alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Antonio de Ferreri

Antonio de Ferreri (født 1469 i bystaten Savona, død 23. juli 1508) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var tilsluttet den romerske kurie og var også biskop av Gubbio.

Han ble kreert til kardinal i desember 1505 av pave Julius IIs annet konsistorium, og var tildelt San Vitale som tittelkirke.  Han ble pavelig legat til Perugia i 1506, som da var en egen bystat, og kort etter også biskop der.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Guillaume d'Estouteville (1403-1483)
 Pave Sixtus IV (1414-1484) * bispeviet 1471
 Pave Julius II (1443-1513) *1481
 Kardinal Raffaele Sansoni Riario (1461-1521) *1504
 Pave Leo X ( 1475-1521) *1513 
 Kardinal Antonio de Ferreri (1920-2013) *1504

Referanser

Eksterne lenker
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Italienske kardinaler
Italienske katolske biskoper
Pavelige diplomater
Ambassadører til Perugia
Linjen d'Estouteville
Personer fra Savona
Søstre, kamerater!

Søstre, kamerater! er en debattbok utgitt av forfatteren og politikeren Kjersti Ericsson i 1987 på Oktober forlag. Den ble nyutgitt av Røde Fane i 1999.

Boka er et sentralt dokument for et kvinneperspektiv på ideologien til partiet AKP. Den er oversatt til engelsk, spansk og tysk. Den engelske utgaven er utgitt i Oslo på Oktober forlag. Den er seinere kommet i to nye utgaver (med nye forord) på Forlaget Rødt!, siste gang i 2014. Den tyske utgaven finnes bare i nettversjon.

Eksterne lenker
 Omtale av boken
 Kjersti Ericssons hjemmeside 
 Den norske utgaven på nett
 Den engelske utgaven på nett
 Den tyske utgaven på nett

Norske sakprosabøker
Kommunisme
Feminisme
Bøker fra 1987
Tiende

Tiende er en skatteform tidligst brukt i Mesopotamia. Den nevnes også i Bibelen, der det i Femte Mosebok 14,22 står: «Du skal gi tiende av all din avgrøde, av sæden som vokser på marken år for år.»

Historisk tiende i Norge 

I Norge ble tiende innført under Sigurd Jorsalfares styre (1103–39). Skatten påbød alle å betale 1/10 av sitt innkomme til kirken, altså en tidel av gårdens avling. Tienden ble så fordelt med 1/4-part hver på kirke, biskop, prest og fattige. 

Fisketienden skulle efter Gulatingslovens kap. 20 «svares under hjellen», før tørrfisken ble hentet fra fiskeværet. Denne delingen fortsatte i 300 år, inntil et bispemøte i Oslo i 1436 med erkebiskop Aslak Bolt som formann besluttet at erkebispen og hver biskop i provinsen skulle sørge for at egnede klerker ble hjulpet til universitetsstudier, finansiert ved den fjerdeparten som ifølge kristenretten skulle tilfalt de fattige.

Fjerdeparten som var tiltenkt de fattige, ble kalt «bondeluten» eller «bondelodden» og brukt i de enkelte bygder. Fordelingen stod fast frem til reformasjonen, men kirkeordinansen fra 1537 endret delingsforholdet, og bondeluten ble fjernet.

Kongetiende 
Etter reformasjonen i 1536/37 ble den regulære tienden avløst av den såkalte kongetienden, noe som betød at kongen fikk hele skatten og selv kunne fordele denne. Ved forordning av 1801 ble kongetienden gjort om til en grunnbyrde eller grunnskatt på fast eiendom, som ble utredet in natura etter kapiteltakst eller i rene penger. Grunnbyrden ble opphevet først i 1918.

Adel var etter reformasjonen fritatt for å betale tiende mot å innkreve jordleien av kongens bønder, og av denne fikk de også beholde en god del selv.

Tiende i Danmark 
Adam av Bremen var rundt 1068 opprørt over at selv de fattigste danskene skulle betale for de kirkelige tjenester, men på 1130-tallet synes tiende å være godtatt som ordning. Når bøndene høstet, ble hvert tiende nek brakt til kirkens låve. I andre land ble tiendet delt i fire: Til biskop, prest, kirke og de fattige, men i Danmark foregikk bare en tredeling, der de fattige ingenting fikk. Dette var den første egentlige skatten danske bønder var blitt pålagt, og det var biskopens andel de protesterte mot. Hans andel ble derfor kalt «biskopsgave».

Tiende i dag 
I en del kristne trossamfunn praktiserer man fortsatt tiende som en frivillig fromhetshandling, det vil si at medlemmene frivillig betaler 1/10 av sin inntekt til kirken.

Referanser

Se også 
 Stabbur til oppbevaring av tiende
 Otto per mille

Eksterne lenker 
 
 Lensregnskaper med tiendelister i Digitalarkivet

Økonomisk historie
Det gamle testamente
Femte Mosebok
Amfibisk landingsskip

Amfibisk landingsskip er en type krigsskip som har til oppgave å ilandsette og støtte bakkestyrker på fiendtlig territorium ved et amfibisk angrep.

I motsetning til amfibiekrigsskip (som landsetter bakkestyrker ved hjelp av luftfartøyer og landgangsfartøyer), kan amfibiske landingsskip ta seg helt opp på en strand for å sette av personell, kjøretøyer eller annet materiell. De er havgående og således større enn landgangsfartøyer.

Før andre verdenskrig var det ikke spesialbyggede skip for amfibisk krigføring.  Under krigen ble det stort sett benyttet konverterte frakteskip, men noen spesialiserte skip ble også tatt fram, for eksempel Landing Ship Tank (LST).

Liste over skipstyper 
De engelske forkortelsene er også i bruk på norsk:

 LSL – Landing Ship Logistics 
 LSM – Landing Ship Medium 
 LST – Landing Ship Tank 
 AGF – Auxiliary command ship

Bilder

Se også
 Amfibiekrigsskip
 Amfibisk krigføring

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Naval Technology - en samling korte beskrivelser av de forskjellige skipsklassene, med bilder

 
Krigsfartøytyper
Artikler i sjøfart-prosjektet
Norderhov prestegjeld

Norderhov prestegjeld var et prestegjeld i Ringerike prosti som lå i Tunsberg bispedømme. Hovedkirken i prestegjeldet var Norderhov kirke, som ligger ved Norderhov, like syd for Hønefoss i Ringerike kommune i Viken fylke. Prestegjeldet ble faset ut i forbindelse mer omstruktureringen i Den norske kirke på 2000-tallet.

Norderhov prestegjeld ble opprettet på 1100-tallet og var sammen med Hole prestegjeld de to eneste gjeldene i distriktet. Da svartedauden kom i 1349, og la store deler av distriktet øde, ble imidlertid Hole prestegjeld innlemmet i Norderhov. I tiden før og etter reformasjonen var det derfor kun ett prestegjeld på Ringerike.

Mot slutten av 1500-tallet ser man at Hole så smått begynner å fungere som eget prestegjeld igjen, men så sent som i 1560 stadfester biskopen at sognepresten i Norderhov skulle ha tienden fra begge sognene. På 1590-tallet slår imidlertid biskopen fast at presten i Hole skal ha andeler av tienden, og fra ca. 1600 regnes Hole igjen som et eget prestegjeld, som da omfattet distriktene vest og sør i regionen. Dette omfattet foruten områdene innenfor dagens kommunegrenser, også Tyristrand, fra Ask til Nakkerud, og Soknedalen.

I 1857 ble Ådal prestegjeld skilt ut fra Norderhov, og i 1913 ble også Hønefoss prestegjeld skilt ut. I forbindelse med den store kommunesammenslåingen i 1963/1964 kom også Tyristrand kirkesogn inn under Norderhov igjen. Haug prestegjeld) ble skilt ut i 1984.

Prestegjeldene ble faset ut under omstruktureringene i Den norske kirke på 2000-tallet. Kirkesognene er grunnenhetene i kirken og disse er organisert i kirkelig fellesråd. Menighetsprester har ett eller flere kirkesokn som tjenestested og hele prostiet som tjenestedistrikt.

Sogn 
 Lunder menighet
 Veme menighet
 Norderhov og Ask menighet
 Tyristrand menighet

Kirker 
 Lunder kirke
 Strømsoddbygda kapell
 Veme kirke
 Norderhov kirke
 Ask kapell
 Tyristrand kirke

Eksterne lenker 
 Prestegjeld og sogn i Buskerud
 Norderhov og Ask sogn på kirken.no 

Tidligere prestegjeld i Ringerike prosti
Norderhov
Baron Haussmann

Georges Eugène Haussmann (født 27. mars 1809 i Paris, død 11. januar 1891 samme sted), bedre kjent som  Baron Haussmann, var en fransk byplanlegger. Han hadde ansvaret for Paris' nye byplan, som ble gjennomført mellom 1853 og 1870.

Bakgrunn og virke 
Etter fullførte jusstudier ble han utnevnt til underprefekt i Nérac, deretter prefekt i Var og  fra 1853 i Seine. Han ble utnevnt til senator i 1857, ridder av Æreslegionen i 1862 og medlem av Académie des Beaux-Arts i 1867.

Som prefekt i Seine-departementet med ansvar for hovedstaden tok Haussmann straks fatt på arbeidet med å tegne en ny byplan for Paris, og slik oppfylle Napoleon IIIs ønske om en moderne hovedstad. Hovedtanken var å få en by med en bedre trafikkavvikling, samt en helsemessig sunnere by med bedre luftsirkulasjon. En bakenforliggende hensikt var også å forebygge folkelige opprør som dem en hadde sett i 1830 og 1848.

Haussmann var opptatt av rette linjer og akser, og han gikk hardhendt til verks for å gjennomføre sin storstilte plan. Et stort antall kvartaler med eldre bebyggelse – mye av den gammel og av historisk interesse – forsvant. Noen akser som var anlagt tidligere under Ludvig XIV ble utvida til «Les Grands Boulevards» . Han lot flere akser møtes på tronplassen, som ble til den nye Place de l'Étoile (dagens Place Charles de Gaulle). 

Flere nye parker og hager ble anlagt som rekreasjonsområder for pariserne, som Montsouris-parken. Mange eldre og nyere parker ble integrert i de nye aksene for å skape storslåtte virkninger.

Det ble gitt strenge regler for byggehøyde og arkitektonisk utforming på nye leiegårder og boliger. For øvrig var det et mål å framheve de mange monumentalbyggene i byen. Nye monumentalbygg ble også reist, som Opéra Garnier og Église de la Sainte-Trinité de Paris. Flere akser ble anlagt med et slikt sikte.

Systemer for vann og avløp ble anlagt parallelt.

Byggearbeidene ble svært kostbare; Napoleon III bevilga et beløp på 250 mill. francs i 1865, og nye 260 mill. i 1869. I alt berørte Baron Haussmanns plan 60% av datidas Paris.

Også juridisk og økonomisk var metodene som ble tatt i bruk, svært hardhendte og lite demokratiske. Det ble vedtatt ekspropriasjonslover som i liten grad tilgodeså de mange mindre gårdeierne som ble berørt, og mange av disse gikk konkurs. I tillegg ble reglene for nybygg satt til en slik standard at de utelukka store deler av den parisiske middelklassen. Det oppsto en bølge av eiendomsspekulasjoner som noen få beriket seg på. 

Etter stormfulle debatter i parlamentet i 1867 ble det satt visse restriksjoner på arbeidene, som inntil da hadde foregått uten særlig parlamentarisk kontroll. 

Etter press fra bl.a. Emile Ollivier ble Haussmann fjerna fra embedet rett før Napoleon IIIs fall, og han ble i stedet utnevnt til sendemann til Korsika. Haussmann forble bonapartist også under den tredje franske republikk. De siste åra av sitt liv brukte han på å skrive sine memoarer. Han ligger gravlagt på Père Lachaise-kirkegården i Paris.

Verker 
 Mémoires, 1890-1893

Referanser 

Franske arkitekter
Æreslegionen
Personer fra Paris
Byplanleggere
Steve Redgrave

Steven Geoffrey Redgrave (født 23. mars 1962 i Marlow) er en britisk  roer som mellom 1984 og 2000 vant gullmedalje i fem olympiske leker på rad. Han kalles vanligvis Steve Redgrave. Med totalt fem gullemdaljer og en bronsemedalje er Redgrave Storbritannias mestvinnende olympier gjennom alle tider.

Under OL 1984 i Los Angeles vant han gull i firer med styrmann. Sammen med Andy Holmes vant han gull i toer uten styrmann i 1988 i Seoul. I tillegg satt han i båten som tok bronse i toer med styrmann.

I 1992 i Barcelona og 1996 i Atlanta fulgte gullmedalje nummer 3 og 4, begge gangene vant Redgrave sammen med Matthew Pinsent i toer uten styrmann. Og til slutt vant han gull under lekene i 2000 i Sydney, denne gang i firer uten styrmann.

I tillegg ble Redgrave verdensmester ni ganger. På grunn av de fremragende idrettsprestasjonene ble han adlet i 2001.

Flere britiske kjendiser takket i 2008 nei til å løpe med fakkelen i sympati og støtte med tibetanernes kamp mot det kinesiske styret i Tibet. Redgrave var en av de som takket nei til å løpe Fakkelstafetten til sommer-OL 2008.

Han er gift med Ann Callaway.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Britiske roere
Olympiske mestere for Storbritannia
Medaljevinnere under Sommer-OL 1984
Deltakere for Storbritannia under Sommer-OL 1984
Roere under Sommer-OL 1984
Medaljevinnere under Sommer-OL 1988
Deltakere for Storbritannia under Sommer-OL 1988
Roere under Sommer-OL 1988
Medaljevinnere under Sommer-OL 1992
Deltakere for Storbritannia under Sommer-OL 1992
Roere under Sommer-OL 1992
Medaljevinnere under Sommer-OL 1996
Deltakere for Storbritannia under Sommer-OL 1996
Roere under Sommer-OL 1996
Medaljevinnere under Sommer-OL 2000
Deltakere for Storbritannia under Sommer-OL 2000
Roere under Sommer-OL 2000
Personer fra distriktet Wycombe
Olympiske medaljevinnere i roing
Horns Rev

Horns Rev er et 40 km langt rev som strekker seg ut i Nordsjøen utenfor Blåvandshuk i en avstand på 14 til 20 kilometer fra vestkysten av Jylland i Danmark. Det er en nå underjordisk moreneavsatt i Saale-istiden.

Revet var i århundrer beryktet som et av de farligste stedene for skip som seilte langs danskekysten. Etter av fyrtårnet ved Blåvand ble reist, forsvant det meste av faren. Men selv etter at fyret ble reist, har det skjedd ulykker ved revet.

Vindmøllepark 
Selskapet Elsam (DONG) konstruerte i 2002 verdens største vindmøllepark på revet, samt den første vindmøllepark i Nordsjøen. Parken består av 80 vindmøller med en kapasitet på 2,0 MW pr. enhet. Del 2 av utbyggingen av Horns rev skal stå ferdig innen utgangen av 2009, denne utbyggingen består av ytterligere 95 vindmøller med en kapasitet på 2,3 MW pr. enhet, pluss 3 teslmøller på opptil 5,0 MW pr. enhet.

Eksterne lenker 
 Birger Larsen: Blåvands Huk – Horns Rev området – et nyt Skagen?

Vardes geografi
Dansk sjøfart
DONG Energy
Artikler i sjøfart-prosjektet
Coco Chanel

Gabrielle «Coco» Bonheur Chanel (født 19. august 1883 i Saumur, død 10. januar 1971 i Paris) var en fransk moteskaper som grunnla motehuset Chanel. Hun er mest kjent som skaperen av kjolen «den lille sorte» og parfymen Chanel No. 5. Chanel ble av magasinet The Times kåret til én av århundrets 100 viktigste og mest innflytelsesrike personligheter. I 2008 ble det produsert tre filmer samt en Tv-serie om henne.

Biografi 
Chanel selv sa hun var født i 1883 i Auvergne, men hun ble egentlig født i Saumur, i fattighuset hennes mor arbeidet i. Moren døde da Gabrielle bare var tolv år gammel. Som ung forsøkte hun seg som kabaretsangerinne i Paris. Gjennom å sy kostymer til kollegaene ved kabaretteateret utviklet Chanel seg både som syerske og designer.

Hun arbeidet som sykepleier i en kort periode under første verdenskrig.

Coco Chanels affære med en tysk offiser under andre verdenskrig resulterte i synkende popularitet og eksil i Sveits.

Karriere (1912-1971) 
Coco Chanel startet som hattedesigner, og åpnet den første hattebutikken i 1912. Coco Chanel byttet ut korsettet med komfort og dagligdags eleganse, og moten hennes inkluderte enkle dresser og kjoler, bukser til kvinner, smykker, parfyme og tekstiler.

Hun fikk sitt comeback i 1954 med sine første haute couture-kolleksjoner. Kvinnene fikk igjen sansen for den naturlige, hverdagslige stilen med den kjente Chanel-drakten.

Hun arbeidet stadig til sin død i 1971. Karl Lagerfeld hadde stillingen som sjefsdesigner hos Chanel fra 1983 frem til sin død i 2019.

Parfymen Chanel No. 5 
I 1922 introduserte Chanel en parfyme, Chanel No. 5, som fort ble populær- noe den er den dag i dag. Pierre Wertheimer ble hennes partner i parfymebusinessen i 1924, og det blir også sagt at han var hennes elsker. Wertheimer eide 70 % av firmaet; Coco Chanel fikk 10 % og hennes venn Bader 20 %. Wertheimer-slekten kontrollerer parfymefirmaet også i dag. Parfymens popularitet økte i USA etter at Marilyn Monroe sa at Chanel No. 5 var det eneste hun hadde på seg i sengen.

Kjennetegn 
Coco Chanel introduserte sin signaturcardigan i 1925 og «den lille sorte» året etter. Mesteparten av hennes design forandret seg lite fra år til år - og fra generasjon til generasjon. Typisk for Coco Chanel og hennes design er fargene svart, hvitt og beige. Hun var veldig glad i klassiske perler.

Sitater 
 «Fashion is not something that exists in dresses only. Fashion is in the sky, in the street, fashion has to do with ideas, the way we live, what is happening.»
 «I don’t do fashion. I am fashion.»

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Women's history: Coco Chanel

Franske moteskapere
Personer fra Saumur
Kollaboratører med Nazi-Tyskland
Matthäus Schiner

Matthäus Schiner (født ca. 1465 i Muhlbach i kantonen Wallis i Sveits, død 1. oktober 1522 i Roma – offer for pesten) var sveitsisk statsmann og en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Sion 1499–1511.

Han klarte å samle de sveitsiske kantoner som var alliert med Wallis og ble høyre hånd for pavene Julius II og Leo X i deres bestrebelser for å forene Italia og kaste ut franskmennene. På grunn av hans bestrebelser gikk sveitserne to ganger til angrep på Milano i 1511.

Han ble kreert til kardinal i september 1511 av pave Julius II i hans sjette konsistorium, og ble samtidig også biskop av Novara.

I 1512 ble han som pavelig legat for Italia og Tyskland gjort til kommandør for en sveitsisk-venetiansk hær som klarte å drive franskmennene fra Milano og innsette Massimiliano Sforza som hertug der. Men kong Ludvig XII av Frankrike klarte etter pave Julius IIs død  å gjeninnta byen. Da samlet Schiner på nytt en sveitsisk forbundsstyrke og nedkjempet franskmennene i slaget ved Novara (1513). Hertugen av Milano gav da Schiner som takk markgrevskapet Vigevano.

Kong Frans I av Frankrike krysset så Alpene på nytt, og denne gangen tapte Schiners sveitsere ved slaget ved Marignano (1515). I 1516 samlet han med Englands hjelp en ny hær, men klarte ikke å gjenerobre Milano. Han forsøkte å få istand en bredere allianse mellom paven, keisere, England og Spania og dro i den hensikt til London. Men imens sluttet den sveitsiske konføderasjon og keiseren fred med Frankrike.

Under hans lange fravær fra hjemtraktene klarte det franske parti under hans bitre fiende Georg Supersax å sette i gang et opprør. Kardinal Schiner måtte da ta tilflukt i Zürich, der han oppholdt seg 1517–19, og deretter var han for det meste ved keiserens hoff.

Han støttet Karl Vs valg til keiser i 1519), og ble derpå (november 1520) utnevnt til biskop av Catania på Sicilia, som tilhørte keiserriket.

I 1521 ledet han en hær fra den sveitsiske konføderasjon som del av det keiserlige felttog mot Frankrike. Noen mener at han kunne ha blitt valgt til pave Leo Xs etterfølger, hadde det ikke vært for hans innbitte hat mot franskmennene som gjorde et slikt valg lite opportunt. Den nye pave Hadrian VI kalte ham til Roma og gjorde ham til administrator av Kirkestaten.

Referanser

Eksterne lenker
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Sveitsiske kardinaler
Sveitsiske katolske biskoper
Ikkeitalienske katolske biskoper i Italia
Personer fra kanton Wallis
Fødsler på 1400-tallet
Dødsfall i 1522
Den lille sorte

Begrepet den lille sorte ble introdusert i 1926 av Coco Chanel, og først presentert i amerikanske Vogue som en halvlang cocktailkjole med lange ermer og en enkel, rett silhuett. Yves Saint-Laurent har uttalt at selv han har problemer med å tidfeste kjoler av denne typen, fordi stilen er så tidløs.

Den er en knekort kjole brukt til fest eller ved andre anledninger der man ønsker et pent, klassisk uttrykk. Kjolen er sydd i svart stoff og virker elegant. 

Få kjoler har endret motebildet like sterkt. Marilyn Monroe bar den i filmen Asfaltjungelen fra 1950.

Audrey Hepburn bar den i 1960 i Breakfast at Tiffany's, for anledningen designet av Hubert de Givenchy. 

Det sies at Coco Chanel gikk i svart mens hun sørget over Arthur «Boy» Capel som døde i 1919, og at hennes første utgaver av den lille sorte var inspirert av de enkle svarte kjolene franske bondekoner trakk på seg i de landsbyene hun kjente som barn. Selv om Chanel gjorde svart til mote, var hun ikke den første som så muligheter i fargen. I 1916 nevnes little black satin dress i det engelske bladet The Queen, og Henry James nevner a little black frock i The Wings of the Dove i 1902.

Karl Lagerfeld beskrev antrekket slik: "I «den lille sorte» er man aldri overpyntet eller for enkelt kledd." (One is never overdressed or underdressed in a little black dress).

Referanser 

Klesplagg
Christopher Bainbridge

Christopher Bainbridge (født ca. 1464 i Hilton nær Appleby i Westmorland i England, død 14. juli 1514 i Roma av forgiftning) var en av Den katolske kirkes kardinaler.

Han ble etter kong Henrik VIIIs nominasjon utnevnt til biskop av Durham i 1507, men ble allerede neste år promovert til erkebiskop av York.

I 1509 sendte Henrik VIII ham som ambassadør til Roma, og var en ivrig talsmann for kongens interesser. Han ble kreert til kardinal i mars 1511 i pave Julius IIs sjette konsistorium, i takknemlighet for at han hadde bidratt til at paven og kongen fortsatt skulle stå sammen mot Frankrike. Paven gav ham senere i oppgave å lede en militærekspedisjon mot den norditalienske bystaten Ferrara, en ekspedisjon som var vellykket.

Omstendighetene rundt Bainbridges død er uklare. Etter at han døde under mysteriøse omstendigheter 14. juli 1514,falt mistanken på hans tjener Silvestro Gigli om at han skulle ha forgiftet ham. Richard Pace og John Clerk var blant dem som granske t saken. Gigli tilstod riktignok etterhvert, men han var blitt torturert.

Litteratur
Dictionary of National Biography, 1885.
 David Chambers, Cardinal Bainbridge in the Court of Rome,1509–1514, London: Oxford University Press, 1965.

Eksterne lenker
 The Cardinals of the Holy Roman Church

Engelske kardinaler
Engelske katolske biskoper

Katolske biskoper av Durham
Katolske erkebiskoper av York
Personer fra distriktet Eden
Fødsler på 1400-tallet
Dødsfall i 1514
Sisto Gara della Rovere

Sisto Gara della Rovere (født 1473 i Savona som var en egen bystat, død 8. mars 1517 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.

Han ble kreert til kardinal i september 1507 av sin onkel pave Julius II, med San Pietro in Vincoli som tittelkirke. Det var hans femte konsistorium.

Han var halvbror til kardinal Galeotto Franciotto della Rovere.

Eksterne lenker
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church 

Italienske kardinaler
Italienske katolske biskoper
Personer fra Savona
Tradisjonelt grevskap (England)

Et tradisjonelt grevskap er i England en eldre administrativ enhet. Det er 39 slike grevskap, med noe forskjellig indre struktur og styreform. De kalles også historiske grevskap, og i lovmessig forstand refereres de gjerne til som geografiske grevskap eller old-grevskap.

De ble brukt som administrative enheter i flere århundrer, og ble dermed også viktige geografiske referanser. Selv om de etter reformen av Englands lokalstyre på slutten av 1800-tallet ikke lenger brukes i offisielle geografiske sammenhenger, er det fortsatt mange som refererer til dem, og flere av postverkets grenser følger de gamle grevskapene.

Opprettelsen av grevskapene startet i det 12. århundre, og de endelige grensene ble trukket i det 16. århundre.

I historieskrivning brukes navnene ofte, ettersom de refererer til de geografiske og administrative enhetene som eksisterte i perioden man skriver om. Det samme gjelder for slektsforskning, ettersom det ofte er enklere å følge slektens gang dersom man forholder seg til de gamle enhetene.

Grevskapene

{|
|valign="top" style="font-size:smaller;"|
Bedfordshire
Berkshire
Buckinghamshire
Cambridgeshire
Cheshire *
Cornwall 
Cumberland 
Derbyshire
Devon 
Dorset
Durham *
Essex
Gloucestershire
Hampshire †
Herefordshire
Hertfordshire
Huntingdonshire
Kent
Lancashire *
Leicestershire
|valign="top" style="font-size:smaller;"|
Lincolnshire
Middlesex
Norfolk 
Northamptonshire
Northumberland
Nottinghamshire
Oxfordshire
Rutland 
Shropshire
Somerset
Staffordshire
Suffolk 
Surrey
Sussex 
Warwickshire
Westmorland 
Wiltshire
Worcestershire
Yorkshire
|
|-
|colspan=3|* palatinatsgrevskap
|-
|colspan=3|† kalt Southamptonshire til 1959
|}

Kartet viser ikke eksklaver med unntak av Furness (Lancashire) sør for Cumberland og Westmorland.

Monmouthshire ble tidligere oftest regnet som et engelsk grevskap, men er nå allment regnet som en del av Wales.

Grevskap i England