alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
MS «Oslofjord» (1993)

MS «Oslofjord», tidligere «Bergen» og «Bergensfjord», er en havgående bilferge opprinnelig bygd for selskapet Rutelaget Askøy - Bergen (senere Fjord Line AS) i 1993. Det opprinnelige navnet var MS «Bergen». Skipet er bygd ved Fosen Mekaniske Verksteder og ble satt i drift i juni 1993 på ruten Bergen - Haugesund - Egersund - Hanstholm.

I 2003 ble skipet leid ut til DFDS Seaways, som gav det navnet MS «Duchess of Scandinavia» og brukte det på ruten mellom Harwich i Storbritannia og Cuxhaven i Tyskland, som den siste direkte ferjerute mellom Storbritannia og Tyskland. I 2005 fikk skipet nytt navn igjen, MS «Atlantic Traveller». Skipet gikk deretter som «danskebåt» for Fjord Line i ruten til Hirtshals i Danmark, med utgangspunkt i Bergen, Stavanger og Egersund. I 2008 ble navnet endret til MS «Bergensfjord». Fra og med oktober 2008 flyttet Fjord Line til Risavika i Rogaland fra Egersund.

MS «Bergensfjord» ble bygd om i 2014 ved STX-verftet i Raumo i Finland og tilpasset behovene på strekningen Sandefjord - Strömstad. Lugarene ble fjernet og kapasiteten utvidet til 1 800 passasjerer, men Fjord Line tillater kun 1 350 som maks antall passasjerer og 370 biler selvom er plass til flere. Taxfreeområdet ble utvidet til 1 200 kvadratmeter.

Skipet er 134,4 meter langt, 24 meter bredt. Bruttotonnasjen er 16 794.

Etter ombygningen fikk skipet navnet MS «Oslofjord» og ble satt inn på ruten Sandefjord - Strømstad 20. juni 2014.

25. mars 2021 ble MS Oslofjord overført fra det danske skipsregister (DIS), til det norske skipsregister (NOR). Årsaken er at omkring 90% av gjestene på MS Oslofjord er nordmenn. Omflaggingen betyr blant annet at det vil bli enklere å benytte seg av norsk og lokal arbeidskraft om bord. Ny hjemmehavn for MS Oslofjord er nå Sandefjord.

Rederier
Team Asköy-Bergen AS, Bergen, Norge (19. juni 1993 - 1994)
Fjord Line AS, Egersund, Norge (1994 - 18. november 2004)
Charter: DFDS Seaways AS, Danmark (9. april 2003 - 7. november 2005)
Bergensfjord KS, Norge (18. november 2004 - 23. november 2007)
Fjord Skibsholding AS, Danmark (23. november 2007 - 25. mars 2021)
Operatør: Fjord Line AS, Egersund, Norge (8. november 2005 - )
Eier: Fjord Line AS, Egersund, Norge (25. mars 2021-)

Ruter
Bergen - Haugesund - Egersund - Hanstholm (21. juni 1993 - 8. april 2003)
Harwich - Cuxhaven (17. april 2003 - 7. november 2005)
Bergen - Haugesund - Egersund - Hanstholm (17. november 2005 - oktober, 2008)
Hanstholm - Kristiansand (24. januar 2008 - april, 2008)
Hirtshals - Risavika (Stavanger) - Bergen (28. oktober 2008 - desember, 2013)
Sandefjord - Strömstad (20. juni 2014 - )

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
  Fakta om MS «Oslofjord»  Besøkt 12. juli 2015

Norske ferger
Samferdsel i Sandefjord
Sjøfart i Vestfold og Telemark
Sjøfart i Vestland
Sjøfart i Rogaland
Fjord Lines skip
Skip bygget ved Fosen mekaniske verksted
Skip fra 1993
Artikler i sjøfart-prosjektet
Ørkenspredning

Ørkenspredning er når et opprinnelig fruktbart område blir til ørken. 

Aubreville brukte det franske ordet «désertification» som opprinnelig betydde «fraflytting fra landsbygda» for å beskrive «avskoging, overbeiting, manglende regn og spredning av sand».

Noen mulige årsaker til ørkenspredning er overbeiting, overdyrking, vanningsmetoder, avskoging, oppbruking av grunnvannet, økt jordsaltholdighet og klimaendring.

Ørkenspredning i det afrikanske Sahel-beltet fikk mye oppmerksomhet i 1970- og 1980-årene, og det ble satt i gang mange tiltak for å begrense spredningen. En bok fra 2016, skrevet av 20 eksperter, slår fast at ørkenspredningen i Sahel er på retur, og at spredningen man observerte skyldes klimavariasjoner. Fra 1990-årene økte nedbøren, og ørkenen trekker seg nå tilbake.

FN arrangerte i 1977 en stor konferanse «The United Nations Conference on Desertification» som samlet mange forskere, og i 1980 annonserte FN at ørkenspredningen hadde globalt rammet rundt 35 millioner km² med land og at 35 prosent av jordens fastland var truet. I 1980 definerte FN ørkenspredning som var «diminution or destruction of the biological potential of the land [which] can lead ultimately to desertlike conditions» (Nicholson 2001: 134). «FNs Convention to Combat Desertification» definerer ørkenspredning som «Desertification means land degradation in arid, semi-arid and dry sub-humid areas resulting from various factors, including climatic variations and human activities».

Se også 
 Forørkning i Afrika

Referanser

Litteratur 
 Benjaminsen, T.A (2000):« Timbuktu som utkant», i Benjaminsen, T. A., Gunvor Berge & Randi Eilertsen (ill.) (2000): Timbuktu. Myter, mennesker, miljø. Oslo: Spartacus forlag.
 Nicholson, Sharon E. (2001): «Climatic and environmental change in Africa during the last two centuries». Climate Research. 17. årgang, 15. august 2001, s. 123-144.
 Pearce, Fred (2002): «Africans go back to the land as plants reclaim the desert». New Scientist. Årgang 175, nr. 2361, s. 4.

Eksterne lenker 
 Forskning.no: Naturkatastrofer knekket ursamfunn, 03. februar 2009
 Ørkenspredning - FN-sambandet

Klimatologi
Ørkener
René Higuita

José René Higuita Zapata (født 27. august 1966 i Medellín) er en tidligere colombiansk fotballspiller. Han har spilt 68 landskamper og scoret 8 mål for .

Karriere 
Higuita har store deler av karrieren spilt for det colombianske topplaget Atlético Nacional, hvor han flere ganger har vunnet  seriemesterskapet, i tillegg til Copa Libertadores og Copa Interamericana, begge i 1989.

Han er kjent for å ha oppfunnet «skorpionsparket», en redning hvor målvakten stuper fremover, løfter bena over hodet, og sparker ballen med hælene. Dette sparket utførte han i en vennskapskamp mot  i september 1995. Denne episoden ble i 2002 i Channel 4s 100 Greatest Sporting Moments rangert på 94.-plass. Grunnen til at Higuita turte å gjøre dette «skorpionsparket» var fordi linjedommeren vinket for offside. Hadde ballen gått i mål hadde målet allikevel blitt tellende fordi hoveddommeren til tross for at linjedommeren vinket, lot spillet fortsette. 

Higuita er kjent for sin offensive spillestil, hvor han tar ekstreme sjanser, med et stort fokus på å lage mål. I åttendedelsfinalen mot  i VM i 1990 driblet han Colombia ut av VM, da han midt på egen banehalvdel som bakerste mann på sitt lag mislykkes i å finte bort motstandernes spiss Roger Milla, som snappet ballen fra ham, og bredsidet ballen i mål. Etter dette ble Higuita tildelt kallenavnet «El Loco», som betyr «galningen» på norsk.

I 2007 gjorde han comeback, ved å signerte for den venezuelanske klubben Guaros de Lara FC. I januar 2008, 41 år gammel, signerte han for det colombianske andredivisjonslaget Deportivo Rionegro. Han drømmer fortsatt om landslagsfotball.

Annet 
Higuita ble fengslet i 1993, etter å ha vært involvert i en kidnapping utført av et narkotikakartell. Som mellommann for narkobaronen Pablo Escobar og Carlos Molina, var han i stor grad ansvarlig for løslatelsen av Molina's datter. For dette fikk han $64,000. Han brøt colombiansk lov ved å profittere på en kidnapping, og fikk syv måneder i fengsel. 23. november 2004 testet han positivt på kokain.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Karriere detaljer 
 Internasjonal statistikk  
 FIFA intervju med Rene Higuita 
 Scorpion Kick, YouTube

Colombianske fotballspillere
Spillere i Fotball-VM 1990
Fotballspillere for Millonarios FC
Fotballspillere for Atlético Nacional
Fotballspillere for Junior de Barranquilla
Fotballspillere for Independiente Medellín
Fotballspillere for Deportivo Pereira
Fotballspillere for Deportivo Rionegro
Fotballspillere for Real Valladolid
Fotballspillere for Aucas Quito
Fotballspillere for CD Veracruz
Dopingsaker i fotball
Personer fra Medellin
Fotballkeepere som har scoret
Olga Korbut

Olga Valentinovna Korbut, hviterussisk Вольга Валянцінаўна Корбут - Volha Valjantsinawna Korbut (russisk Ольга Валентиновна Корбут; født 16. mai 1955 i Hrodna) er en tidligere sovjetisk turner av hviterussisk opprinnelse. Hun har bodd i USA siden 2004.

Kallenavn: spurven fra Minsk

Under OL 1972 i München var 17 år gamle Olga Korbut en av de mest populære utøverne. Hun huskes kanskje best for et fall i mangekampen, som sørget for at hun ble uten medalje i denne øvelsen. I de følgende apparatkonkurransene vant hun gull i frittstående og bom. Sovjetunionens lag tok også gull i lagkampen, slik at Korbut ble en av lekenes mestvinnende utøvere.

Under OL 1976 i Montréal tok hun igjen gull med det sovjetiske laget, og sikret seg sølv i bom.

Hun la opp som aktiv turner i 1977.

OL-medaljer  
  1972  München -  Gull i turn, bom damer  
  1972  München -  Gull i turn, frittstående damer  
  1972  München -  Gull i turn, mangekamp lag damer  
  1976  Montréal -  Gull i turn, mangekamp lag damer  
  1972  München -  Sølv i turn, skranke damer  
  1976  Montréal -  Sølv i turn, bom damer 
  1976  Montréal -  Sølv i turn, mangekamp damer

VM-medaljer 
  1974  Varna - Gull i turn, hopp
  1974  Varna - Sølv i turn, bom
  1974  Varna - Sølv i turn, skranke
  1974  Varna - Sølv i turn, frittstående

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Belarusiske turnere
Sovjetiske turnere
Olympiske mestere for Sovjetunionen
Olympiske sølvmedaljevinnere for Sovjetunionen
Medaljevinnere under Sommer-OL 1972
Deltakere for Sovjetunionen under Sommer-OL 1972
Gymnaster under Sommer-OL 1972
Medaljevinnere under Sommer-OL 1976
Deltakere for Sovjetunionen under Sommer-OL 1976
Gymnaster under Sommer-OL 1976
Personer fra Hrodna
International Gymnastics Hall of Fame
Olympiske medaljevinnere i gymnastikk
Langhamn

Langhamn er den største bygda på Dyrøya i Dyrøy kommune i Troms. Langhamn ligger ved Dyrøysundet, langs en våg på nordøstsiden av øya. Fylkesvei 212 går gjennom bygda.

Bygda hadde fergeforbindelse med Brøstadbotn på fastlandet fram til Dyrøybrua åpnet i 1994. Langhamn var grunnet fergekaia det stedet på øya som overlevde lengst som handelssted. I dag er det kun Brøstadbotn som har skole, post og butikker i kommunen.

Merkesnes grunnkrets
Merkesnes grunnkrets er den arealmessig minste av de tre grunnkretsene på Dyrøya, men den er også den som har flest innbyggere. Den 11,28 km² store grunnkretsen ligger på nordøstsiden av øya og omfatter strekningen fra Forsåelva i sør til Langhamn i nord. Steder som kan nevnes er Hals, Holm, Merkesnes og Langhamn. Dyrøy kirke fra 1880 ligger i grunnkretsen. Merkesnes grenser i sør til Dyrøyhamn og i vest og nord til Espejord. Over sundet i øst ligger Hundstrand.

Innbyggertall i Merkesnes grunnkrets:

Bosetninger i Dyrøy
Tidligere fergesteder i Troms
Bygder og grender i Troms og Finnmark
Artikler i sjøfart-prosjektet
Lindhøy skole

Lindhøy skole er en barneskole på Tjøme i Færder kommune i Vestfold. Skolen har over 60 ansatte og rundt 390 elever fra 1. til 7. klassetrinn. Lindhøy har også en egen skolefritidsordning for omkring 100 barn. Skolen ble bygd i 1952 og er utvidet flere ganger siden.

Historie
Etter at skoleloven ble innført i 1739, var det omgangsskole på øyene Tjøme og Hvasser. Faste skoleordninger med egne bygninger kom på 1860-tallet da den nye skoleloven krevde det. Det ble da bygd grendeskoler på Kirkely, nær ved Tjøme kirke, i Utbygda, søndre del av Tjøme, på Fredheim, for nordre del av Tjøme, og på Hvasser.

Lindhøy skole ble åpnet i 1952. Den erstattet da grendeskolene på øya Tjøme, mens kommunens siste grendeskole, Hvasser skole, først ble nedlagt i 2009. Lindhøy skole hadde lenge skoletrinnene fra første til syvende klasse, med åttende klasse som framhaldsskole for de elevene som ikke valgte å fortsette på realskolen i nabokommunen Nøtterøy.

Lindhøy skole fikk aula i 1962 og påbygg for ungdomsskoleelevene i 1972. I 1978 åpnet Tjømehallen like ved skolen, som ble tatt i bruk som skolens gymsal og idrettshall for kommunens lag og foreninger. I 2002 åpnet et nytt bygg for mellomtrinnet. Det er tegnet av arkitektfirmaet Ola Roald i Tønsberg og har vært demonstrasjonsskole for åpne arkitektoniske løsninger og en friere pedagogisk gruppeinndeling. Skolen utvides ytterligere og beregnes å kunne ta imot i alt 490 elever. Lindhøy var kombinert barne- og ungdomsskole fram til Tjøme ungdomsskole ble bygget i 1990.

Elevene fra Lindhøy skole fortsetter på Tjøme ungdomsskole som også ligger i Tjøme sentrum.

Eksterne lenker
 Kort presentasjon av Lindhøy skole
 Arkitektfirmaet Ola Roalds presentasjon av den nye skolebygningen fra 2002
 Søk på «Lindhøy skole» i lokalavisa Tønsbergs Blads nettarkiv

Barneskoler i Vestfold og Telemark
Skoler på Tjøme
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1952
Arbisteatern

Arbisteatern, egentlig Norrköpings Arbetareförenings teater, ofte kalt Arbis (og før: "föreninga").

Arbisteatern ble reist i Norrköping i 1865, og er dermed Sveriges eldste amatørteaterscene. På 1900-tallet hadde det et blandet repertoar, oftest med folkelystspill og revyer, under ledelse av Gideon Wahlberg, Sören Aspelin og Elis Utter og med et ensemble som bestod av både profesjonelle og amatører. Flere som siden er blitt profesjonelle skuespillere spilte, ofte allerede som barn, på Arbis: Edvin Adolphson, Carl Reinholdz, John Harryson, Sven Holmberg, Tjadden Hällström. Operasangeren Brita Hertzberg debuterte som 12-åring som Anna i Värmlänningarna.

Flere av Wahlbergs folkelystspill, for eksempel Söderkåkar, hadde sin urpremiere på Tantolundens friluftsteater, men ble spilt på Arbis seinere på året. Flere sanger, blant annet den kjente "Dansen den går uppå Svinnsta skär", skrev Wahlberg spesielt for Arbis.

Mellom 1964 og 2001 var Arbisteatern scene for Norrköpings Operettsällskap med repertoar av operetter og musikaler. I dag spilles ulike operetter, varietéforestillinger og musikaler i huset under ledelse av Robin Karlsson og Arbisakademien, en ideell forening som fortsetter i samme ånd som Norrköpings Operettsällskap.

Det er også mulig å leie Arbis og det arrangeres ofte fødselsdagsfester, store middager, bryllup, firmafester, konferanser, skoleball, skoleavslutninger, ulike gjestespill, og mye annet.

Arbisteatern ligger i Bredgatan 54 i Norrköping.

Eksterne lenker
 

Teatre i Sverige 
Byggverk i Norrköping
Etableringer i 1865
1865 i Sverige
Kunst og kultur i 1865
Peire Vidal

Pèire Vidal (født ca. 1170, død etter 1205), var en sydfransk trobador, omtalt som en av sin tids største sangere. 

Alt som er kjent om Vidal kan leses av vidaen, skrevet femti år etter hans død, og to korte razos. Stort sett er det snakk om fiksjon basert på bruddstykker fra diktene hans og den eneste opplysningen det kan festes lit til er at han kom fra Toulouse og var sønn av en buntmaker. 

Vidal levde et omflakkende liv. Formodentlig deltok han i unge år under det tredje korstoget. Han var trobador ved hoffet til greve Ramon V av Toulouse fra rundt 1176 til han i 1190 forlot hoffet etter en krangel med greven. Deretter var han virksom ved hoffet til kong Alfons II av Aragon fram til kongens død i 1196, seinere var han ved hoffene til vicomte Ramon Geoffrey av Marseille, Bonifatius, markgreven av Monferrato og andre hoff. Fra 1205 forsvinner de historiske sporene etter Pèire Vidal. 

Drøyt femti av Vidals cancós og sirventes er bevart. For tolv av sangene er også melodien bevart, og de vitner om at det musikalske ryet hans var vel begrunnet. Poesien er munter og fantasifull, men også holdt i en kunstferdig og vanskelig versifikasjon. 

Vidal ble omtalt som en eksentrisk og ondskapsfull person.  

Sigmund Skard oversatte Vidals dikt «Ab l'alen tir vas me l'aire» til norsk som «Heimlengt til Provence». Det tyske middelalder-rockebandet In Extremo brukte Vidals oksitanske original av «Poc Vecem» på albumet Mein rasend Herz (2005).

Kilder 
 Veronica M. Fraser: The Songs of Peire Vidal: Translation and Commentary, New York 2006. Peter Lang. ISBN 0820479225.
 Josèp Anglada (red.): Les poésies de Peire Vidal, Librairie Honoré Champion éditeur, (les classiques du moyen-âge) Paris1913.

Referanser og noter

Eksterne lenker 
 

Trobadorer
Personer fra Toulouse
Fylkesvei 5988

Fylkesveg 5988 går mellom Sæbø og Voll i Måndalen i Rauma kommune. Veien er 6,5 km lang. 

Veien går på Måndalens nordvestside fra Sæbø, krysser elva Måna på bru ved Bruaset og går tilbake til Voll på dalens sørøstside.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv171.

Kommuner og knutepunkter

 
Bruaset

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Møre og Romsdal
Veier i Rauma
Ekenäs

Ekenäs (finsk: Tammisaari) er en by og tidligere kommune i landskapet Nyland i Finland. 
Ekenäs var en tospråklig kommune, med svensk som majoritetsspråk (82,2 %) og finsk som minoritetsspråk (16,2 %). Kommunene Karis, Pojo og Ekenäs ble 1. januar 2009 slått sammen til den nye kommunen Raseborg.

Eksterne lenker
 Uppslagsverket Finland, Ekenäs

Byer i Södra Finlands län
Bosetninger i Finland
Bosetninger etablert i 1546
Tidligere kommuner i Finland
1540-årene i Finland
Nyland
Grankulla

Grankulla (finsk: Kauniainen) er en by og kommune i landskapet Nyland i Finland. Grankulla er en enklave i Esbo, vest for Helsingfors. Grankulla har rundt 8 500 innbyggere og et areal på 6 km².

Kommunen er tospråklig med finsk som majoritetsspråk (57 %) og svensk som minoritetsspråk (41 %). Svenska folkpartiet har tradisjonelt vært kommunens største parti.

Eksterne lenker
 
 Uppslagsverket Finland, Grankulla

Bosetninger i Finland
Bosetninger etablert i 1920
1920 i Finland
Kommuner i Nyland
Fylkesvei 2666

Fylkesvei 2666 er en liten veistubb mellom europavei 136 og Lesja stasjon på Lesja. Veien er 40 meter lang.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 512 (Oppland).

Kommuner og knutepunkter

 Lesja
Endepunkt

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Innlandet
Veier i Lesja
Sjømerke

Et sjømerke, eller seilmerke, er et fast eller flytende merke konstruert for å fungere som hjelpemiddel for navigasjon i kystfarvann langs en skipsled. Av faste sjømerker finnes det varder, båker og jernsøyler, mens de flytende kan være lys, bøyer, bøyestaker eller vanlige staker. Offisielle sjømerker er som regel merket av på sjøkart. I Norge er det den statlige etaten Kystverket som etablerer og vedlikeholder sjømerker.

Historikk 
Systematisk oppsetning av sjømerker begynte med opprettelsen av nasjonal kystovervåkning. Danmark opprettet Kongelig Dansk Vagervæsen i 1844, men der var ikke noen internasjonal koordinering.

Den internasjonale organisasjon IALA (International Association of Lighthouse Authorities) vedtok et ensrettet system av sjømerker i 1980. To internasjonale systemer er i bruk i dag, som kalles A og B. System B brukes i Nord- og Syd-Amerika, samt visse steder i Asia. System A brukes i resten av verden.

System A og B er ens på de fleste punkter; hovedforskjellen er at farven (men ikke formen) på sideavmerkningene er byttet om.

Sjømerker i IALA system A 
De forskjellige avmerkninger er kjennetegnet ved forskjellige farger, former og toppbetegnelser. Grunnet det tøffe klimaet i Norge har man valgt å droppe toppene på de fleste staker og bøyer.

Lateralmerker 

Lateralmerker, også kalt sideavmerkinger, brukes for å markere en skipsled, kanal eller havneanløp. Det er markert med grønt på styrbord side i hovedretningen på leia, og rødt på babord. Seiler man mot leden vil merkene stå motsatt.

Kardinalmerkninger 
Kardinalmerker er markeringer i forhold til kompasset, hvor man passerer på den siden av merkingen som merket viser.

Øvrige merker

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Kystverkets nettsider om «Navigasjon, fyr og merking»

 
Maritime ord og uttrykk
Artikler i sjøfart-prosjektet
Dynamic-Link Library

Et Dynamic-Link Library (DLL) er et subrutinebibliotek som kan brukes direkte av en annen kode uten vanlig, forutgående innlenking. Teknologien er utviklet av Microsoft.

Microsoft Windows bruker denne teknologien for mye av funksjonaliteten.

Microsoft Windows
Snøklokke

Snøklokke (Galanthus nivalis) er en ganske liten løkplante med tynne, små og relativt lange blader (i forhold til blomstens størrelse) i en blågrønn farge. Blomsten, som vokser opp på egen stengel, er en dråpeformet, snøhvit blomst med grønne avtegninger. Snøklokken er en av våre tidligste vårblomster, og blomstringen kan begynne allerede i januar i milde strøk. Ellers er mars-april vanlig blomstringsperiode. Planten formerer seg både ved løk og frø. Den hører hjemme i de sentraleuropeiske løvskogene, og trives spesielt på skyggefulle, beskyttede felt.

Eksterne lenker 
 

Amaryllidoideae
Hvite blomster
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Glava (Värmland)

Glava er et småsted i Arvika kommune i Värmlands län i landskapet Värmland i Sverige. I 2005 var Glava regnet som et tettsted, og hadde da 201 innbyggere, men i 2010 var innbyggertallet sunket under 200, som er grensen for å regnes som tettsted i Sverige.

Referanser 

Arvika kommune
Tom Crean

Tom Crean (født 7. juli 1877, død 27. juli 1938) var en irsk sjømann og antarktisk oppdager. Han deltok i Robert Falcon Scotts Discovery-ekspedisjon i 1901–1904 og under Scotts Terra Nova-ekspedisjon i 1911–1913, en eksepdisjon som tapte kappløpet til Sydpolen mot Roald Amundsen. Creans tredje ekspedisjon var Endurance-ekspedisjonen (1914–17) med Ernest Shackleton, en ekspedisjon som endte i forlis og en dramatisk 1 280 km lang ferd i en livbåt fra Elefantøya til Sør-Georgia for å finne redning. 

Etter Edurance-ekspedisjonen returnerte Crean til marinen. I 1920 flyttet han hjem til County Kerry hvor han åpnet pensjonatet South Pole Inn i Annascaul.

Crean Glacier på nordkysten av Sør-Georgia og Mount Crean i Victoria Land i Antarktis er oppkalt etter ham.

Irer
Britiske oppdagere
Personer fra County Kerry
Fødsler i 1877
Dødsfall i 1938
Wandervogel

Wandervogel var en populær bevegelse blant tyske ungdomsgrupper fra 1896 og utover. Navnet kan oversettes med «trekkfugl», og meningen er å riste av seg sosietetsrestriksjonene og komme tilbake til naturen og friheten. Organisasjonen ble etterhvert splittet opp, og ble grunnlaget for enda flere organisasjoner, som alle kalte dem selv Wandervogel, men var organisatorisk uavhengig av hverandre. Ikke desto mindre hadde de fremdeles følelsen av å være med i den samme bevegelsen, men splittet i forskjellige deler.

Historie 

Wandervogel-bevegelsen ble offisielt etablert den 4. november 1901 av Herman Hoffmann Fölkersamb, som i 1895 hadde grunnlagt en studiesirkel ved en skole i Berlin hvor han underviste. Wandervogel-bevegelsen ble ganske snart en av fremste tyske ungdomsbevegelsen som vektla frihet, personlig ansvar og eventyrlyst. Etter den første verdenskrig slo deler av Wandervogel-bevegelsen og den tyske speiderbevegelsen sammen til Den tyske ungdomsbevegelsen. 

Noen av forskjellige gruppene Wandervogel-bevegelsen hadde et veldig stort antall jødiske medlemmer, og andre jødiske bevegelser som for eksempel Hashomer Hatzair var kraftig påvirket av Wandervogel. Andre grupper innenfor Wandervogel-bevegelsen var derimot sterkt antisemittiske og støttet de nazistiske myndighetene som hadde makten i Tyskland på denne tiden. I 1933 ble alle uavhengige bevegelser, organisasjoner og grupper, deriblant Wandervogel-bevegelsen forbudt, og bare Hitlerjugend fikk bestå som en lovlig ungdomsorganisasjon.

Moderne aspekter 
Wandervogel-bevegelsen blomstret igjen opp etter andre verdenskrig, og eksisterer i Tyskland i dag med rundt 5 000 medlemmer i mange forskjellige assosiasjoner. Det er også noen organisasjoner i nabolandene. Det er blant annet flere organisasjoner i de franske områdene Normandie og Bretagne.

Litteratur 
 Kennedy, Gordon (1998): Children of the Sun: A Pictorial Anthology from Germany to California 1883-1949, ISBN 0-9668898-0-0
 Laqueur, Walter (1984): Young Germany: A History of the German Youth Movement, Transaction Pub, ISBN 0-87855-960-4 
 Pois, Robert A. (1986): National Socialism and the Religion of Nature, ISBN 0312559585

Eksterne lenker 
 Vanlig nettportal av dagens mest vanlige Wandervogel-organisasjoner 

Barne- og ungdomsorganisasjoner
Subkulturer
Tysklands historie
Organisasjoner etablert i 1896
1896 i Tyskland