Suzi Quatro

Susan Kay «Suzi» Quatro (født 3. juni 1950 i Detroit i USA) er en amerikansk låtskriver, vokalist og bassist. Hun hadde en rekke hit-singler på 1970-tallet som fikk større suksess i Europa enn i sitt hjemland USA. Hun hadde en rolle i den amerikanske sitcomen Happy Days.

Mellom 1973 og 1980 fikk Quatro seks Bravo Otto-statuetter. I 2010 ble hun stemt inn i  Michigan Rock and Roll Legends Online Hall of Fame. Hun skal ha solgt over 50 millioner plater verden over og opptrer fortsatt live. Quatros seneste studioalbum ble sluppet i 2021, og hun er fortsatt aktiv i radiokringkasting.

Oppvekst og familie 
Quatro er født og oppvokst i Detroit. Farfaren var en italiensk innvandrer til USA. Familienavnet Quattrocchi" ("fire øyne", som betyr "med briller") ble forkortet til Quatro. Quatros familie bodde i Detroit da hun ble født. Hun har tre søstre, en bror og en eldre halvsøster. Foreldrene hadde også flere fosterbarn da hun vokste opp. Faren Art, var halv-profesjonell musiker og jobbet på General Motors, og moren Helen, var av ungarsk avstamning.

Søsteren Arlene er mor til skuespilleren Sherilyn Fenn. Søsteren Patti ble med i Fanny, et av de tidligste rockebandene kun med jenter, som fikk oppmerksomhet i hele USA. Også broren Michael Quatro er musiker.

Å se Elvis Presley opptre på TV som seksåring, hadde stor innflytelse på henne. Hun har sagt at hun ikke hadde noen direkte kvinnelige forbilder, men var inspirert av Billie Holiday og likte klesstilen til Mary Weiss fra the Shangri-Las "fordi hun brukte stramme bukser med en frakk over hun så kul ut".

Som barn tok Suzi Quatro pianotimer og fikk undervisning i slagverk. Som gitarist og bassgitarist er hun autodidakt. Faren ga henne en 1957 Fender Precision bassgitar i 1964, som hun fremdeles eide i 2007.

Karriere

Tidlig karriere og the Art Quatro Trio
Quatro spilte trommer og perkusjon fra ung alder som del av hennes fars jazzband, The Art Quatro Trio. Kildene varierer med tanke på om hun begynte å spille i bandet som syv- eller åtteåring, og om instrumentet hun spilte var et trommesett eller perkusjon (bongo eller conga). Deretter figurerte hun på lokalt fjernsyn (som Go-go danser) i en serie om popmusikk.

The Pleasure Seekers og Cradle

 Etter å ha sett the Beatles på TV i 1964, startet Quatros storesøster Patti et garasjerock-band som het the Pleasure Seekers sammen med to venninner. Quatro ble også med, og tok artistnavnet Suzi Soul mens Patti kalte seg Patti Pleasure. Suzi spilte bass og sang i bandet. Senere fikk bandet også med søsteren Arlene. I begynnelsen var det mer fokus på utseendet enn på musikk. Noen ganger fikk de spillejobber på betingelse av at de stilte i miniskjørt og parykker, noe Suzi Quatro senere omtalte som nødvendige onder i jakten på suksess. Likevel ble de kjent i det blomstrende og eksplosive musikkmiljøet i Detroit.

The Pleasure Seekers spilte inn tre singler og ga ut to: Never Thought You'd Leave Me/What a Way to Die (1966) og Light of Love/Good Kind of Hurt (1968). Den andre ble sluppet av Mercury Records som de hadde en kort kontrakt med, før de brøt med dem på grunn av uenighet om bandets retning. Sent i 1969 endret bandet navn til Cradle, og skiftet musikalsk uttrykk. Ikke lenge etter ble enda en quatrosøster, Nancy, med i bandet mens Arlene sluttet fordi hun hadde fått barn.

Samarbeid med Mickie Most

Quatro flyttet til England i 1971 etter å ha blitt oppdaget av plateprodusenten Mickie Most, som på denne tiden hadde dannet sin egen label, Rak Records. Most hadde blitt overtalt til å se Cradle av Michael, quatrosøstrenes bror, som hadde fått en manager-rolle for bandet. Som mange andre i platebransjen på den tiden, så Most etter en kvinnelig rockeartist som kunne fylle tomrommet etter Janis Joplins død. Ifølge Encyclopedia of Popular Music, ble oppmerksomheten hans rettet etter Quatro på grunn av "hennes tiltalende vesen og ferdigheter som bassist, sanger og hovedattraksjon i Cradle." 

Hun hadde også tiltrukket seg oppmerksomhet fra Elektra Records og forklarte senere at  "Ifølge sjefen i Elektra, kunne jeg bli den nye Janis Joplin. Mickie Most tilbød å ta meg med til England og gjøre meg til den første Suzi Quatro – Jeg ville ikke være noen andre." Most hadde ingen interesse for de andre bandmedlemmene og hadde på dette tidspunktet ingen anelse om hvordan han kunne markedsføre Quatro. Hun bodde et år på hotell, forsørget av Most, der hun utviklet sine ferdigheter og ble mer moden. Most sa senere at dette gjenspeilte personligheten hennes.

Quatros første singel, "Rolling Stone", ble bare en suksess i Portugal, der den ble  nr. 1 på hitlistene. Dette var en solopptreden, selv om den også fikk hjelp av folk som  Duncan Browne, Peter Frampton og Alan White. Hun holdt senere audition for et band for å bli med henne, med Mosts velsignelse.  Det var også etter denne platen at Most introduserte henne for låtskrivingen og produksjonsteamet til Nicky Chinn og Mike Chapman, som skrev sanger som var skreddersydd til imaget hennes. Hun var enig med Mosts vurdering av imaget sitt, og sa at hans innflytelse, som noen av hans artistersom Jeff Beck og Rod Stewartvar motvillige mot, ikke var påtatt og at "Hvis han prøvde å lage en Lulu av meg, ville jeg ikke ha noe av det. Jeg hadde sagt 'dra til helvete' og gått derfra." Dette var glam rockens høydepunkt på 1970-tallet og Quatro, som hadde på seg lær, portretterte et vilt, androgynt image mens hun spilte musikk som "mest av alt hang fast i hardrocktoner under tekster hvor rytmikk trumfet innhold." 

I 1972 reiste Quatro på en turne som supportartist på en UK-turné med Thin Lizzy og headlineren Slade. Rak Records ordnet at hun kunne bruke Thin Lizzy sitt nyanskaffede PA anlegg, som medførte en leie på £300 i uka som gjorde at det irske bandet fikk kjøpt det selv, uten kostnad. I mai 1973 ble hennes andre singel "Can the Can" (1973) som  Philip Auslander beskriver som  "tilsynelatende meningsløse og nærmest uforståelige tekster"en nr. 1 hit i deler av Europa og Australia.

"Can the Can" ble fulgt av tre andre hits: "48 Crash" (1973), "Daytona Demon" (1973) og "Devil Gate Drive" (1974). "Can the Can", "48 Crash" og "Devil Gate Drive" solgte over en million eksemplarer hver og fikk gullplate, selv om de fikk liten suksess i hjemlandet, USA, hvor hun hadde turnert som supportartist for Alice Cooper. Rak Records' artister hadde, grovt sett, ikke hatt suksess i USA med sine første album. Suzi Quatro ble kritisert av Alan Betrock for mangel på variasjon, for Quatro-skrevne "annenrangs fyllåter" og for stemmen hennes, beskrevet som  "ofte for høy og skrikete, med mangel på punch og frasering." Greg Shaw var også misstemt i Rolling Stone, og sa at albumet "kanskje er en nødvendig begynnelse".

I 1973 spilte Quatro på Cozy Powell sin hit "Dance With the Devil", et spor skrevet av Mickie Most den gang Powell var en del av Rak Records' lineup.

Musikere som var med i backingbandet hennes i denne perioden, inkluderte Alastair McKenzie, Dave Neal og Len Tuckey, med Robbie Blunt også nevnt som en kilde. Tuckeys bror, Bill, var turnémanager.

Bortsett fra i Australia gikk det nedover med karrieren hennes etter dette. Hun fikk en hit i 1975 med Your Mamma Won't Like Me, men den ble bare en moderat suksess i Storbritannia. Etterfølgende singler som I Bit off More Than I Could Chew og I May Be Too Young kom ikke en gang inn på UK Top 50-listen. Quatro spilte inn et album i 1976 og slapp en ny singel i 1977 som het Tear Me Apart og som kom inn på UK Top 30, som den første av sangene hennes på tre år. Først året etter fikk hun en ny stor hit, denne gang med en mykere stil, da hun i 1978 ga ut singelen If You Can't Give Me Love. Den ble også svært populær i Storbritannia. Senere i 1978 ble Stumblin' In, som var en duett med Chris Norman fra Smokie, nr. 4 på listene i USA. Begge sporene var med på If You Knew Suzi...-albumet. Året etter ga Quatro ut albumet Suzi... And Other Four Letter Words, men ingen av hennes andre arbeider hadde noe særlig suksess i USA. Dette albumet inneholdt slagerne She's in Love with You, som havnet på 11. plass på listene i Storbritannia, Mama's Boy (34. plass) og I've Never Been in Love (56. plass).

Mike Chapman og Dreamland Records

I 1980, etter at Quatros kontrakt med Mickie Most hadde utløpt, signerte hun med Chapmans plateselskap Dreamland Records.

Samme år ga hun ut Rock Hard; både albumet og tittelsporet solgte til platina i Australia. Rock Hard ble også brukt i kultfilmen Times Square fra 1980, og var med på soundtrack-albumet. Singelen ble nr. 11 i Australia, men bare nr. 68 i Storbritannia på grunn av distribusjonsproblemer. Det var på dette tidspunktet tydelig at hennes hitsingelkarriere begynte å dabbe av. En annen singel fra Rock Hard som het "Lipstick", ble sluppet i februar i 1981, men radiokanalene ville ikke spille den fordi den lignet for mye på bandet Thems utgivelse Gloria. Suzi Quatro's Greatest Hits, som ble sluppet i 1980, havnet på en fjerdeplass på hitlistene i Storbritannia, og ble hennes høyest plasserte album der.

Uavhengighet

Etter at Dreamland Records kastet kortene i 1981 hadde Suzi Quatro ikke lenger kontrakt med et plateselskap.

Etter Heart of Stone sent i 1982, tok det en god stund før hun fikk en ny hit i Storbritannia. I 1983 ga hun ut singelen Main Attraction. Den kom ikke inn på listene, men ble en moderat hit på radio. Hun kommenterte i en artikkel i Kerrang! i 1983, etter å ha spilt et vellykket show på Reading-festivalen den 27. august, at hun ikke brydde seg om å være på listene, men var mer interessert i å gi ut den musikken hun selv valgte. Hun viste til at hun hadde begynt karrieren i 1964 og at det hadde tatt ni år før hun slo igjennom. "Jeg ville aldri akseptere at andre skulle bestemme over min karriere (---) Jeg har jobbet kontinuerlig selv om jeg ikke har vært på listene." På denne tiden spilte Quatro inn et nytt album som ble liggende på is til 1997, da det ble gitt ut som Unreleased Emotion. Like etter gikk hun på nytt i studio for å spille inn to nye singler; den ene var I Go Wild, som ble gitt ut i 1984, og i 1985 ga hun ut singelen Tonight I Could Fall in Love/Good Girl (Looking for a Bad Time), som ble nummer 140 på listene i Storbritannia. Quatro samarbeidet også med Bronski Beat og medlemmer av the Kinks, Eddie and the Hot Rods og Dr. Feelgood på en cover-versjon av David Bowies Heroes, som ble gitt ut i 1986, samme år som BBC ga ut singelen Children in Need. Quatro spilte også inn en cover-versjon av bandet The Troggs' Wild Thing i november i 1986, som duett med The Troggs-sangeren Reg Presley. I 1987 ga hun ut en ny versjon av Can the Can/Devil Gate Drive som singel, og fikk en 87. plass på hitlistene i Storbritannia. Hun var også med på Ferry Aid-singelen Let It Be, som ble nummer 1 på hitlistene i Storbritannia, 13 år og 26 dager etter Quatros forrige britiske listetopp.

I 1989 ga Quatro ut singelen Baby You're a Star i Storbritannia, men den kom ikke inn på hitlistene. På slutten av åttitallet ble det klart at Quatros hitkarriere var over, selv om hun fortsatt spilte inn jevnt og trutt til tross for mangel på listesuksess. På 1990-tallet slapp Quatro fire nye album, selv om Unreleased Emotion hadde blitt spilt inn flere år tidligere. What Goes Around - Greatest & Latest ble sluppet i 1995 og bestod for det meste av nyinnspilte gamle hits; dette ble en suksess i Danmark. Bortsett fra Free the Butterfly i 1999, et selvhjelpsalbum, skulle det ta nye 11 år før Quatro ga ut et nytt album. Back to the Drive i 2006 viste frem et gjensyn på Quatros hardrockrøtter, i motsetning til de mykere lydene fra hennes foregående album. Back to the Drive fikk også Quatro inn på listene verden over – det første albumet siden 1980-tallet til å gjøre dette, Rock Hard. Back to the Drive hadde også med kun en nedlastbar singel "I'll Walk Through the Fire with You". Quatro slapp In the Spotlight i 2011 med singelen, "Whatever Love Is". Quatro markerte sitt 50-årsjubileum i musikkbransjen med antologien Girl from Detroit, i 2014 med sine to nye spor.

Rundt 2005, ble en en dokumentar som viste kronologien i Quatros liv laget, Naked Under Leather, oppkalt etter et bootleg-album fra 1975 og spilt inn i Japan, regissert av et tidligere medlem i the Runaways, Victory Tischler-Blue, men dette har aldri blitt sluppet. I februar 2006 utga Quatro Back to the Drive, produsert av Sweet-gitaristen Andy Scott. Albumets tittelspor ble skrevet av hennes tidligere samarbeidspartner Chapman.  I mars 2007 slapp Quatro en coverversjon av Eagles-sangen Desperado, etterfulgt av selvbiografien Unzipped. På dette tidspunktet hadde Quatro solgt 50 millioner plater.

Den 11. juni 2010 var hun trekkplasteret på 'Girls Night Out' på Isle of Wight-festivalen. Quatro ble også innlemmet i Michigan Rock and Roll Legends online Hall of Fame i 2010, etter en avstemming på nettet.

I august 2011 slapp Quatro sitt femtende studioalbum, In the Spotlight (og singelen, "Spotlight"). Dette albumet er en blanding av nye sanger skrevet av Mike Chapman og Quatro selv, med noen coverlåter. En annen singel fra albumet "Whatever Love Is", ble sluppet etterpå. Den 16. november i 2011 ble en musikkvideo (av Tischler-Blue) til sporet Strict Machine sluppet på YouTube-kanalen Suzi Quatro Official. Sporet er en cover av Goldfrapps "Strict Machine", men Quatros versjon har med to linjer fra  "Can the Can", som en referanse til likheten mellom de to sangene.

I april 2013 opptrådte hun i Amerika for første gang på 30 år, på Detroit Music Awards hvor hun mottok sin "Distinguished Lifetime Achievement Award", delt ut av søsteren Patti.

I 2017 ga Quatro ut sitt sekstende studioalbum, med Andy Scott fra Sweet på gitar og Don Powell fra Slade på trommer.

Skuespill og radiovert
Quatro er trolig mest kjent i USA for rollen som bassisten Leather Tuscadero i TV-serien Happy Days. Produsenten, Garry Marshall, tilbød henne en rolle uten audition etter å ha sett et bilde av henne på veggen i datterens rom. Toby Mamis, som var hennes representant i USA på den tiden, hjalp henne med å lage en avtale og få stor medieoppmerksomhet rundt det, noe som hevet Quatros profil i hjemlandet. Leather var den yngre søsteren til Fonzies tidligere kjæreste, hot-rod-sjåføren Pinky Tuscadero. Leather frontet et rockeband hvor hovedkarakteren Joanie Cunningham ble med. Karakteren kom tilbake i andre gjesteroller, inkludert en gang på en date til en formell anledning med Ralph Malph. Marshall tilbød Quatro en Leather Tuscadero spin-off, men hun avslo, og sa at hun ikke ville bli typekastet.

Andre skuespillerroller inkluderer en episode av den britiske TV-serien Minder (kalt "Dead Men Do Tell Tales") fra 1982, som Nancy, den syngende kjæresten til Terry (spilt av Dennis Waterman). I 1985 spilte hun en sinnsforvirret ex-MI5-agent i Dempsey and Makepeace – "Love you to Death". I 1994 gjorde hun en cameo-opptreden som sykepleier i "Hospital"-episode av komedien Absolutely Fabulous. Hun ble også filmet i Clive Barkers skrekkfilm fra 1990, Nightbreed, men karakteren hennes ble klippet vekk i regien. I 2006, spilte Quatro stemmen til Rio i Byggmester Bob-filmen Built to Be Wild, og opptrådte i en episode av den andre sesongen av Rock School, in Lowestoft. Hun har også opptrådt i en episode av Midsomer Murders, i rollen som «Mimi Clifton».

Quatro har også opptrådt på teater. I 1986 spilte hun hovedrollen som Annie Oakley i en London-oppsetning av musikalen Annie Get Your Gun, og i 1991 spilte hun hovedrollen i en musikal om livet til skuespilleren Tallulah Bankhead. Musikalen ble kalt Tallulah Who? og ble skrevet av henne selv og Shirlie Roden, med utgangspunkt i en biografi skrevet av Willie Rushton. Musikalen ble spilt fra 14. februar til 9. mars i Hornchurch i England, hvor den ble lansert som "Du vil bli overrasket av hva Tallulah gjorde, med hvem, og hvor ofte!" Stykket fikk gode anmeldelser fra de fleste anmelderne.

I den senere tid har Quatro hatt ukentlige rock and roll-programmer på BBC Radio 2. Det første ble kalt Rockin' with Suzi Q, og det andre programmet fikk tittelen Wake Up Little Suzi.

Låtskriving
Hun begynte med å skrive låter alene og samarbeidet senere med andre låtskrivere (som Len Tuckey, Rhiannon Wolfe og Shirley Roden), og skriver nå for det meste sanger alene igjen.

Quatros tidlig innspilte egenskrevne låter var med vilje begrenset til albumspor og B-sidene til singler. Hun sa på slutten av 1973 at  "...  albumsporene er en ganske annen historie enn singlene. En tominutts, iøynefallende kommersiell singel vil ikke komme ut av min hjerne, men jeg bekymrer meg lite for det."

Hun beskriver å lage en ny sang som følger:

Holdninger

I et intervju i 2012, ble Quatro spurt om hva hun mente hun hadde oppnådd for kvinnelige rockeartister, generelt.  Hun svarte: 

I et intervju i 1973 uttrykte Quatro sympati med mange av meningene bragt til torgs av kvinnebevegelsen, selv om hun distanserte seg fra den fordi hun anså medlemmene som:   Intervjueren, Charles Shaar Murray, vurderte synspunktet hennes som  "... noe aparte, fordi om ikke kvinnen det snakkes om er kjent, har hun ingen åte å få folk til å høre henne hvis hun ikke slår seg sammen med andre kvinner som velger en talsperson." Han merket seg også en tilsynelatende motsetning i at Quatro virket stolt av at jenter skrev til henne at de hermet etter hennes look og attitude. I 1974 trodde Quatro at i motsetning til menn, var kvinner belemret med følelsesmessige responser og at det dermed var vanskeligere for kvinner å oppnå suksess i musikkbransjen fordi de er mer eslet for sjalusi, og at et kvinnelig publikum derfor tenderer til ikke å kjøpe innspillingene til kvinnelige artister.

Hennes uvanlig friske bruk av banneord i samtaler ble ofte plukket opp av intervjuere på sent 1970-tall, tillike med hennes spedbygdhet og gutteaktige natur. I 1974 sa Philip Norman:

Priser og æresbevisninger
Quatro ble i 2011 innlemmet i Michigan Rock and Roll Legends Hall of Fame.

Quatro fikk i oktober i 2016 et æresdoktorat i musikk på Anglia Ruskin University i Cambridge i Storbritannia sammen med Dr. Feelgoods Wilko Johnson.

Den 15. august i 2018 hadde en australsk film om Quatros liv premiere i Melbourne i Victoria. "Suzi Q" er den første offisielle dokumentaren publisert om henne. Den ble beskrevet av Quatro som en "med-vorter-og-alt"-kikk på karrieren hennes, med fokus både på suksess og utfordringer langs veien, spesielt da hun forlot sine søstre i Detroit for å søke en solokarriere i London. Quatro slo fast at hun ønsket at den Melbourne-baserte regissøren Liam Firmager skulle lage filmen, "Fordi selv om han likte musikken var han ikke spesifikt 'en fan',  som gjorde ham objektiv og ville ikke bruke all tiden sin på å fortelle hvor super jeg var..... jeg liker det, han var rett mann for jobben.".

Bravo Otto
Bravo er det største tenåringsbladet i det tyskspråklige Europa. Leserne av dette bladet velger Bravo Otto-prisvinnere hvert år.

Quatro har vunnet de følgende Bravo Otto-prisene:
 1973 Gull for kvinnelig sanger
 1974 Gull for kvinnelig sanger
 1975 Bronse for kvinnelig sanger
 1978 Bronse for kvinnelig sanger
 1979 Bronse for kvinnelig sanger
 1980 Sølv for kvinnelig sanger

Queens of British Pop
BBC TV utpekte i april 2009 Quatro som en av tolv Queens of British Pop.

Ettermæle og innflytelse

Journalister og kritikeres syn
Simon Frith pekte i august 1974 på et problem med formelen som fungerte utenfor USA, og sa: 

Journalisten Tom Hibbert skrev i 1983 at Quatro kan ha overvurdert sin rollel som et ledelys blant kvinnelige rockemusikere. Han sa:

Akademikeres syn
I sitt paper fra 2008 kalt Suzi Quatro: A prototype in the archsheology  of rock, skrev Frank Oglesbee "Rockeopprøret var først og fremst et rockeopprør; kvinnene – ofte tenåringer på 1950- og 1960-tallet — i rock sang vanligvis sanger sunget som personligheter avhengige av sine macho kjærester". Han beskrev Quatro som "en kvinnelig rockepioner, på noen måte den kvinnelige rockepioneren ... en hjørnestein i rockens arkeologi." Videre sa han at hun vokste frem som "den første kvinnelige hovedsanger og -bassist, en elektrisk øksekvinne, som sang og spilte likte fritt som mennene, noe som inspirerte andre kvinner."

Philip Auslander sier at "Selv om det var mange kvinner i rocken på sent 1960-tall, så opptrådte de fleste kun som sangere, en tradisjonelt feminin rolle i populærmusikken.". Selv om noen kvinner (som Quatro selv) spilte instrumenter i amerikanske garasjerockeband med bare kvinner, var det ingen av disse som oppnådde mer enn regional suksess. Så de "var ikke solide maler for en kontinuerlig kvinnelig deltakelse i rocken". Da Quatro kom i 1973, "var det ingen annen fremtredende kvinnelig musiker virksom i rocken som sanger, instrumentalist, låtskriver og bandleder samtidig". Auslander legger til at i 2000 så Quatro seg selv som å ha "sparket ned den mannlige døren i rock'n'roll og bevist at en kvinnelig musiker ... og dette er et poeng jeg er veldig opptatt av  ... kunne spille like bra, hvis ikke bedre enn gutta".

Artister og band påvirket av Quatro
Quatro har påvirket mange forskjellige kvinnelige musikere. Musikeren Tina Weymouth som spilte bass i Talking Heads og Tom Tom Club blant andre band, lærte seg å spille bass ved å høre på Quatro-plater.

Quatro hadde også innflytelse på the Runaways og Joan Jett, såvel som Girlschool og Chrissie Hynde. Musikeren Kathy Valentine, også mest kjent for sitt arbeid som bassist for The Go-Go's, nevnte Quatro som en stor innflytelse i sin selvbiografi fra 2020 All I Ever Wanted. 

Det amerikanske indie rock-bandet Tuscadero fra 1990-tallet var oppkalt etter Quatros Happy Days-karakter Leather Tuscadero, og sangen deres, "Leather Idol", fra albumet The Pink Album fra 1994, var en hyllest både til Quatro og TV-karakteren..

På coveret til den skotske singer-songwriteren KT Tunstall sitt album Drastic Fantastic fra 2007, er Tunstall kledd som Quatro, som en tilsiktet hyllest.

Den 24. oktober i 2013 fikk Quatro Woman of Valor-prisen fra organisasjonen Musicians for Equal Opportunities for Women (MEOW)  for rollen hun spilte for å inspirere og påvirke flere generasjoner kvinnelige musikere. Prisen ble delt ut av Kathy Valentine på en middag til hennes ære i Austin, Texas, på Renaissance Hotel i Austin. Quatro gjorde fem låter med et lokalt band som inkluderte hennes søster Patti, samt Tony Scalzo fra bandet Fastball på "Stumblin In".

Musikkstil

Quatros musikk omfatter flere sjangre. Hennes primærsjangre er hard rock, og glamrock. Akademikeren Philip Auslander skrev at "hun har dukket opp ved noen anledninger bare som bassist, ikke som sanger, og viser [også] sine instrumentale evner med lange bass-soloer på sine egne konserter."

Med The Pleasure Seekers ble musikkstilene og sjangrene power pop, garasjerock og Motown inkludert. Quatro spiller også i musikaler.

Personlig
Quatro giftet seg med sin mangeårige gitarist, Len Tuckey i 1976. De fikk to barn sammen, (Laura i 1982 og Richard Leonard i 1984) og ble skilt i 1992. Til 1993 bodde Quatro med sine to barn i et herskapelig hus i Essex i England som hun kjøpte i 1980.

Hun giftet seg med den tyske impresarioen Rainer Haas, i 1993. I 2006 flyttet datteren og barnebarnet i huset igjen. Mot slutten av 2008 flyttet Quatros barn ut av huset, og hun la det midlertidig ut for salg, og sa at hun hadde tomt rede-syndrom. Quatro bor fortsatt i Essex og Hamburg, og noen ganger i Detroit.

Siden 2011 har hun gitt ut musikk på YouTube. Den 31. mars i 2012 brakk Quatro høyre kne og den venstre vristen da hun gikk ombord på et fly i Kiev i Ukraina, der hun hadde spilt kvelden før. Hun måtte avlyse sin opptreden på Detroit Music Awards, hvor hun skulle innlemmes i Detroit Hall of Fame med sine søstre, etter planen 27. april. Dette hadde vært hennes første opptreden i USA på over 30 år. Quatro måtte også flytte på noen konsertdatoer, samt avlyse andre.

Diskografi

Studioalbum

 Suzi Quatro (1973), (Can the Can in Australia) – Nr. 32 UK, nr. 2 Australia, nr. 5 Østerrike, nr. 4 Tyskland, nr. 72 Italia, nr. 142 USA
 Quatro (1974), – Nr. 1 Australia, nr. 15 Tyskland, nr. 5 Norge, nr. 126 USA
 Your Mamma Won't Like Me (1975) – Nr. 42 Tyskland, nr. 16 New Zealand, nr. 21 Norge, nr. 146 USA
 Aggro-Phobia (1976) 
 If You Knew Suzi... (1978) – Nr. 24 Sverige, nr. 37 USA
 Suzi... And Other Four Letter Words (1979) – Nr. 4 Norge, nr. 36 Sverige, nr. 117 USA
 Rock Hard (1980) – Nr. 22 Norge, nr. 165 USA
 Main Attraction (1982)
 Annie Get Your Gun – 1986 London Cast (1986), First Night/Pinnacle
 Oh, Suzi Q (1990)
 What Goes Around - Greatest & Latest (1995)
 Unreleased Emotion (1998)
 Free the Butterfly (1999) (self-help album, med Shirlie Roden)
 Back to the Drive (2006), EMI – Nr. 78 Sveits
 In the Spotlight (2011), Cherry Red
 Quatro, Scott & Powell (2017) Sony nr. 23 ARIA charts (Australian Record Industry Association) with Andy Scott & Don Powell
 No Control (2019)

Livealbum
 Live and Kickin''' (1977) – Japan & Australia-eksklusivt livealbum nr.87 i Australia

Samlealbum
 The Suzi Quatro Story – 12 Golden Hits (1975) – Nr. 33 Sverige, nr. 11 AUS
 Suzi Quatro's Greatest Hits (1980) – Nr. 4 UK, nr. 38 Sverige
 18 Greatest Hits (1980) – Nr. 19 AUS
 The Best of... (1984) – begrenset til  RSO-årene
 Highs in the Mid-Sixties, Volume 6 (1984), AIP – The Pleasure Seekers
 The Wild One – the Greatest Hits (1990)
 At Their Best (with Smokie) (1991) Nr. 66 AUS
 The Gold Collection (1996)
 Greatest Hits (1999) Nr. 96 AUS
 The Best of the 70's (2000)
 Rough and Tough (2002)
 A's, B's and Rarities (2004)
 The Best Of Suzi Quatro (2009)
 The History (2010), Cradle – distribuert av CD Baby
 What a Way to Die (2011), The Pleasure Seekers – distribuert av CD Baby
 The Essential (2011)
 A Little Taste of Suzi – Greatest Hits EP (2012)
 The Girl from Detroit City (2014) 4 CD-boks 
 The Very Best Of (DigiPack) (2015)
 Legend (2017)

Singler

Litt av informasjonen i denne tabellen er hentet fra The Great Rock Discography.

Sangliste 
see: Liste over sanger av Suzi Quatro

Filmografi

Fjernsyn
Skuespiller
 Happy Days (sju episoder, 1977–1979)
 Minder (en episode,[sesong 3 episode 1] 1982)
 Dempsey and Makepeace (en episode, 1985)
 Absolutely Fabulous (en episode, 1994)
 Midsomer Murders (en episode, 2007)

Gjesteopptredener
 Countdown (seks episoder, 1997)
 Never Mind the Buzzcocks (4 episoder, 1999 – 2006)
 Rock School (en episode i sesong to, 2006)
 Trust Me – I'm a Beauty Therapist (i oktober 2006)
 Australian Idol (en episode som gjestedommer, 2009)
 RocKwiz (en episode som artist og quizdeltaker, 2011)Spicks and Specks (en episode som quizdeltaker, 2014)

Kino
 Bob the Builder – Built to Be Wild (stemmen til  Rio Rogers, 2002)

 Suzi Q (som seg selv) 2019 Palstar Entertainment (Regi: Liam Firmager)

 I Norge 
 25. september 1974, Njårdhallen
 9. september 1975, Chateau Neuf
 6. februar 1979, Chateau Neuf
 14. mai 2005, Lillehammer Classic Rock Festival
 19. mai 2006, Baråtti
 8. september 2018, Oktober Rock
 15. september 2018, Banken Arena
 6. august 2022, Gressvik Summerparty

 Biografier 
 Unzipped'' (2007)

Noter

Referanser

Eksterne lenker   
 
 
 
 

Bassister fra USA
Sangere fra USA
Personer fra Detroit