alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Tore Hamsun

Tore Hamsun (født 6. mars 1912 på Hamarøy, død 10. januar 1995 i Oslo) var en norsk kunstmaler og forfatter. Han var sjef for Gyldendal under andre verdenskrig.

Bakgrunn og virke 
Han var sønn av forfatteren og nobelprisvinneren Knut Hamsun og skuespilleren Marie Hamsun. Da han var fem år gammel flyttet familien fra Hamarøy til storgården Nørholm ved Grimstad. I likhet med sine tre søsken viste han tidlige kunstneriske evner; alle var da også påtenkt en kunstnerisk karriere, men Tore var den eneste som gjennomførte. Han begynte på Torstein Torsteinsons malerskole i 1933, og studerte ved kunstakademiet i München i 1934-35. Senere fullførte han utdannelsen ved Statens kunstakademi i Oslo, og debuterte som maler i Oslo i 1940. Som maler er han husket for sine landskapsmalerier, påvirket av fransk impresjonisme, og ofte med motiver hentet fra farens bøker.

Han fungerte som forlagssjef for Gyldendal Norsk Forlag i perioden 1942–44, etter at forlagssjef Harald Grieg hadde blitt arrestert i 1941. Faren Knut Hamsun var en av grunnleggerne og eierne av forlaget. Hamsun engasjerte seg også mot jødeforfølgelsene. Han hadde i Berlin blitt venn med litteraten Max Tau, som han i 1938 hjalp å flykte til Norge og lot ham bo i sin leilighet i Oslo. I forbindelse med aksjonen mot jødene i Oslo under krigen hjalp Hamsun Tau på nytt å flykte. Etter annen verdenskrig satt han fengslet i fem måneder på grunn av sitt medlemskap i Nasjonal Samling.

Hamsun utgav i 1940 en liten biografi på tysk over faren, Mein Vater Knut Hamsun. Boken utkom på norsk i 1952 i en sterkt utvidet utgave, og i en ytterligere utvidet og bearbeidet utgave i 1987. Han utgav også en samling med farens brev i 1956. I 1984 debuterte han skjønnlitterært med Mannen fra havet. Flere av hans bøker er oversatt til tysk. 

Han hadde odelsretten til farens gård Nørholm, men ga den til broren Arild og bosatte seg heller like ved, i Nørholmskilen. Tore Hamsun var gift og fikk tre barn med pianisten Ruth Elisabeth Grung (1916–1998).  I 1953 giftet han seg med malerinnen Marianne Doris Ferring (1925-2022), de fikk to barn. Han døde av skadene han fikk etter en trafikkulykke på Gran Canaria der han og konen hadde bolig.

Utgivelser 
 1940: Mein Vater Knut Hamsun. Leipzig. Paul List verlag. (Oversatt etter originalmanuskript) 
 1952: Knut Hamsun – min far, biografi
 1959: Knut Hamsun, ny utgave
 1987: Knut Hamsun, min far, utvidet utgave
 1956: Knut Hamsun som han var. Et utvalg av hans brev. Redigert av Tore Hamsun 
 1970: Knut Hamsun: Brev til Marie. Redigert av Tore Hamsun
 1984: Mannen fra havet, roman
 1986: Mørk himmel over Puerto Bravo, roman
 1987: Rhapsody in Blue, roman
 1990: Efter år og dag, selvbiografi

Litteratur 
 Iver Tore Svenning. Tore Hamsun : maleren og mannen. Labyrinth Press. 1995

Referanser

Eksterne lenker 
 

Personer fra Hamarøy kommune
Norske malere
Norske romanforfattere
Norske biografer
Norske forfattere av erindringsbøker
Knut Hamsun
Omkomne i trafikkulykker
Evangelisten Johannes

Evangelisten Johannes (gresk:  – Iōánnēs) i Bibelen var sønn av Sebedeus og Jakobs bror. Han var en av Jesu tolv apostler. 

Ifølge bibelfortellingene var han en av de tre disiplene som stod Jesus nærmest, og det er sannsynligvis han som i Johannesevangeliet kalles «den disippelen som Jesus hadde kjær».

Mange har regnet ham som forfatteren av Evangeliet etter Johannes og av Johannes' åpenbaring, men begge deler er omdiskutert. På grunn av Johannesevangeliets understrekning av Kristi guddommelighet og hans forhold til Faderen, kalles evangelisten vanligvis Johannes Teologen i østlig tradisjon.

Han symboliseres i kunsten ofte som en ørn, eller i nærheten av en ørn. Dette er knyttet til at Johannes åpner sitt evangelium med en ørneflukt. Det vises også ofte til at Johannes ikke tar hensyn til detaljer, men er den av evangelistene som har sikt fra oven.

Se også
Johannes Døperen

Johannes, Apostelen
Johannes, Apostelen
Johannes' åpenbaring
Edgeøya

Edgeøya er den tredje største av øyene som inngår i øygruppen Svalbard, beliggende øst for hovedøyen Spitsbergen og syd for Barentsøya. Den har et areal på omtrent 5 074 kvadratkilometer, hvilket er noe større enn Akershus fylke. Det er ingen bosettinger på Edgeøya, og det er meldeplikt for Sysselmannen ved ferdsel her. Den vestlige kyststrekningen har delvis mobildekning fra senderen over Sveagruva, 70 km lenger vest.

Oppdagelsen av Edgeøya er noe omstridt, den ble muligens oppdaget av Joris Carolus (1566-1636), nederlandsk oppdager og kartograf i 1614, som samme år angav øyens sydkyst på kart over Svalbard (Spitsbergen). Det er senere kommet frem at dette mest sannsynlig er kopiert fra noe tidligere spekulative nederlandske kart. Navnet kommer av Thomas Edge (1587/8–1624), engelsk hvaljeger og sjømann, som opererte i farvannene rundt Bjørnøya og Svalbard i årene 1611-19, og skal ha oppdaget øyens sydkyst i 1616. Det er ikke kjent om han var i land på øyen.

Til forskjell fra de andre av Svalbards hovedøyer er en uvanlig stor del ikke dekket av permanent is. De isdekkede delene er først og fremst på østsiden som består av isbreen Edgeøyjøkulen, hvis østlige del kalles Stonebreen og den sydlige utløperen Kong Johans bre, samt Storskavlen midt på øyen og Langjøkulen i nordvest. Den sydlige delen av øyen er splittet i to utløpere av Tjuvfjorden, og på den sydvestlige utløperen ligger Digerfonna, Kvalpyntfonna og Kvalpyntfjellet. Halvøyen ender mot sydvest i Kvalpynten. Den sydøstlige utløperen består for en stor del av svart skifer, hvilket er opphav til betegnelser som Negerfjellet (375 m), Negerdalen nord for dette, samt øyas sydspiss Negerpynten. Navnet stammer sannsynligvis fra det latinske Niger. Fra Stonebreen kalves det årlig isfjell, som driver sørover.

Edgeøya utgjør en del av Søraust-Svalbard naturreservat. Øya er et viktig leveområde for isbjørn. Her finnes også svalbardrein.

I vest ligger Storfjorden, som skiller Edgeøya fra Spitsbergen. I nord ligger Freemansundet, som skiller Edgeøya fra Barentsøya. I nordøst ligger Olgastretet som skiller Edgeøya fra Kong Karls Land.

I farvannene rundt Edgeøya ligger en rekke øyer og øygrupper:
 Thomas Smithøyane og Brimulen i det sydvestre utløpet av Freemansundet.
 Zeiløyane utenfor det nordøstre  utløpet av Freemansundet.
 Ryke Yseøyane ca 20 km mot øst fra St. Jakobsbukta.
 Halvmåneøya ca 4 km øst av Lønøodden i sydøst.
 Tusenøyane ca 10 km syd av Negerpynten.
 Zieglerøya og Delitschøya utenfor Bjørnbukta i Tjuvfjorden.
 Fleinholmane og Bjørnholmane øst for Hassesteinbukta i sydvest.

Eksterne lenker 
 Edgeøya hos Svalbard Images
 Joris Carolus, Discoverer of Edge Island

 
Øyer på Svalbard
Tinnsjå

Tinnsjå (også skrevet Tinnsjø og Tinnsjøen) er en innsjø i Tinn og Notodden kommuner i Vestfold og Telemark.

De største tilløpselvene er Måna, som  kommer fra Møsvatnet og Rjukan i vest, og Mår som kommer fra innsjøene Mår og Kalhovdfjorden i nord. Tinnsjå er en del av Skiensvassdraget, og dreneres via Tinnelva i sør, ned til Heddalsvatnet. Tinnsjå er Norges tredje dypeste innsjø med en største dybde på 460 meter (271 meter under havnivå) og gjennomsnittlig dybde er 190 meter. Minste registrerte vannføring ved Kirkevoll bro er , største registrerte vannføring samme sted var . Største bredde er 2,4 km, lengde Atrå-Tinnoset er 35 km. Innsjøen tar i mot vann fra et nedbørfelt på . Teoretisk tar det 2,9 år før alt vannet er skiftet ut.

Sprengningen av DF «Hydro» i 1944 
Under andre verdenskrig, den 19. februar 1944, ble tinnsjøfergen DF «Hydro» sprengt av norske motstandsfolk på Tinnsjøen. Ombord hadde den en last med tungtvann. Vraket av fergen ble lokalisert av et dykkerlag fra Notodden i 1993. I 2004 ble vraket igjen undersøkt, da et amerikansk filmselskap skulle gjøre opptak av vraket.


Steder ved Tinnsjå 
 Feten
 Atrå
 Atrå brygge (Sigurdsrud)
 Fagerstrand (Tinn)
 Austbygde
 Mæl
 Hovin

Se også 
 Liste over innsjøer i Vestfold og Telemark

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Dybdekart utarbeidet hos NVE, målt 1947, tegnet 1970. (PDF)

Innsjøer i Notodden
Innsjøer i Tinn
Reservoarer i Vestfold og Telemark
Skiensvassdraget
Barentsøya

Barentsøya er en av øyene som utgjør Svalbard, oppkalt etter den nederlandske oppdagelsesreisende Willem Barents. Barentsøya ligger øst for Spitsbergen, mellom Olav V Land i nord og Edgeøya i syd. Øya har et areal på , hvorav omkring halvparten er dekket av isbreer. Det høyeste punktet er Solveigdomen på Barentsjøkulen med 666 moh. I nord, Heleysundet mellom Barentsøya og Spitsbergen, ligger Kükenthaløya. I sør, mellom Barentsøya og Edgeøya, ligger Freemansundet.

På Frankenhalvøya er det en gammel fangsthytte som ikke er i bruk lenger, men området har vært brukt som depot for helikopterdrivstoff til bruk under telling av isbjørn. Fra Frankenhalvøya er det lett å ta seg inn til det indre av øya. Andre steder kan det være vanskelig fordi det er høye klipper som begrenser adkomsten.

I Dorstbukta kommer Besselbreen ut. Den har trukket seg mange kilometer tilbake i løpet av de siste årene. Kapp Bessel, som ligger øst for utløpet til breen er nå (i 2007) helt forandret fra det som står i kartene. Dette skyldes at neset består utelukkende av løsmasser, og disse vaskes ut igjen i sjøen. I Dorstbukta er det også et stort fuglefjell som hovedsakelig brukes av krykkje. I hekkeperioden er dette et sikkert sted å observere isbjørn på nært hold.

Om sommeren er det mange isbjørner å se på Barentsøya. Noen sirkler rundt øya på jakt etter mat. Andre holder seg fast under fuglefjell og atter andre okkuperer de mindre øyene, f.eks. Engeløya.

Øyer og øygrupper 
Rundt Barentsøya ligger følgende mindre øyer, holmer og øygrupper (fra nord):
 Kükenthaløya
 Alekseevøya
 Engeløya
 Henckeløyane
 Øylandskjera
 Anderssonøyane
 Larsholmen
 Jakimovičøyane
 Ureinskagen
 Brimulen
 Thomas Smithøyane

Eksterne lenker 
 Barentsøya hos Svalbard Images

Øyer på Svalbard
 
Ubebodde øyer
Hopen

Hopen er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger i Barentshavet 185 km øst for sydspissen av Spitsbergen. Øya er 33 km lang, 2 km brei og fredet, bortsett fra en meteorologisk stasjon med en besetning på fire er øya ubebodd.

Bakgrunn 
Hopen er omkranset av is store deler av vinteren. I denne perioden får Hopen stadig besøk av isbjørn og fjellrev.
Det verserer forskjellige historier om hvordan øya ble oppdaget, men sannsynligvis var det Thomas Marmaduke som først så øya i 1613. Han var en engelsk hvalfanger som arbeidet for Det moskovittiske kompani i London. Han gav øya navnet Hope Island, sannsynligvis etter skuta hans, «Hopewell».
Sørspissen av øya heter Kapp Thor etter fiskeriinspektør Thor Iversen som også besteg Iversenfjellet (1924) og ga navn til Iversengrunnen sørøst av Hopen.

Hopen ble fredet som naturreservat 26. september 2003. Hele øya er fredet bortsett fra et lite område rundt Meteorologisk institutts stasjon. Det er fire ansatte stasjonert på Hopen, alle fra instituttet.

Andre verdenskrig 

I juni–juli 1942 ble 24 fartøyer i den østgående konvoien PQ17 senket øst for Hopen og mange omkom. Den 4. november ble det sovjetiske dampskipet «Dekabrist» på 7463 brt senket av tyske fly like sør for Hopen med 80 mann ombord. En av totalt fire livbåter som ble firt på sjøen og med 19 mann ombord, deriblant skipper Stepan Polikarpovic Beljajev, tok seg i land på sørspissen av Hopen. De fleste av de 19 omkom i løpet av vinteren, men skipperen, skipslegen og en matros overlevde oppholdet og ble hentet av den tyske ubåten U-703 som brakte dem til Harstad sommeren og høsten 1943.

Under andre verdenskrig bygde tyskerne en meteorologisk stasjon i Husdalen på den sørøstsiden av øya. Stasjonsbygningene brukes i dag av Norge og utgjør den meteorologiske stasjonen Hopen radio.

Se også 

 Hopen-ulykken

Referanser

Eksterne lenker 
 Detaljert kart over Hopen – I TopoSvalbard, interaktivt kart over Svalbard, fra Norsk Polarinstitutt
 Hopen hos Svalbard Images
 Hopen hos Meteorologisk institutt
 http://www.sysselmannen.no/Forvaltningsplan_for_Hopen_naturreservat_Y49qh.pdf Forvaltningsplan for naturreservatet] hos Sysselmannen på Svalbard
 Verneforskriften for Hopen fra lovdata
 Kart over Hopen fra Sysselmannen på Svalbard
 Bilder fra Hopen

Øyer på Svalbard
Bosetninger på Svalbard
Kvitøya

Kvitøya er ei øy som utgjør en del av Svalbard. Øya ligger i Barentshavet ca 81 km rett øst av Nordaustlandet, og skilles fra sistnevnte av Kvitøyrenna. Øya er nesten helt dekket av is, derav navnet. Det er bare isfritt på vest- og nordpynten av øya.

Den ble første gang sett av nederlenderen Cornelis Giles i 1707, og bar på eldre kart navnet Gil(l)es Land. Den første sikre observasjonen av øya er fra 1876, av nordmannen Johan Kjeldsen, som gav øya sitt nåværende navn. Det østligste punkt på Svalbard og så også i Kongeriket Norge er Kræmerpynten på Kvitøya, (33°30'58,74" E). I underkant av 60 km rett øst for Kræmerpynten ligger Victoriaøya, den vestligste av øyene som regnes til Frans Josef Land og dermed en del av Russland. Delelinjen mellom norsk og russisk sektor ligger langs 35° østlig lengdegrad, 28 km øst for Kremerodden.

Hele øya er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat.

Det var på Kvitøya sommeren 1930 at Bratvaag-ekspedisjonen kom over en seilduksbåt, som raskt viste seg å være restene etter Salomon August Andrées ekspedisjon. I 1897 hadde han som mål å nå Nordpolen med ballong. Levningene etter ekspedisjonens medlemmer ble funnet på den isfrie vestpynten av øya. Mannskapet hadde ikke utstyr for å klare seg gjennom vinteren og omkom høsten 1897.

Kvitøya spiller ei sentral rolle i Jon Michelets roman Orions Belte, og filmen med samme navn, der mannskapet på fraktefartøyet «Sandy Hook» oppdager en sovjetisk lyttestasjon på øya.

Se også 
 Oversikt over norske geografiske ytterpunkter
 Andrées ballongferd

Referanser

Eksterne lenker 
 Privat oversikt over vernede steder på Svalbard

Øyer på Svalbard
Kong Karls land

Kong Karls Land er en øygruppe som utgjør en del av Svalbard. Øygruppen ligger i Barentshavet sørøst for Nordaustlandet. Øygruppen består av de tre øyene (fra vest mot øst) Svenskøya, Kongsøya og Abeløya samt en rekke mindre øyer, holmer og skjær. Det samlede arealet er 341,2 km². Den største av øyene er Kongsøya med sine 191 km².

Erik Eriksen (skipper) oppdaget øygruppen i 1853 fra et fjell på Edgeøya. Eriksen gikk i land på øygruppa som første mann den 27. juli 1859. Kong Karls land er et viktig hiområde for isbjørn. Kong Karls Land er en del av Nordaust-Svalbard naturreservat. Som i naturreservatet for øvrig er det ferdselsforbud på og nær øyene hele året.

Mellom Svenskeøya og Kongsøya går Rivalensundet.

Området er et svært viktig habitat for isbjørn. Det er ferdselsforbud på øya hele året, inkludert en 500 meter lang sone ut i sjøen regnet ved lavvann.

Referanser

Svalbards geografi
Øygrupper i Europa
Ubebodde øyer
Ferdselsforbud på Svalbard
Tusenøyane

Tusenøyane er en øygruppe som utgjør en del av Svalbard. Øygruppen ligger syd og vest for Negerpynten på Edgeøya, sydøst av hovedøyen Spitsbergen. Øygruppen består av et stort antall mindre øyer og holmer, derav navnet, men det faktiske antallet er betraktelig mindre enn navnet skulle tilsi. Antallet navngitte øyer og holmer er tilsammen 45, i tillegg er det ca 50 holmer av en viss størrelse, slik at et mer korrekt navn kunne være Hundreøyane.

Tusenøyane dekker et sjøareal på ca 900 km², mens samlet landareal er mindre enn 10 km².

Avstanden fra Negerpynten til de nærmeste øyene er ca 10 km, mens avstanden til den sydligste er ca 50 km. Avstanden til Spitsbergen i vest er ca 100 km og til Hopen i sydøst ca 80 km.

Til Tusenøyane regnes følgende mindre øygrupper og enkeltøyer, regnet fra nordøst:
 Kong Ludvigøyane
 Bölscheøya
 Menkeøyane
 Utsira
 Meinickeøyane
 Brækmoholmane
 Tiholmane
 Schareholmane
 Kulstadholmane

Øyene har liggeplasser for hvalross med opptil flere hundre dyr på hvert sted. Tusenøyane er også det viktigste hekkeområdet for ringgås på Svalbard.

Tusenøyane er en del av Søraust-Svalbard naturreservat.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Privat oversikt over vernede steder på Svalbard

Øyer på Svalbard
Skur

Et skur (norrønt: skúr) er en mindre, enkel og primitiv bygning som i hovedsak brukes til å oppbevare ting og gjenstander i. Skur pleier å være mindre solid bygget enn vanlige hus og har lite eller ingen isolasjon, da de ikke er til for å oppholde seg i over lengre tid. Skur har vanligvis ikke belysning eller vinduer, men størrelsen på skuret bestemmer om det er vinduer eller ikke. Belysning er

Skur kan hovedsakelig benyttes til å ha spader og annet verktøy som man bruker ute; som spader, trillebår, gressklipper, sykkel, kanskje også skiutstyr og lignende. Mange har også en utbygd garasje med et rom som har samme funksjon som et skur. Folk som bor ved sjøen benytter kanskje deler av naustet som skur hvor man slenger inn alt utstyr som ikke bør ligge ute.

Etymologi 
Skur som begrep kan også bli benyttet om hytte eller lite hus i utmark; jf. leskur, vognskur og uthus. Opprinnelsen til den norske ordet skur eller skjå går tilbake til norrøn tid, som skúr, antagelig i den opphavlige betydningen «hinne kring mandelkjernen» og/eller det «å skjære gjennom noe». På svensk kalles skur for skjul, på engelsk for shed, som har to betydninger, den ene som et lite hus/hytte (skjønt det kan være en forvanskning av shade, jf. svenske skjul), og for det andre i betydningen «dele, adskille» med opprinnelse i det forhistoriske germanske *skaithan.

Se også 
 Minilager

Referanser 

Byggverk etter funksjon
Leah Isadora Behn

Leah Isadora Behn (født 8. april 2005 på Hankø) er en norsk influenser, modell og datter av prinsesse Märtha Louise og Ari Behn.

Hun ble født på parets landsted, Bloksbjerg på Hankø i Fredrikstad. Hun er nummer seks i arvefølgen til den norske tronen, etter sin eldre søster Maud Angelica og før sin yngre søster Emma Tallulah.

Navnet 
I et intervju i Aftenposten 16. juni 2005 uttalte Märtha Louise om bakgrunnen for navnet:

Ari tok initiativet til det fordi han alltid har vært fascinert av danseren Isadora Duncans liv og tragiske død. Han har dessuten reist mye i Midtøsten, og Leah kommer derfra. «Så må jeg innrømme at jeg alltid har vært en stor Star Wars-fan, og prinsesse Leia har alltid vært den vakreste i hele verden!»

Hun ble døpt 16. juni 2005 i Slottskapellet. Hun ble båret til dåpen av sin mormor dronning Sonja. De øvrige fadderne var prinsesse Laurentien av Nederland, Gry Brusletto, Katharina Salbu, Espen Bjørshol, Didrik Vigsnæs og Jon Andreas Håtun.

Karriere 
Innholdet til Behn er hovedsakelig sminkevideoer. Hun har kontrakt med managementet Kontent og vant «Årets influencer beauty» under Vixen Influencer Awards 2021.

Dekorasjoner 
 Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Leah Behn hos Team Models

Kongelige nordmenn
Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016
Tiktokere fra Norge
Norske modeller
Dør

En dør (fra norrønt dyrr) er en åpning i en vegg i et rom, hus, kjøretøy og liknende til å gå inn og ut gjennom som inngang eller utgang. Det kan også være en bevegelig plate eller lem, ofte med hengsler og karm, som dekker en slik åpning og kan åpnes og lukkes. Det er også dører på møbler, for eksempel skapdører.

Historikk 
De eldste dørene man kjenner var enten hengslet, da antagelig oftest med lærhengsler, eller skyvedører, eller lemmer som ble løftet ut av et spor og satt tilside om dagen og så satt på plass igjen på kvelden. Dører fra antikken er veldokumentert enten fra bilder, for eksempel fra oldtidens Egypt eller i bevart tilstand, særlig i Pompeii dessuten gjennom undersøkelser av hus hvor sporene som dørene har vært felt inn i er bevart.

Typer 
I bygningstekniske sammenhenger skilles det mellom slagdører (mest vanlig), skyvedører og foldedører.

Slagdør 

Slagdører er den klart mest utbredte dørtype. I en slagdør er dørbladet festet med hengsler til dørens karm og svinger vertikalt i forhold til karmen. Dørens slagretning bestemmes av hvilken side hengslene er montert på.

Skyvedør 
En skyvedør er en dør som ikke er hengslet, men som åpnes og lukkes ved at den beveger seg horisontalt langs glideskinner. Skyvedører brukes blant annet på garderobeskap, som sidedører på varebiler og i inngangspartier på supermarkeder.

Falldør 
En falldør er en dør i et gulv eller tak.

Lønndør 
En lønndør er en skjult dør.

Dører som glir uønsket 
Det er ofte ønskelig at en dør blir stående i ro av seg selv i den posisjonen man forlater den. I slike tilfeller vil det eksempelvis være uønsket med en dør som sklir opp av seg selv dersom den ikke lukkes helt igjen, en dør som lukker seg igjen dersom den blir satt i åpen stilling, eller en dør som alltid setter seg selv i halvåpen stilling. Slike dører kan dermed være vanskelige å sette i helt åpen stilling eller på gløtt som man ønsker.

Vandrende dører oppstår som regel på grunn av at døren ikke står i lodd, og kan fikses ved at karmen vatres opp. Problemet kan som regel ikke fikses med en hengselretter.

En annen mulig løsning er å stramme skruene på hengslene slik at man får mer friksjon i hengslene.

Dersom man derimot ønsker at en dør skal lukke seg selv kan man montere en dørlukker.

Trange tetningslister eller gummilister kan også være årsaker til at en dør ikke går igjen, eller at dørkarmen er trang.

Andre betydninger 
Døren var et underholdningsprogram som ble sendt på NRK radio. Der opptrådte blant annet Einar Sissener som talende dør.

Se også 
 Lås
 Dørautomatikk
 Dørpumpe

Referanser

Litteratur 
 Ahlstrand, Jan Torsten.; Arkitekturtermer. Lund: Studentlitteratur, 1976, ISBN 91-44-02852-0

Eksterne lenker 
 

Bygningsdetaljer
Ascari

Ascari Cars er en britisk bilprodusent, basert i Banbury, England. Selskapet ble stiftet av nederlenderen Klaas Zwart i 1994 for å bygge eksotiske sportsbiler, både for gate- og racingbruk. Dessuten eier Ascari verdens mest eksklusive racerbane: Race Resort Ascari, nær Ronda i sør-Spania.

Historie 
Ascari Cars ble offisielt etablert i Dorset, England i 1995, av nederlenderen Klaas Zwart som hadde tjent seg rik på spesialverktøy for oljebransjen i Aberdeen, Skottland. Selskapet ble inspirert av, og navngitt etter, Alberto Ascari (1918–1955) og faren Antonio Ascari (1888–1925). Både far og sønn Ascari kjørte billøp, og begge omkom i ulykker under løp, 36 år gamle.

Allerede i 1994 ble Lee Noble engasjert for å designe en supersportsbil for Ascari. Resultatet ble prototypen Ascari FGT, med en midtmontert motor fra Chevrolet Corvette på 600 HK. Fire år senere, i 1998, ble en produksjonsmodell lansert: Ascari Écosse (Écosse er fransk for Skottland). Modellen var basert på det opprinnelige FGT-prototypechassiset, men under panseret satt en V8-motor fra BMW på enten 300, 350 eller 400 HK. Bilen veide fattige 1 250 kg, og den kraftigste versjonen klarte derfor å akselerere fra stillestående til 100 km/t på bare 4,2 sekunder, med en toppfart på 320 km/t. Modellen ble første gang presentert på bilutstillingen i Birmingham i 1998, og 10 biler ble produsert samme år.

I 2000 bygget Ascari en ny fabrikk i Banbury for å utvikle sin andre modell, Ascari KZ1, og i tillegg for å huse racingteamet sitt, som gjennomgikk en omfattende restrukturering i 1999 og 2000. For første gang var både bil- og racingvirksomheten til Ascarigruppen samlet under ett og samme tak, og i januar 2000 viste Ascari frem sin nye racerbil, A410, med en 4-liters V10 under panseret. Bilen klarte ikke å kvalifisere seg til 24-timersløpet i Le Mans samme år, men debuterte på Nürburgring i Tyskland i løpet Nürburgring 1 000 km.

I 2000 begynte Ascari også utviklingen av verdens første racing-feriested. Dette ligger i en dal i Sør-Spania (Ronda), og besøkende kan opplevbe et helt nytt konsept som kombinerer høyhastighetskjøring og adrenalinkick med luksuriøs avslapning i nærheten av en toppmoderne racingbane.

Modeller 
Ascaris modeller:
 Ascari Ecosse
 Ascari KZ1

Eksterne lenker 
Offisiell hjemmeside

Bilmerker
Britiske bilprodusenter
Selskaper etablert i 1994
1994 i Storbritannia