TERF

TERF (også skrevet terf; akronym for transekskluderende radikalfeminisme eller -feminist) er et begrep og en retning innen radikalfeminisme som hevder at transkvinner ikke er kvinner, og som kjennetegnes av motstand mot lovgivning og utviklingstrekk som anerkjenner transpersoner. Retningen er generelt ansett som en transfobisk holdning av blant annet transinklusive feminister. Begrepet er også brukt om generelt transekskluderende feminister, ikke nødvendigvis kun radikalfeminister, for å markere transfobiske holdninger.

Bevegelsen har fra slutten av 2010-årene ofte omtalt seg selv som «kjønnskritisk» (også forkortet «GC» etter engelsk gender-critical) og hevder å bekjempe «kjønnsideologien» (også kalt «kjønnsidentitetsideologien»). Bevegelsen er kjent for å spre desinformasjon om transpersoner i sosiale medier, og er i økende grad knyttet til høyreekstreme miljøer. Retningen regnes som en del av den bredere antikjønnbevegelsen, en løsere betegnelse som brukes om grupper som kjemper mot det de selv kaller «kjønnsideologi», «kjønnsidentitetsideologi» og lignende, og som blir omtalt som del av et større populistisk tilbakeslag rettet mot seksuelle minoriteter og kjønnsminoriteter. 

TERF oppstod som en marginal politisk bevegelse, og utgjør en antitransbevegelse som har kjønnsessensialisme som grunnlag, og som samarbeider med høyreorienterte miljøer i kampen mot transpersoner. Begrepet TERF ble omkring 2008 tatt i bruk av radikalfeminister som en betegnelse for å skjelne mellom TERFer og transinkluderende radikalfeminister, og ble raskt også tatt i bruk av interseksjonelle og andre feminister. Selv om begrepet først og fremst viser til transfiendtlige personer med en bestemt radikalfeministisk ideologisk orientering, har begrepet tidvis blitt brukt løsere om transfobiske personer generelt. Transekskluderende radikalfeminisme har røtter i den separatistiske delen av radikalfeminismen og særlig lesbisk separatisme og legger til grunn at transkvinner egentlig er menn, og dermed en del av «patriarkatet». TERF-bevegelsen har tatt i bruk begrepet «kvinners kjønnsbaserte rettigheter» (sex-based rights) for å understreke det de mener er en motsetning mellom biologisk og sosialt/juridisk kjønn. TERF-bevegelsen har fra 2010-årene overtatt betegnelser og begreper som i flere år allerede hadde vært brukt av den bredere antikjønnbevegelsen, herunder det som hevdes å være «kjønnsideologien»/«kjønnsidentitetsideologien». Sentralt i TERF-ideologien står fortellingen om at transkvinner er farlige og ikke bør få bruke kvinners fasiliteter. TERF beskrives som en liten minoritet blant dem som kaller seg feminister som representerer en motstand mot sosial endring, og retningen står i motsetning til den etablerte feminismen og andre feministiske retninger. Et økende antall transekskluderende radikalfeminister har alliert seg med antifeministiske, kristenkonservative og høyreradikale grupper. Tidsskriftet Forskningspolitikk omtalte TERF som en venstreekstrem tradisjon som har lagt seg nær opp til argumenter fra den ekstreme høyresiden. 

TERF-miljøet har gjennom bruken av internett fått en større offentlig plattform. Internasjonalt fremmes TERF-politikk bl.a. av organisasjonene Women’s Declaration International (WDI), Women’s Liberation Front, LGB Alliance, FiLiA, Woman's Place UK, Save Women's Sports, Fair Play for Women og For Women Scotland. Mange av organisasjonene som fremmer TERF-ideologi har blitt beskrevet som «skyggeorganisasjoner med veldig få virkelige aktivister», og «som gjentar den samme retorikken igjen og igjen: transpersoner invaderer kvinners garderober, sportsarrangementer og fengsler». I Storbritannia har debatten om transpersoner startet av TERF-bevegelsen blitt omtalt som «TERF-krigen».

Begrepshistorie 
Begrepet transekskluderende radikalfeminisme (fra engelsk trans-exclusionary radical feminism) og akronymet TERF kom i bruk fra 2008. Det ble popularisert av den australske radikalfeministen Viv Smythe (som selv ikke er transperson), som har uttalt:
«Det var ment som en bevisst teknisk nøytral betegnelse på en aktivistgruppe. Vi ønsket en måte å skille TERFer fra andre radikalfeminister.»

Begrepet ble raskt tatt i bruk av andre transinkluderende feminister, særlig interseksjonelle feminister og queerfeminister, som et kritisk beskrivende begrep om radikalfeminister med transekskluderende eller transfobe holdninger. Akronymet TERF eller terf har i årene etter 2008 fått en viss utbredelse i diskursen om transrettigheter; Edie Miller skrev at begrepet over tid også har blitt brukt bredere om personer som står for «transekskluderende politikk som følger en bestemt 'TERF-logikk', uansett om de er engasjert i radikalfeminisme».

Radikalfeminister som Andrea Dworkin, Catharine MacKinnon, John Stoltenberg og Monique Wittig har støttet anerkjennelse av transpersoner og beskriver sin feminisme som transinkluderende. Det var transinkluderende radikalfeminister som først lanserte TERF-begrepet.

Ideologi og aktivisme 
O’Connor og medforfattere skriver at TERF-bevegelsen oppstod som en marginal politisk bevegelse, og at den utgjør en antitransbevegelse som har kjønnsessensialisme som grunnlag, og som samarbeider med konservative og høyreorienterte krefter. TERF har historisk røtter i den separatistiske delen av radikalfeminismen som vokste frem i 1970-årene, særlig lesbisk separatisme, som var kjennetegnet av ideen om at kvinner i størst mulig grad bør leve uten menn og som så på det å være lesbisk som en motstandshandling mot «patriarkatet». TERF-bevegelsen fastholder at transkvinner ikke er og ikke kan bli kvinner.

Umiddelbart etter at han tiltrådte omgjorde Joe Biden mye av Donald Trumps politikk på LHBT-området, og ble straks kritisert av TERF-bevegelsen i sosiale medier.

Kvinners kjønnsbaserte rettigheter
TERF-bevegelsen har tatt i bruk begrepet «kvinners kjønnsbaserte rettigheter» (sex-based rights) for å understreke motsetningen mellom biologisk kjønn og sosialt/juridisk kjønn (gender). Begrepet kjønnsbaserte rettigheter blir fremmet i en erklæring laget av organisasjonen  (WDI), som ble etablert i Storbritannia i 2019 under navnet Women's Human Rights Campaign (WHRC).

Konspirasjonsteorier
TERF-aktivister hevder ofte at «transpersoner invaderer kvinners garderober, sportsarrangementer og fengsler». Også magasinet Vice skriver at spredningen av konspirasjonsteorier kjennetegner den «kjønnskritiske» bevegelsen: «Feilinformasjon – definert som all verifiserbart falsk informasjon som spres, uavhengig av om personen som deler den vet at den er falsk eller har til hensikt å villede noen – reiser vidt og bredt i den transfiendtlige kjønnskritiske (GC)-bevegelsen, som kaster seg på eksisterende konspirasjonsteorier og fremmer nye.»

«Kjønnsideologien»
TERF-bevegelsen hevder å kjempe mot det som omtales som «kjønnsideologien» (alternativt «kjønnsidentitetsideologien»). I introduksjonen til et større temanummer i The Sociological Review om TERF-ideologi og det de beskriver som TERF-krigen skrev forskerne Ruth Pearce m.fl.:
«[F]orestillingen om 'kjønnsideologien' har røtter i antifeministiske og anti-trans-diskurser blant høyreorienterte kristne […] i det siste tiåret har konseptet i økende grad fått aksept blant høyreekstreme organisasjoner og politikere i amerikanske, europeiske og afrikanske stater. De fremstiller likestilling, seksuell frigjøring og LGBTQ+-rettigheter som et angrep på tradisjonelle verdier fra 'globale eliter' som multinasjonale selskaper og internasjonale organisasjoner som FN […] Mallory Moore (2019) viste hvordan ideen om 'kjønnsideologien' først dukket opp i en 'kjønnskritisk' kontekst […] på et transekskluderende radikalfeministisk nettsted i 2016 […] fra det tidspunktet har konseptet fått økt utbredelse i transekskluderende radikalfeministisk diskurs».

«Utsletting av kvinner»
Konspirasjonsteorien om «utsletting av kvinner» (engelsk: female erasure), alternativt «utsletting av lesbiske» (lesbian erasure), og en «krig mot kvinner», fremmes i TERF-miljøer og hevder at transpersoners rettigheter, og særlig anerkjennelse av transkvinner som kvinner, fører til en utsletting av kvinner og/eller lesbiske som gruppe og utgjør en «krig mot kvinner». Denne konspirasjonsteorien kan også komme til uttrykk gjennom sterk motstand mot inkluderende språk. Teorien om en «utsletting» av og «krig mot» kvinner ble popularisert i en bok fra 2016 med tittelen Female Erasure av  aktivisten Ruth Barrett.

«Garderobepanikk»

«Garderobepanikk» omtales som en moralpanikk som bygger på ubegrunnede, falske påstander om at transpersoner er en trussel mot kvinner og barn gjennom bruk av garderober, toaletter og lignende fasiliteter. Garderobepanikk har blitt et fokusområde for «kjønnskritiske» (TERF-)grupperinger, men fremmes også av høyrepopulister og Trump-republikanere.

Analyser og kommentarer 
Forskere og kommentatorer har beskrevet TERF som et eksempel på at deler av ytre venstre og ytre høyre finner sammen i motstanden mot LHBT-bevegelsen generelt og transrettigheter spesielt. Ifølge forskerne Ruth Pearce m.fl. samarbeider TERF-bevegelsen med høyreekstreme og kristenkonservative i motstanden mot LHBT-rettigheter. Ifølge litteraturprofessoren Grace Lavery ved UC Berkeley er TERF «en minoritet blant en minoritet» av feminister. TERF-aktivister har blitt utestengt fra Reddit på grunn av hatefulle ytringer mot transpersoner. Sosiale medier spiller en rolle i radikalisering av miljøet, som The Atlantic har beskrevet som et ekkokammer og et giftig nettsamfunn. I 2020 stengte Reddit ned nettsamfunnet GenderCritical, som var det største TERF-forumet. 

Tidsskriftet Forskningspolitikk uttalte at:

Ekstremhøyre får god drahjelp fra ekstremvenstre og da spesielt såkalte transekskluderende radikalfeminister (TERFer). Disse «kjønnskritiske» aktivistene gjentar de høyreekstremes argumenter om at kulturelt kjønn (gender) ikke finnes, og at alle forestillinger om kjønn må defineres ut fra biologisk kjønn (sex). I praksis ender de gjerne opp med argumenter om at kjønn er det samme som kjønnsorganer, kromosomer eller kjønnsceller. Dette presenteres som «vitenskap». Nå får ikke transfobene mye drahjelp fra vitenskapsfolk. Det finnes fortsatt noen få forskere som holder på at «kjønn er forplantning», men jevnt over er det mangfoldsparadigmet som dominerer.

Filosofen og kjønnsforskeren Judith Butler uttalte i 2020 at transekskluderende radikalfeminisme var «en marginal bevegelse som prøver å snakke for flertallet, og vårt ansvar er å forhindre at det skjer». Hun kategoriserte i 2021 bevegelsen mot «kjønnsideologi» som en type fascisme, og advarte feminister mot å alliere seg med det hun kalte «fascistiske trender». I forbindelse med Holbergdebatten i 2021 kommenterte hun også fenomenet, og sa at «transfobi er som andre former for hat, som antisemittisme og rasisme». Feministen Jude Ellison S. Doyle beskriver også TERF-ideologi som en form for fascisme, og skriver at det i 2010-årene skjedde et skifte i TERF-miljøene ved at uttalt fascistiske miljøer begynte å infiltrere den eldre og tradisjonelt venstreradikale TERF-bevegelsen og dra den kraftig til høyre; samarbeidet med ytre høyre ble mer uttalt etter valget av Donald Trump til amerikansk president. En artikkel av Lewis og Seresin argumenterer for at fascisme og TERF-ideologi har det til felles at begge er «en anti-intellektuell feiring av intuitiv persepsjon og en feiring av epistemisk usammenheng som om det var en dyd».

Clare Hemmings, professor i feministisk teori ved London School of Economics, diskuterer TERF-ideologi i konteksten av transfobiske narrativer og uttaler at:
Transfiendtlige argumenter har lenge vært avhengige av motsetningen mellom «ekte (biologisk) kjønn» og «falskt (sosialt) kjønn» for å begrunne fiendtligheten mot transpersoner, og som man kan forvente, er anti-«kjønnsideologi»-forkjempere dypt transfobiske så vel som homofobiske, kvinnefiendtlige og rasistiske. Selverklærte feminister kan også være dypt transfobiske (...) Transekskluderende radikalfeminister (TERFer) tar konsekvent aldri transpersoners ønske om verdighet og selvbestemmelse på alvor.

Kjønnsforskerne Janne Bromseth, Elisabeth Lund Engebretsen, Lin Prøitz, Katrina Roen og Stine H. Bang Svendsen har uttalt at «TERF står for en ensidig opprettholdelse av essensialistisk kvinnekamp og en splittende identitetspolitikk, og motsetter seg aktivt en bredere koalisjons- og solidaritetsbasert feministbevegelse». Svendsen skriver at «det er bare de kjønnskonservative antifeministene som vinner» på kampen mot transrettigheter.

Professor i kjønnsforskning Wencke Mühleisen skriver at
Det viktigste ankepunktet mot radikalfeministisk transfobisk politikk og biologisk reduksjonistisk forståelse av kjønn, er at den spiller rett i hendene på religiøst konservative og politiske krefter på den ekstreme høyresiden. Høyrepopulismen og den såkalte anti-gender-bevegelsen bruker lignende argumentasjon som radikalfeminister i det de insisterer på at kjønn kun kan forstås ut fra en gitt biologisk bestemmelse. Denne bevegelsen er både antifeministisk, homofobisk og transfobisk idet de bekjemper kvinners seksuelle frihet, likestilling, reproduktive rettigheter og transrettigheter, slik vi har sett i USA og land som Polen.

Radikalfeministen John Stoltenberg, som var samboer og partner av Andrea Dworkin, skrev at Dworkin feilaktig blir påberopt av transekskluderende radikalfeminister. Stoltenberg skrev at Dworkin støttet transpersoner og at «denne uhyggelige ideologien om biologisk kjønnsessensialisme oppildner et hat som ville ha forferdet Andrea».

Ifølge forskerne Amira Hasenbush m.fl. er TERF-aktivismen preget av alarmistiske utsagn med manglende empirisk grunnlag, for eksempel gjennom fremstilling av transkvinner som «menn»/«hankjønn» som utgjør en trussel og mulige overgripere mot ciskvinner. Hasenbush m.fl skriver at i TERF-miljøet fremstilles ofte transkvinner som potensielle overgripere mot ciskvinner dersom de får tilgang til offentlige fasiliteter som toaletter.

TERF-retningen har mest oppslutning blant eldre radikalfeminister, særlig fra babyboomergenerasjonen. Yngre feminister har vært mest kritiske til TERF-ideologi. 

Julian Vile skriver at «TERF-bevegelsen er en kunstig bevegelse som tar plass i offentligheten gjennom en galakse av Twitterkontoer og skyggeorganisasjoner med veldig få virkelige aktivister». Blant disse TERF-organisasjonene er LGB Alliance, Fair Play for Women, WoLF og For Women Scotland. Tidsskriftet LGBT Nation mener TERF er en «liten kult» og en «uorganisert gruppe» som fremmer transfiendtlige holdninger og som hovedsakelig rekrutterer støttespillere via internett, og som har begynt å nærme seg den religiøse høyresiden i USA i sin motstand mot transrettigheter.

Sosiale medier 
TERF-aktivister og TERF-fora har blitt utestengt fra Reddit og Twitter på grunn av hatefulle ytringer mot transpersoner. I 2020 stengte Reddit nettsamfunnet GenderCritical, det største TERF-forumet. Ifølge The Atlantic driver TERF-miljøet driver utstrakt trakassering av transkvinner i sosiale medier gjennom såkalt doxing (avsløre privat informasjon) eller krenkende omtale.

Etter at TERFere har blitt utestengt fra mainstream medieplattformer har TERF-miljøet grunnlagt egne internettfora som Ovarit, som omtaler seg selv som en plattform for «kjønnskritisk» radikalfeminisme.

«TERF-krigen» i Storbritannia 

«TERF-krigen» er navnet media og forskere har gitt en debatt i Storbritannia fra slutten av 2010-årene, som har fått stor oppmerksomhet i britiske medier. Medier og forskere har beskrevet en særegent britisk transfob diskurs der TERF-ideologi har fått mer gjennomslag enn i andre land:

TERF-bevegelsen beskrives som en liten minoritet blant dem som kaller seg feminister i Storbritannia og som del av en motstand mot sosial endring; likevel er de en svært høylytt minoritet som ofte slipper til i media.

Blant de mest aktive TERF-gruppene i Storbritannia er Women’s Declaration International (WDI), FiLiA, LGB Alliance, Fair Play for Women, For Women Scotland og Woman's Place UK.

I 2021 utgav International Lesbian, Gay, Bisexual, Trans and Intersex Association en rapport som uttalte at J.K. Rowling har påført LHBT-rettigheter «stor skade» i Storbritannia gjennom hatefulle ytringer mot transpersoner. Rowling har blitt omtalt som verdens mest kjente transekskluderende radikalfeminist, og har fra 2019 opplevd en rekke boikottaksjoner og omdømmetap som følge av transfobiske ytringer. I 2021 ble Rowlings navn bestemt fjernet fra en videregående skole etter krav fra elevene, på grunn av støtte til påstått hatefulle ytringer.

TERF-ideologien har særlig møtt motstand hos yngre mennesker, herunder flere studentorganisasjoner. I 2015 skulle Julie Bindel tale på et arrangement ved Universitetet i Manchester sammen med Breitbart-skribenten Milo Yiannopoulos, men begge ble erklært uønsket etter en protestkampanje mot dem fra studentene ved universitetet. I 2018 vedtok studentparlamentet ved University of Bristol å forby transekskluderende radikalfeminister å snakke ved universitetet.

Norge 
En av de første større debattene fant sted i 2017 da SVs kvinnekonferanse trakk invitasjonen av Julie Bindel etter at Fri protesterte på grunn av hennes holdninger til transpersoner og beskrev henne som TERF. I Norge har Tonje Gjevjon startet flere organisasjoner som arbeider mot juridisk anerkjennelse og inkludering av transkvinner som kvinner, og kommentatoren Martine Aurdal og kjønnsforskere som Janne Bromseth m.fl. har betegnet henne som en representant for TERF-retningen. Gjevjon startet LLH 2019, som ifølge Blikk arbeider for lesbiske, men mot transrettigheter. I Norge har bl.a. Kari Jaquesson beskrevet seg selv som TERF.

Rød Ungdom har kritisert TERF-bevegelsen og RU-leder Alberte Bekkhus har uttalt at TERFer «allierer seg med høyreekstreme grupperinger» og har «ingenting i kvinnebevegelsen å gjøre», og at «man kan ikke kalle seg feminist dersom man er transekskluderende». Daisy Sælen Hafstad og Vegard Rødseth Tokheim har omtalt TERF-ideologien som «hatprat og konspiratoriske ideer» og «farlig tankegods overfor en sårbar minoritetsgruppe».

TERF-ideologien har fått støtte av nettstedet Steigan.no.

Synspunkter på begrepet 
Det er ikke enighet blant radikalfeminister om transekskluderende radikalfeminisme (TERF) er et nøytralt begrep. Begrepet brukes deskriptivt om denne politiske retningen av mange feminister og forskere. Noen av dem som selv omfattes av begrepet misliker betegnelsen og omtaler seg selv i økende grad som «kjønnskritiske». Andre har brukt begrepet TERF om seg selv. F.eks. står TERF-organisasjoner bak et arrangement med tittelen «Should TERFs unite with the Right?» der Julie Bindel og Helen Joyce deltok. I Norge har f.eks. Kari Jaquesson omtalt seg selv som TERF.

Filosofen Judith Butler, som har skrevet mye om kjønnsidentitet, uttalte følgende i et intervju med New Statesman:

«Jeg kjenner ikke til at terf blir brukt som skjellsord. Jeg undrer meg over hva selverklærte feminister som ønsker å ekskludere transkvinner fra kvinners arenaer ellers ville bli kalt?»

Språkfilosofen Rachel McKinnon beskriver transekskluderende radikalfeminisme som «en moderne form for propaganda» som fremmer et «politisk prosjekt for å benekte at transkvinner er kvinner». Den feministiske juristen Ntina Tzouvala skriver at «det er ingen tvil om at akronymet brukes kritisk (...), men dette gjør det ikke til et skjellsord – det kritiserer ikke TERFer for å være kvinner, men for de politiske meningene de hevder i offentligheten.»

Det er bred enighet om at begrepet TERF brukes kritisk eller nedsettende. Twitter, Facebook og Reddit har ikke reagert på bruken av «TERF» for denne typen retorikk, og flere medier har eksplisitt uttalt at de anser «TERF» som et korrekt beskrivende begrep. Lingvistene Christopher Davis og Elin McCready konkluderer med at TERF ikke er et skjellsord fordi det ikke beskriver en iboende egenskap og fordi det er tvilsomt om det undertrykker dem som omtales for sine politiske meninger. 

Marina Watanabe, redaktør i det feministiske tidsskriftet Bitch Media, skrev at maktrelasjoner er avgjørende for hva som utgjør et skjellsord, og at fordi det ikke er noe sosialt system som privilegerer transpersoner er påstanden om at begrepet TERF brukes for å undertrykke majoriteten av cispersoner absurd. Tassia Agatowski skrev at «det er som å påstå at 'homofob' eller 'rasist' er skjellsord når de faktisk er klare beskrivelser av personers diskriminerende holdninger». Andrea Long Chu beskriver påstanden om at TERF er et skjellsord som «et klagemål som ikke ville fortjent noe seriøst svar, hvis det ikke også hadde vært sant i den forstand at alle begreper som brukes for å beskrive fordomsfulle personer er ment å være nedsettende».

Brynn Tannehill mener at TERF ikke kan regnes som feminisme og skriver at selv om TERF startet som «en liten gruppe av falmende andrebølgefeminister som aldri helt kom over det faktum at kvinner kan være både heterofile og feministiske, er bevegelsen nå et verktøy for ultrakonservative religiøse grupper i USA i kampen mot alt som feminisme normalt står for».

Referanser

Litteratur
 Ben Vincent, Sonja Erikainen, Ruth Pearce: TERF Wars: Feminism and the Fight for Transgender Futures, Sage Publications, 2020
 Jennifer Earles: TERF Wars: Narrative Productions of Gender and Essentialism in Radical-Feminist (Cyber)spaces, University of South Florida, 2017

Eksterne lenker
 
  Trans-exclusionary radical feminism i RationalWiki

Radikalfeminisme
Transfobi
Antikjønnbevegelsen