 
  thno.info
 ASMAR - Astillero de Talcahuano

Byer i Chile
Bosetninger etablert i 1764
1764 i Sør-Amerika
Kommuner i Chile
Bío-Bío
Daler

For terrengformasjonene, se dal

En daler er et eldre navn på en stor sølvmynt. Betegnelsen «daler» kommer av den tyske forkortelsen thaler, som kom av at mynten først ble preget i Joachimsthal (tsjekkisk: Jáchymov) i Böhmen i Tsjekkia omkring 1518. Denne daleren veide en unse (ca. 27,2 gram), og sølvinnholdet var 25,984 gram (ca. 95,5 %). 

Mynten ble snart populær og ble innført i flere land (Tyskland: taler; Holland: daler, senere daalder; Portugal: dolera; England/USA: dollar; Tsjekkia og Slovenia: tolar; Hviterussland: Таляр, Taler)

Daleren i Norge
I Danmark ble den første daleren slått under Christian III i 1537, og fra 1544 til 1813 var riksdaleren hovedmynt i Danmark og Norge.

Den første daleren som ble slått i Norge, er Gimsøydaleren, som ble preget i 1546 på Gimsøy kloster utenfor Skien.

Fortsatt under Christian III ble daleren delt i 3 mark, og i slutten av 1500-tallet i fire mark. Fra 1625 gikk det 4 ort = 6 mark på daleren, og hver mark ble igjen delt i 16 skilling.

På 1600-tallet brukte en også slettedaler (entall: slett daler) som var mindre verd, nemlig fire mark eller 64 skilling.

I 1813 ble riksbankdaleren innført. Den var hovedmynt i Norge til 1816, og i Danmark til 1854. Fra 1816 til 1875 var speciedaler hovedmynt i Norge. På spesciedaleren gikk det 5 ort, som igjen var verd 24 skilling per ort, altså 120 skilling på en speciedaler.

Ved den skandinaviske myntreform i 1873 ble kronen innført som myntfot i Danmark og Sverige. I Danmark ble rigsdalerens verdi fastsatt til 2 kroner. I Sverige ble riksdaler riksmynt, verd 1/4 speciedaler, allerede fra 1855 inndelt etter desimalsystemet i 100 öre, og ved myntreformen ble 1 riksdaler = 1 krone. Norge sluttet seg til myntunionen i 1875, og verdien av speciedaleren ble da satt til 4 kroner.

Se også 
 Husumdaler

Referanser

Eksterne lenker 
 Daler, artikkel hos Store norske leksikon
 Gimsøydaleren, Norges mest ettertraktede mynt, artikkel hos Norgeshistorie.no

Historisk valuta
Frikirken

Frikirken, offisielt Den Evangelisk Lutherske Frikirke», på nynorsk «Den Evangelisk Lutherske Frikyrkja, er et protestantisk kirkesamfunn i Norge. I likhet med Den norske kirke, som den er sprunget ut fra, bygger Frikirken på den evangelisk-lutherske lære. Frikirken har derimot en synodisk kirkeordning, hvor hver enkelt menighet ledes av dens medlemmer og er uavhengig av den norske stat.

Kirkesamfunnet bestod i 2018 av til sammen 82 menigheter, i tillegg til én menighet som er assosiert. Menighetene finnes i hele Norge, og hadde til sammen 19 461 tilskuddstellende medlemmer i 2019. Det gjorde Frikirken til det tredje største protestantiske kirkesamfunnet i Norge i 2019, etter Den norske kirke og Svenska kyrkan i Norge.

Historie 
Den første menigheten ble etablert i Moss i 1877 med Herman Hundere som menighetsvalgt forstander (pastor). Prestene Paul Peter Wettergreen, som ordinerte Hundere ved opprettelsen, og Johan Storm Munch var også sentrale personer. Etableringen skyldtes langvarig misnøye med statskirkens kontroll, prestens autoritet og dominans, samt de tvungne ritualer skriftemål og trosbekjennelse ved konfirmasjon. I løpet av 1877 og 1878 ble det organisert likesinnede frimenigheter i Arendal, Halden, Risør, Kristiansand og Oslo. I 1878 møttes utsendinger fra menighetene hos Wettergreen i Arendal for å etablere Frikirken som et kirkesamfunn, og bestemte den synodiske kirkeordningen. De var inspirert av Den skotske frikirke, som brøt ut av Den skotske kirke i 1843. Viktige forutsetninger for opprettelsen av Frikirken var Dissenterloven av 1845 og opphevelsen av Konventikkelplakaten i 1842. I tillegg bidro vekkelsene ved Gustav Adolf Lammers og Gisle Johnson innenfor Lutherstiftelsen og Indremisjonen.

Organisasjon 
Frikirken består av lokale menigheter, som ledes av pastor og et eldsteråd, bestående av menn (og, siden 2005, også kvinner) som kalles og ordineres av menigheten lokalt.  Diakontjenesten omfatter oppgaver i kirken hvor det ikke behøves ordinasjon. Både menn og kvinner kan være diakoner.

Synoden ledes av synodeformannen og er Frikirkens høyeste organ. Synoden består av representanter for samtlige menigheter, og har ansvar for fellesarbeid. Organet utvikler kirken gjennom nye lover og reglement.

Frikirken er delt inn i fem tilsynsområder, som igjen overvåker de lokale menigheter.
I 2003 var det totale medlemstallet 9424 personer (dersom man medregner personer med begrenset medlemskap og barn, er antallet 21.815). De 9424 medlemmene er fordelt på tilsynsområdene som følger: 1052 (Nordre), 3134 (Sør-Vestre), 1655 (Sør-Østre), 908 (Vestre), 2675 (Østre). Synodeformann er Jarle Skullerud.

Frikirken har en egen ungdomsorganisasjon, FriBU, og driver misjonsvirksomhet gjennom Frikirkens Israels- og Ytremisjon.

Se også
Frikirker
Lavkirkelig

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
Dorchester

Dorchester kan vise til:

Steder i England
Stedsnavnet Dorchester er opprinnelig fra England, og spredde seg med puritanere som utvandret fra Dorset. 

Dorchester, Dorset, administrasjonsbyen i Dorset, England
Dorchester-on-Thames, landsby i Oxfordshire, England
herunder Dorchester bispedømme
The Dorchester, luksushotell i London

Stedet i Amerikas forente stater
Dorchester, Massachusetts
Dorchester, Illinois
Dorchester, Nebraska
Dorchester, New Hampshire
Dorchester, Texas
Dorchester, Wisconsin
Dorchester,, Maryland

Steder i Canada
Dorchester, Ontario
Dorchester, New Brunswick
Bjørnsonfestivalen

Bjørnsonfestivalen er en årlig litteraturfestival som avholdes i Molde og i Nesset i starten av september. Den ble etablert i 1992 av forfatteren Knut Ødegård, i forbindelse med Molde bys 250-årsjubileum. Festivalen har sitt navn etter forfatteren Bjørnstjerne Bjørnson. 

Bjørnsons engasjement for ytringsfrihet og andre menneskerettigheter er spesielt viktige for festivalen, og hver festivaldag åpnes med en folketale fra en aktuell offentlig person fra festivalens utescene på Gørvellplassen i Molde sentrum. 

Parallelt med festivalavviklingen i Molde avholdes det festivalarrangementer på Nesset prestegård ved Eidsvåg. Dette var Bjørnstjerne Bjørnsons barndomshjem. Faren Peder Bjørnson var sogneprest i Nesset fra 1837 til 1853.

Festivalkontorene er på kulturhuset Plassen, og lokalene deles med Molde bibliotek, Teatret Vårt, Moldejazz og Møre og Romsdal kunstsenter. Festivalsjef siden 2016 er Johild Kosberg Bredin. 

Bjørnsonfestivalens høye beskytter er Kronprins Haakon Magnus av Norge. 

I tillegg til de fem ordinære festivaldagene i september har Bjørnsonfestivalen et helårsprogram. I samarbeid med Nynorsk kultursentrum driver festivalen et tilbud med forfatterturneer til fylkets bibliotek kalt Litteraturhus i Møre og Romsdal.

Se også
Bjørnstjerne Bjørnson-Akademiet
Bjørnsonstipendet

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kultur i Molde
Litteraturfestivaler i Norge
Festivaler i Møre og Romsdal
Repeterende arrangementer etablert i 1992
Djevleøya

For den islandske filmen ved samme navn, se Djeveløya (film).

Djevleøya eller Djeveløya (fransk Île du Diable) er en liten øy i Atlanterhavet utenfor kysten av Fransk Guyana. Den var den strengeste delen av en fransk fangekoloni inntil 1946.

Fangekolonien ble grunnlagt av Napoleon III i 1852, og Djevleøya ble et av de mest berømte fengsler i historien. Den tilhørte fangekolonien som hadde sitt hovedkvarter i Kourou på fastlandet, og som også omfattet andre øyer. Navnet brukes ofte som fellesbetegnelse på hele straffekolonien. Omkring 80 000 fanger ble sendt dit mellom 1852 og 1946, og svært mange av dem vendte aldri tilbake fra det sykdomsbefengte fengselet. Djevleøya huset bare et fåtall av disse fangene, hva gjaldt sykdom var det ikke det verste stedet, ettersom epidemier ikke så lett nådde øya. 

Fordi Djevleøya var den delen av straffekolonien som det var vanskeligst å rømme fra, ble gjerne de fangene som utgjorde den største rømningsfaren plassert der. De kunne være alt fra politiske fanger til mordere. Blant kjente fanger var den uskyldig dømte jødiske offiseren Alfred Dreyfus og den senere forfatteren Henri Charrière. Det var gjennom Dreyfus' skjebne at det oppsto mye publisitet omkring øya i 1895. Charrière, oftest kjent som Papillon («sommerfugl»), klarte å rømme fra Djevleøya, og skrev boken Papillon om sine erfaringer. Den er senere filmatisert, også med tittelen Papillon, med Steve McQueen og Dustin Hoffman i hovedrollene. 

En annen kjent bok om straffekolonien er Den tørre giljotinen av Rene Belbenoit, utgitt i 1938. Boken viste fangekoloniens gru, og bidro til at opinionen vendte seg mot denne straffemetoden. Man sluttet å sende fanger dit samme år, og det er grunn til å tro at boken påvirket debatten kraftig. De fangene som allerede var der ble sittende til 1946, en venteperiode som antagelig ble forlenget kraftig av andre verdenskrig, da Frankrike hadde større bekymringer enn sine fanger. Da fangekolonien ble nedlagt vendte de fleste tilbake til Frankrike, men en del valgte å bli i Fransk Guyana. 

En fanges mer eller mindre dagboksopptegnelser finnes i Helvete hinsides havet ført i pennen Aage Krarup Nielsen og oversatt av Alf Harbitz.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Worldatlas: Devil's Islands French Guiana Photos 

Øyer i Fransk Guyana
Frankrikes historie
Rettshistorie