Koreakrigen

Koreakrigen var en væpnet konflikt som varte fra 25. juni 1950 til 27. juli 1953 da en våpenhvile trådte i kraft. Teknisk sett pågår konflikten fremdeles ettersom det aldri ble etablert en varig fredsavtale etter at kamphandlingene opphørte. En deklarasjon om fred ble signert mellom de to koreanske statene 4. oktober 2007 og målet er å erstatte våpenhvilen med en fredsavtale. De to nåværende lederne av Sør- og Nord-Korea møttes til toppmøte i 2018 for å diskutere en mulig varig fredsavtale.

Konflikten var geografisk begrenset til den koreanske halvøy og omfattet to parter. På den ene siden stod Nord-Korea støttet av Kina og Sovjetunionen, mens den andre siden bestod av Sør-Korea støttet av en USA-ledet FN-styrke. 

 Bakgrunn 

 Militær spenning 
I henhold til avtalen fra desember 1945 trakk både USA og Sovjetunionen ut sine styrker i 1949. Samtidig argumenterte både Syngman Rhee og Kim Il-sung for at Korea skulle bli gjenforent under deres politiske system. Gjennom både 1949 og tidlig i 1950 var det militære sammenstøt langs 38. breddegrad. Josef Stalin var imidlertid tilbakeholden med å gi nordkoreanerne støtte for en militær aksjon med sør. Men i hele perioden ble de militære styrkene bygget opp og styrket med koreanere som hadde utført tjeneste i det kinesiske Folkets frigjøringshær.

 Politisk spenning fram til nye krigshandlinger 
Utover våren 1950 var det store politiske massemønstringer og politisk relaterte demonstrasjoner i sør, hvilke ble brutalt slått ned av Syngman Rhees politistyrker. Myndighetenes utstrakte maktbruk som svar på urolighetene indikerte at politisk overtakelse i sør via infiltrasjon og agitasjon ville være en vanskelig oppgave. Kombinert med at de militære styrkene i sør ble stadig sterkere, gjorde dette at Kim Il-sung mente at de ikke kunne vente lenger med en militær aksjon sørover. Stalin godkjente dette til slutt og lovet materiell støtte.

 Aktive krigshandlinger 

 Krigsutbrudd 
25. juni 1950 gikk nordkoreanske styrker over den 38. breddegrad og inn i Sør-Korea, støttet av et intenst bombardement. 135 000 soldater støttet av til sammen 242 stridsvogner, hvorav 150 sovjetiske T-34, og 180 fly avanserte de hurtig mot en langt svakere motstander på rundt 98 000 soldater med dårligere utstyr, hvor de manglet blant annet stridsvogner, angrepsfly og panservernvåpen. Det var heller ingen utenlandske soldater stasjonert i landet da angrepet kom. Allerede om ettermiddagen 28. juni var den sørkoreanske hovedstaden Seoul inntatt.

Kamphandlingene skapte umiddelbart en stor flyktningestrøm, men mange av flyktningene ble drept av kamphandlingene.

 FNs intervensjon 
Flertallet i FNs sikkerhetsråd, med Sovjetunionens representant fraværende, vedtok allerede samme dag som invasjonen fant sted, en henstilling til regjeringen i Pyongyang om å trekke sine tropper tilbake. Det skjedde ikke, og samme dag gikk USA til aksjon for å støtte Sør-Korea. 

De sørkoreanske styrkene ble presset ned til den sørøstlige kystbyen Busan. Der ble FN-styrkene forsterket, og et motangrep ble igangsatt med en ilandsetting av marinestyrker ved Incheon utenfor Seoul. Dette kuttet de allerede sterkt belastede nordkoreanske forsyningslinjene og tvang dem til en rask retrett.

Da FN-styrkene, ledet av den amerikanske generalen Douglas MacArthur, krysset den 38. breddegrad, ble det advart mot å rykke for langt inn mot den kinesiske grensen, både fordi dette ville kunne provosere fra kinesisk militært engasjement, og vinteren i disse fjellstrøkene kunne by på tøffe forhold. 

MacArthur avviste fullstendig muligheten for kinesisk militær innblanding, og selv etter trefninger med kinesiske tropper ble FN-styrkenes meldinger om dette avvist av hovedkvarteret for FN-styrkene, plassert i Japan. 

 Kinas inngripen 
I november 1950 dukket de første kinesiske troppene opp i felten, og Kinas engasjement økte betydelig etter hvert. Vinteren satte inn for fullt, og de amerikanske styrkene i dette området var ikke utstyrt for å møte slik ekstrem kulde som de ble utsatt for.  Mange frøs i hjel, og kineserne feide over de forkomne amerikanske styrkene. En storstilt og vellykket evakuering fra de mest utsatte områdene ble gjennomført og reddet FN-styrkene fra et totalt nederlag i nord. 

De kinesiske tapene var samtidig helt enorme. Etter at en del arkiver er blitt tilgjengelige i Folkerepublikken Kina kan det påvises at dette i stor grad skyldes Mao Zedongs detaljstyring fra Beijing. For ham var politiske og diplomatiske poenger av førsterangs interesse, og store tap var ikke noe vesentlig problem for ham. Den kinesiske overkommandant general Peng Dehuai mente at en langsommere fremrykning som ikke tynnet ut styrkene ved fronten og ikke forlenget forsyninglinjene så raskt ville ha ført til man nådde sine mål, om enn senere. Men i drakampene mellom ham og Mao kom han som regel til kort. Kildene viser at det også oppstod friksjon mellom Mao og Stalin, ettersom sovjeterne utstyrte og trente Folkets frigjøringshærs flystyrker. Måten krigen ble ført på gjorde flystyrkene mindre effektive enn de kunne ha vært; de hadde sin fulle hyre med å patruljere over Yaluelven og hadde for lang vei frem til fronten til å gi virkningsfull kampstøtte til de kinesiske bakkestyrke.   

 Spørsmål om atomvåpen 

MacArthur ville stoppe den kinesiske fremrykningen ved bruk av atomvåpen, men president Harry S. Truman ga ikke tillatelse til dette. MacArthur gikk da ut med sterk kritikk mot presidenten og ble deretter avsatt som øverstkommanderende.

Frontlinjen flyttet seg både sørover og nordover, men sommeren 1951 stabiliserte FN-styrkene sine stillinger noe nord for den opprinnelige grensen. Områder i øst ble tilføyd Sør-Korea, som samtidig mistet kontrollen over en kyststripe i vest.

 Våpenhvile 

Bidrag etter land
Norges bidrag
Norge deltok fra 1951-1954 med et mobilt militærsykehus (Norwegian Mobile Army Surgical Hospital; NORMASH) som en del av FN-styrken. Her tjenestegjorde til sammen 623 kvinner og menn. Omtrent halvparten av bidraget bestod av sanitetspersonell, inkludert en rekke kvinner, samt en vakttropp og annet støttepersonell. Norge bidro også med penger til de allierte, og etablerte sammen med Danmark og Sverige sykehuset National Medical Center som ble åpnet i 1958.

I 2014 ble det påstått at en tropp stridende norske soldater i all hemmelighet ble sendt til Koreakrigen. Påstandene stammer fra en Arne Andersen som tjenestegjorde som stormpioner i Tysklandsbrigaden i 1952. Andersen og hans tropp skal i følge påstandene ha blitt sendt til Korea for perioden juni til oktober samme år. Påstandene ble senere omtalt av Knut Kjosås i en artikkel i Klassekampen i 2018, og i en masteroppgave utgitt i 2017. Historien bryter med den norske politikken om å unngå at det skulle sendes stridende soldater til krigen, blant annet forklart ved Hærens ressursmangel, og behovet for å bygge opp det hjemlige forsvaret etter andre verdenskrig.

Disse påstandene blir tilbakevist i en redegjørelse fra Forsvaret. Her kommer det frem at blant annet påståtte originale dokumenter angående amerikanske medaljer og fra Statens institutt for folkehelse (SIFF) som hevdes å være fra 1952, ikke er ekte dokumenter. Begge dokumentene skal inneholde en rekke faktiske feil som ikke ville forekommet dersom de var utstedt fra henholdsvis det amerikanske forsvarsdepartementet og SIFF. Forsvarets undersøkelser viser at de må ha blitt skrevet omtrentlig en gang rundt 1970. 

Undersøkelsene Forsvaret har foretatt viser også at Andersen har beskrevet sin tjeneste i Tysklandsbrigaden fra mai til oktober 1952, og at disse passer godt med det faktiske utdannings- og øvelsesprogrammet som hans tropp gjennomgikk i Tyskland. Andersen beskriver også hvordan han var vitne til at hans medsoldat Kåre Anders Nilsen ble drept den 14. september 1952. De samlede detaljene som presenteres i Forsvarets dokument, tilsier at historien om at Norge sendte en tropp hemmelige stridende soldater til Koreakrigen i 1952 ikke kan stemme. De nordmenn som kjempet i krigen, og hvis tjeneste kan dokumenteres, var for det meste vervede soldater i det amerikanske forsvaret.

Krigen i populærkulturen 
 Broene ved Toko-Ri
 M*A*S*H (roman)
 MASH (film)
 M*A*S*H (TV-serie)
 Taegukgi (sørkoreansk film)

Se også 
 Norwegian Mobile Army Surgical Hospital
 Jerntriangelet

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Den kalde krigens barn, bakgrunnsartikkel fra NRK.no
  «Dette er konflikten på Korea-halvøya», bakgrunnsartikkel fra Aftenposten
  60th Anniversary of the Korean War Commemoration Committee
  Truman Museum & Library: The Korean War 
  un.org: Security Council Resolutions - 1950
  Ericson Wolke. Lars, Koreakriget 1950–53. Populär historia, nr. 6, 2008