alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Harald Ramm Østgaard

Harald Ramm Østgaard (født 25. juli 1920 i Drammen, død 2005 i Bærum) var en norsk arkitekt.

Han var utdannet ved Statens Arkitektskole i Oslo 1946. Derpå arbeidet han hos arkitekt Bjarne Thinn Syvertsen i Drammen, hos distrikts- og reguleringsarkitekten i Tana 1946–47 og hos arkitekt Knut Knutsen i Oslo 1947–1952. Her ble han sentral ved oppføringen av den norske ambassaden i Stockholm, og var også involvert i designet av Hotel Viking (ferdig 1952) og Gjøvik Strandhotell.

Ramm Østgaard hadde egen praksis i Oslo fra 1952, og fikk mange større oppdrag, som Institutt for arbeidsledelse i Iduns vei 2 Asker, med fasader av rød teglstein (ferdig 1974). Han stod bak brutalisme da han bygget Realfagbygget 1963–1977 med kraftige armerte betongkonstruksjoner, etter eget utsagn inspirert av den japanske Kunio Maekawa under en studiereise til Japan. Første trinn av Fylkeshuset i Aust-Agder – laget sammen med Arve Sørum – stod ferdig 1977 (konkurranse 1973), også dette med fasader av rødt tegl. Ved hans kontor virket også den unge Arne Gunnarsjaa 1969–79.

Fra 1961 hadde han firma med Per Cappelen, som han hadde studert sammen med, og også jobbet sammen med hos Knutsen (1947–50). Firmaet tegnet nybygg til Statens institutt for folkehelse, oppført 1969.

Han drev Ramm Østgaard AS Arkitekter mnal.npa sammen med sønnen Michael Ramm Østgaard og Arve Sørum i perioden 1985 til nedleggelsen i 1992. Fra dette kontoret stammet andre byggetrinn av Fylkeshuset i Aust-Agder, Arendal (1985), Norwegian Contractors i Holtet 5 i Bærum (1985), «Det skjeve tårn» i Hinnavågen, Stavanger (1985), Fylkeshus for Sogn og Fjordane, på Hermansverk (1987).

Han var sønn av ingeniør Erling Ramm Østgaard (1882–1964) og Edith Sofie Evensen (1894–1980). Han var far til arkitekt Michael Ramm Østgaard (født 1952). For øvrig var han også i slekt med arkitektkollega Rolf Ramm Østgaard (1923).

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Harald Ramm Østgaard i Norsk kunstnerleksikon
 Nekrolog i Arkitektnytt

 
Personer fra Drammen kommune
Fødsler i 1920
Dødsfall i 2005
Rolf Sand

Rolf Ole Heier Sand (født 21. februar 1920 i Oslo, død 20. mai 2018) var en norsk skuespiller. Han spilte blant annet rollen som Gammel Bør i filmen Bør Børson fra 1974.

Liv  og virke

Bakgrunn
Rolf Sand ble født utenfor ekteskap, som sønn av Ole Paulsen Sand (1897–1954) og Alfhild Johanne Heier (født 1897).

Da han var seks og et halvt år gammel satte slektninger ham bort til katolske nonner i Oslo. Utstyrt med en koffert og trehjulssykkel ble han plassert ved inngangen til St. Sunniva med instruks om å si: «Her skal jeg bo.» Moren hadde dratt til USA for å prøve seg som ballettdanser, og meningen var at sønnen skulle komme etter. Men da moren sendte sin søster og sin sønn billetter til Amerikabåten, solgte tanten billettene og bestemte at nevøen skulle plasseres hos St. Josephsøstrene. Tantens mann tok med seg lille Rolf, fulgte ham til St. Josephsøstrene og etterlot ham der.

Etter at moren forgjeves hadde stått på kaien for å ta imot sønnen sin, mistet familien all kontakt med henne.

Gartner 
Sand gikk tre år på Statens gartnerskole fra 1937 til 1940, og startet deretter yrkeslivet som gartner. Han var ansatt som gartner både i Oslo kommune og ved kronprinsparets bolig på Skaugum.

Skuespiller
Han var teaterelev ved Nationaltheatret fra 1947 til 1949, og etter noen småroller i elevtiden, debuterte han i tittelrollen i Ludvig Holbergs Den pantsatte bondedreng våren 1949. I 1950 spilte han Ole i Reisen til julestjernen, ellers ble det mest mindre roller i hans første opphold ved teatret. I 1952 gikk han til Trøndelag Teater, deretter til Riksteatret fra 1954 og Nationaltheatret igjen fra 1958. Deretter prøvde han seg i noen større komiske roller som Jacob i Erasmus Montanus, Tobias i Folk og røvere i Kardemommeby og Nissefar i Reisen til julestjernen.

I 1962 tok han steget over til Det norske teatret, hvor han ble en del av ensemblet i over 25 år. Med unntak av en sesong ved Oslo Nye Teater i 1975–76, ble han ved Det Norske Teatret fram til pensjonsavgang i 1987. I 1973 spilte Sand rollen som Torkel i TV-serien Blokk 12, Oppgang C <Marta, Torkel og de andre i Knatten borettslag>. I 1999 gjestet han Nationaltheatret i rollen som advokat Strøm da Tante Ulrikke av Gunnar Heiberg ble nyoppført.

Sand spilte i nærmere 30 filmer, oftest små roller i komedier som Sønner av Norge, Olsenbanden og Bør Børson. Han var leder av Unge skuespilleres forening 1949 og hadde mange verv innenfor den katolske kirke.

Han pensjonerte seg i 1987.

Utmerkelser 
Norsk Skuespillerforbund utnevnte i 2015 Rolf Sand til æresmedlem i forbundet.

Familie 
Rolf Sand var halvbror til skuespiller og revyforfatter Bjørn Sand, og derigjennom onkel til Simen Sand og Jon Ola Sand.

Han giftet seg i 1951 med barnepleier Britt Elisabeth («Bitten») Joner, som var faster til Johannes Joner og Sverre Indris Joner. Sammen fikk ekteparet fem barn, deriblant skuespilleren Elisabeth Sand.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske skuespillere
Skuespillere ved Nationaltheatret
Personer fra Oslo
Rockdetector

Rockdetector er en Internettside med register over rockeband i ulike sjangere, med fokus på bandbiografier. Rockdetector ble startet av Garry Sharpe-Young i 2001, og per juli 2007 har siden ca. 56 500 band, 89 500 album, 28 000 anmeldelser og 638 500 sanger. Nettsiden inneholder også en internasjonal konsertdatabase med over 300 000 konserter datert helt tilbake til 1965.

Eksterne lenker
 Rockdetector

Nettsteder
Rock
Etableringer i 2001
Voodoo Gods

Voodoo Gods er et amerikansk heavy metal-band som ble stiftet i Tampa i Florida i 2001 under navnet Shrunken Head av Alex von Poschinger, Tony Norman og Seth Van De Loo. Musikken inneholder elementer fra death metal og thrash metal, mens temaene omhandler voodoo og spiritisme.

I begynnelsen av 2006 ble gitaristen Jacek Hiro og vokalisten Adam «Nergal» Darski (kjent fra Behemoth) med i bandet, og i første halvdel av 2007 ble tre nye musikere med i bandet. Disse musikerne var bassisten Jean Baudin, ekstravokalisten Mike Browning (spilte i Morbid Angel fra 1983-1986), og gitaristen David Shankle (spilte i Manowar fra 1988-1994).

Medlemmer

Dagens medlemmer
Adam «Nergal» Darski – Vokal
Mike Browning – Vokal
Seth Van De Loo – Vokal
David Shankle – Gitar
Jacek Hiro – Gitar
Jean Baudin – Bass
Alex Voodoo – Trommer

Eksterne lenker
 Voodoo Gods offisielle hjemmeside
 Voodoo Gods offisielle MySpace-side

Death metal-band fra USA
Thrash metal-band fra USA
Band etablert i 2001 i USA
Niki Terpstra

Niki Terpstra (født 18. mai 1984 i Beverwijk, Noord-Holland) er siden 2003 en profesjonell nederlandsk landeveissyklist. 

I 2014 vant han Paris–Roubaix, og i 2018 Flandern rundt. 

Terpstra har også hatt suksess innen banesykling. Sammen med Levi Heimans, Jens Mouris og Peter Schep vant han sølv i lagforfølgelse under verdensmesterskapet i 2005 som ble avholdt i Los Angeles. Han skulle delta i OL i Beijing, men på vei til velodromen krasjet han og brakk begge armene.

Viktigste seire 

2004
2. etappe, Ronde van Midden-Brabant
GP Wielerrevue
Nederlandsk mester 50 km (banesykling), elite
2005
Omloop der Kempen
Nederlandsk mester 50 km (banesykling), elite
Nederlandsk mester poengritt (banesykling), elite
Nederlandsk mester temporitt (banesykling), elite
2006
6. etappe, Normandie rundt
4. etappe, Belgia rundt
Sammenlagt og 2. etappe, OZ Wielerweekend,
Ronde van Midden Nederland
2007
Klatrekonkurransen i Tyskland rundt
Nederlandsk mester Madison (banesykling)
Nederlandsk mester scratch (banesykling)
2009
3. etappe, Dauphiné Libéré
Prologen, Ster Elektrotoer
2010
Nederlandsk mester på landevei
SparkassenGiro
2012
Dwars door Vlaanderen
Nederlandsk mester på landevei
2013
3.-plass, Paris–Roubaix
2014
Sammenlagt og 1. etappe, Tour of Qatar
Dwars door Vlaanderen
Paris–Roubaix
2015
Sammenlagt og 3. etappe, Tour of Qatar
Nederlandsk mester på landevei
Sammenlagt og 1. etappe, Tour de Wallonie
2016
Le Samyn
Sammenlagt, Eneco Tour

2018
Le Samyn
E3 Harelbeke
Flandern rundt

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Nederlandske syklister
Deltakere for Nederland under Sommer-OL 2008
Syklister under Sommer-OL 2008
Deltakere for Nederland under Sommer-OL 2012
Syklister under Sommer-OL 2012

Fødsler i 1984
Personer fra Beverwijk
Wimbledon-turneringen 2003

Wimbledon-turneringen 2003 ble spilt mellom 23. juni og 6. juli i London og var en Grand Slam-turnering i tennis på gras. Som i 2002 møttes søskenparet Serena og Venus Williams i singlefinalen for damer, og Serena forsvarte sin tittel. Herrenes singlefinale ble vunnet av Roger Federer fra Sveits. Double-turneringen for herrer ble vunnet av det svensk / australske paret Jonas Björkman / Todd Woodbridge som også vant i 2002. Double for damer ble vunnet av Ai Sugiyama og Kim Clijsters og amerikanske Martina Navrátilová vant sammen Leander Paes fra India mixed double.

Menn

Kvartfinaler

Semifinaler

Finale

Kvinner

Kvartfinaler

Semifinaler

Finale

Eksterne lenker 
 ITF Menn, Kvinner

Wimbledon-turneringen
Tennis i 2003
Sport i England i 2003
Svilen Rusinov

Svilen Rusinov  (bulgarsk: Свилен Русинов )  (født 29. februar 1964) er en  bulgarsk bokser. Under Sommer-OL 1992 i Barcelona Spania vant han bronse i super tungvekt.  Han ble profesjonell i 1999 der han bokset en kamp som han vant, deretter la han opp.

OL-medaljer 
  1992  Barcelona -  Bronse i boksing, supertungvekt  Bulgaria

Referanser

Eksterne lenker 
 

Bulgarske boksere
Medaljevinnere under Sommer-OL 1992
Deltakere for Bulgaria under Sommer-OL 1992
Boksere under Sommer-OL 1992
Fødsler i 1964
Olympiske medaljevinnere i boksing
Tore W. Aas

Tore Wilhelm Aas (født 24. juli 1957) er en norsk komponist, arrangør, produsent og dirigent, som er ansatt som musikkprofessor på NLA i Oslo. Han har jobbet i mange år som plateprodusent for en rekke norske og utenlandske artister. I 1988 startet han Oslo Gospel Choir og har avholdt mange konserter og turnéer med disse i inn- og utland. 

Tore Aas har produsert og komponert i mange år innenfor ulike genre; messer, salmer, gospel, musikaler, popsanger, liturgisk musikk m.m. En av hans mest kjente sanger er julesangen En stjerne skinner i natt.

Eksterne lenker 
 Presentasjon på Oslo Gospel Choirs nettside

Norske komponister
Norske dirigenter
Vinnere av Petter Dass-prisen
Fødsler i 1957
Varden Amfi

Varden Amfi er et kommunalt eid fotballstadion i Fyllingsdalen i Bergen og er i dag hjemmebane til FK Fyllingsdalen, stadionet ble åpnet i 1992.

Varden Amfi ble tidligere benyttet av både Fyllingen og Løv-Ham, som senere ble slått sammen til FK Fyllingsdalen. Frem til og med 1996, da Fyllingen rykket ned fra 1. divisjon, ble det spilt toppfotball på Varden. Stadionet ble også brukt av Løv-Ham frem til klubben rykket opp til 1. divisjon i 2004, men ble ikke godkjent til bruk i norsk toppfotball. Løv-Ham flyttet da til Krohnsminde kunstgressbane.

Sommeren 2007 offentliggjorde Bergen kommune, i samarbeid med Trond Mohn, en plan for å ruste opp Varden Amfi til toppfotballstandard til 2008. Det ble lagt kunstgress med undervarme, flomlys og garderobe- og publikumsfasiliteter ble i oppgradert for å oppfylle kravene.  Forsinkelser gjorde imidlertid at Løv-Ham måtte spilte sine første hjemmekamper i 2008-sesongen i Vestlandshallen. Løv-Ham spilte sin første kamp på den oppgraderte Varden Amfi den 19. juli 2008 mot Sogndal, kampen ble sendt på tv og endte med 1–0 seier for Sogndal. Arbeidene på stadion ble ikke ferdigstilt før sommeren 2009.

Før Varden Amfi ble åpnet benyttet Fyllingen, og delvis også Løv-Ham, seg av Varden Kunstgress som ligger ved siden av Varden Amfi og som i dag benyttes som treningsbane og i lavere divisjoner. Tilskuerrekorden på Varden Amfi er 11 033, satt 23. juni 1992 i forbindelse med møtet mellom Fyllingen og Sportsklubben Brann. Etter utbyggingen og oppgraderingen har Varden Amfi i dag en kapasitet på 3 500.

Referanser 

Fotballstadioner i Norge
Idrettsanlegg i Bergen
Fyllingsdalen
Byggverk fullført i 1992
Etableringer i 1992
1992 i Norge
Varden Kunstgress

Varden Kunstgress er en kommunal idrettsbane i Fyllingsdalen i Bergen som benyttes til fotball og amerikansk fotball. Banen var hjemmebanen til Fyllingen Fotball frem til Varden Amfi ble bygget ved siden av i 1992, med unntak av et kort mellomspill på Krohnsminde. I dag benyttes den av aldersbestemte fotballag i FK Fyllingsdalen samt av det amerikanske fotballaget Bergen Storm.

Fotballstadioner i Norge
Idrettsanlegg i Bergen
Fyllingsdalen
Epilepsiforbundet

Epilepsiforbundet er en uavhengig interesseorganisasjon for mennesker med epilepsi, deres pårørende og andre interesserte. Forbundet jobber for å fremme mestring og livskvalitet for mennesker med epilepsi og deres pårørende, og bidrar til å utvikle og spre kunnskap om diagnosen. Epilepsiforbundet ble stiftet 16. mars 1974.

Omfang 
Omtrent  personer i Norge har epilepsi.  Epilepsiforbundet har ca. 6500 medlemmer og 24 lokale organisasjonsledd.

Ungdomsarbeidet er organisert i  Epilepsiforbundets Ungdom, som har egne grupper. Hoved- og enkeltmedlemmer under fylte 30 år blir automatisk medlem i NEFU.

Generalsekretærer65 
 Sissel Karin Haavaag: 2019 – 
 Henrik Peersen: 2012 – 2019
 Stine Jakobsson Strømsø: 2008 – 2012 
 Annelise Høegh: 2006 – 2008 
 Andreas Habberstad (konstituert): 2005 – 2006 
 Eva H. Johnsen: 1992 – 2005

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Ungdomsorganisasjonens nettside
 Spesialsykehuset for epilepsi (SSE)

Norske pasientorganisasjoner
Organisasjoner etablert i 1974
Ángel Herrera

Ángel Herrera (født 2. august 1957) er en cubansk tidligere bokser.

Under Sommer-OL 1976 Montréal i Canada vant han gull i lettvekt, en bragd han gjentok 4 år senere under Sommer-OL 1980 i Moskva. Han ble verdensmester for amatører i 1978 og i 1980 i München. I 1983 vant han sølv i de Panamerikanske leker.

OL-medaljer 
 1976  Montréal -  Gull i boksing, fjærvekt  Cuba
 1980  Moskva -  Gull i boksing, lettvekt  Cuba

Eksterne lenker 
 

Cubanske boksere
Medaljevinnere under Sommer-OL 1976
Deltakere for Cuba under Sommer-OL 1976
Boksere under Sommer-OL 1976
Medaljevinnere under Sommer-OL 1980
Deltakere for Cuba under Sommer-OL 1980
Boksere under Sommer-OL 1980
Olympiske mestere for Cuba
Fødsler i 1957
Olympiske medaljevinnere i boksing
Dysprosium

Dysprosium er et grunnstoff med kjemisk symbol Dy og atomnummer 66.

Historie 
Dysprosium ble oppdaget i Paris i 1886 av den franske kjemikeren Paul Émile Lecoq de Boisbaudran. Det ble identifisert i en prøve med holmiumoksid som man inntil da hadde trodd bare inneholdt ett grunnstoff. Dysprosium ble ikke isolert i ren metallisk form før på 50-tallet, da nye separasjonsteknikker som ionebytting ble utviklet. Vanskelighetene med å isolere stoffet skyldes at det forekommer sammen med, og oppfører seg svært likt det langt vanligere grunnstoffet yttrium.

Navnet er avledet av det greske ordet δυσπρόσιτος dysprositos som betyr «utilgjengelig».

Egenskaper 
Dysprosium er et sølvhvitt metall som tilhører lantanoidene og de sjeldne jordmetallene. Det er bøybart og mykt nok til å bli kuttet med tang, men ikke mykt nok til å kunne skjæres i med kniv. I romtemperert luft dannes det et oksidsjikt, og i vann og fortynnede syrer løser det seg opp under dannelse av hydrogen. Dysprosiums egenskaper kan endre seg mye hvis det inneholder urenheter. Ved temperaturer over 1 384 °C går det fra α-Dysprosium med heksagonal krystallstruktur til β-Dysprosium som har kubisk romsentrert krystallstruktur.

Isotoper 
Naturlig forekommende dysprosium består av 7 stabile isotoper: 156Dy (0,06%), 158Dy (0,1%), 160Dy (2,34%), 161Dy (18,91%), 162Dy (25,51%), 163Dy (24,9%) og 164Dy (28,18%). I tillegg er 29 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 154Dy med halveringstid på 3 · 106 år, 159Dy med halveringstid 144,4 dager og 166Dy med halveringstid 81,6 timer. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 10 timer, og de fleste kortere enn 30 sekund.

CAS-nummer: 7429-91-6

Forekomst 

Dysprosium forekommer ikke i ren form naturlig, men finnes i mange mineraler deriblant monazitt, bastnäsitt, gadolinitt og euxenitt sammen med andre sjeldne jordmetall. Dysprosium-andelen i jordskorpen er 0,00042 vektprosent. Hovedkilden til kommersielt fremstilt dysprosium er leire-forekomster i det sørlige Kina. Separasjonsprosessen er meget komplisert og utføres aldri i liten skala i laboratorier. Det fremstilles årlig omkring 100 tonn dysprosium på verdensbasis, både som oksid og rent metallisk dysprosium.

Anvendelse 
Bruk av dysprosium er ikke særlig utbredt, hverken i industrien eller i vitenskapssammenheng. Det brukes imidlertid som nøytron-fanger i kontrollstaver i kjernereaktorer. Dysprosium er sammen med terbium en komponent i legeringen Terfenol-D som utvider eller trekker seg sammen i magnetfelt. Dysprosium benyttes i produksjon av CD-plater. På grunn av sine magnetiske egenskaper har dysprosium vært brukt som kontrastmiddel i magnetresonanstomografi-maskiner (MRI).

Referanser 

Lantanoider
Sjeldne jordmetaller
Grunnstoffer
Kontrastmidler
Nanchang CJ-6

Nanchang CJ-6 er et kinesisk treningsfly. CJ-6 er en videreutvikling av forgjengeren CJ-5, som var en lisensprodusert variant av den sovjetiske Jak-18.

Prototypen fløy første gang 27. august 1958 og flyet ble satt i produksjon som CJ-6 fra januar 1962. Den første produksjonsvarianten var utstyrt med en Zhuzhou Huosai-6 stjernemotor med en ytelse på 260 hk. Denne ble erstattet av CJ-6A, som var utstyrt med den kraftigere Zhuzhou Huosai-6A og ble produsert fra 1965. 10 CJ-6B bevæpnede treningsfly ble også produsert mellom 1964 og 1966.

Omkring 200 CJ-6A ble eksportert under betegnelsen PT-6A, med unntak av til Bangladesh hvor flyet fikk betegnelsen BT-6A.

Spesifikasjoner

Kilder 
 Encyclopedia of World Military Aircraft, Aerospace ( ISBN 1-874023-95-6 )
 The International Directory of Military Aircraft 2000/01, Gerard Frawley ( ISBN 1-875671-49-8 )

Eksterne lenker 
 Flight Test: Nanchang CJ-6A

Treningsfly
Enmotors propelldrevne luftfartøy
Destiny

Destiny Laboratory Module er en amerikansk-bygd modul ombord på Den internasjonale romstasjonen (ISS). Modulen ble skutt opp 7. februar 2001 ombord på romfergen Endeavour på STS-98. Den er et vitenskapelig laboratorium for amerikanske nyttelaster ombord. Modulen ble koblet til  Unity og aktivert over en 5-dagers periode tidlig i februar 2001. Destiny er NASA sitt første aktive laboratorium i verdensrommet siden Skylab ble forlatt i februar 1974.

Konstruksjon 
Boeing Company begynte konstruksjon på laboratorium-modulen i 1996 i «Marshall Space Flight Center» i Huntsville, Alabama. Destiny ble fraktet til John F. Kennedy Space Center i 1998 og ble overlevert til NASA for forberedelser til oppskyting i august 2000.

Spesifikasjoner 

Modulen består av tre sirkulære seksjoner og to koniske endestykker («coner») som forbinder luke-åpninger som astronautene kan bevege seg gjennom til og fra modulen. Destiny sin bakre kobling er festet til den fremre på Unity.

Destiny har et vindu av glass av høy optisk kvalitet (med tanke på jordobservasjoner) og en luke for vinduet for å beskytte det mot potensielle mikrometeoritter og romsøppel. Mannskapet på ISS åpner og lukker denne luken manuelt. Luken ble installert under den 3. romvandringen ombord på ISS.

Oppskyting og drift 

Modulen ble skutt opp 7. februar 2001 ombord på romfergen Endeavour på STS-98, og montert ved hjelp av romfergens robot-arm noen dager senere.

Astronauter arbeider inne i modulen for å utføre vitenskapelig forskning på mange felt. Vitenskapsfolk over hele Jorden vil bruke resultatene til å øke og forbedre sine studier innen medisin, ingeniørteknikk, bioteknologi, fysikk, materialteknikk og Jord-studier.

Vitenskapelige aktiviteter og nyttelast

Som i de europeiske (Columbus) og japanske (Japanese Experiment Module|Kibō) laboratorium-modulene planlagt for ISS, er nyttelastene inne i Destiny konfigurerert i «International Standard Payload Racks» (ISPR). Hver av disse veier ca. 540 kg. Destiny ankom ISS med fem ISPRs montert. Disse inneholdt et livsstøtte-system som sørger for elektrisk kraft, kjølevann, luftrensing, og temperatur og fukt-kontroll. Syv nye ISPRs ankom ombord i Leonardo MPLM på STS-102, og ytterligere 10 ble levert på senere ferder. Totalt inneholder Destiny 23 ISPR, seks på hver side og i «taket», samt fem på «gulvet».

Laboratoriumet inneholder også enheten «Minus Eighty Degree Laboratory Freezer for ISS» (MELFI), som ble brakt til romstasjonen på STS-121. Denne fryseren brukes både til å lagre prøver ombord på ISS, og til å transportere dem til og fra romstasjonen i et kontrollert miljø.

Se også 
Liste over byggingen av ISS

Referanser

Eksterne lenker 
 NASA – U.S. Destiny Laboratory

NASA
ISS
Bivio

Bivio (Beiva på retoromansk) er en kommune øverst (og dermed helt sør) i dalen Surses i den sveitsiske kantonen Graubünden. Kommunen ligger på 1769 moh. og har 220 faste innbyggere. I dag er Bivio overveiende tysktalende (55 %). Inntil 1980-tallet var den imidlertid en hovedsakelig italienskspråklig kommune i en ellers retoromansktalende dal. Fremdeles er italiensk kommunens eneste offisielle språk og morsmål for 29 % av befolkningen. Dermed er Bivio den eneste italienskspråklige kommunen i Nordsjøens tilsigsfelt. Dalens elv (Julia) er nemlig en bielv til Rhinen. At tysk har økt kraftig i de siste tiår, skyldes fremfor alt turismens voksende betydning. 12 % snakker retoromansk og dermed surmiran-dialekten (dog med innslag fra putèr-dialekten i Øvre Engadin).

Bivio er derfor den eneste kommunen i Sveits som er trespråklig : retoromansk, italiensk og tysk.

Stedsnavnet Bivio/Beiva betyr "to veier".

Bivio ligger på nordsiden av to (ikke minst historisk) viktige fjellpass: Julierpasset til Engadin og Settimopasset til Val Bregaglia. Landområdene rundt Bivio som hadde beitemuligheter for husdyr fikk bosettere fra Soglio i Val Bregaglia rett syd for Bivio, som også er italiensktalende. Det betyr at det var den italienske dialekten bargajot fra Soglio i Val Bregaglia som ble "eksportert" til Bivio. Den har beholdt mye av det opprinnelige bargajotpreget, men oppviser også egne lokale særegenheter som finnes kun i Bivio.

Eksterne lenker 
 

Graubünden
Progress Records

Progress Records var et norsk uavhengig plateselskap som i all hovedsak ga ut punk og hardcore, og som oppsto i 1991 ved at Trondheims-baserte Knallsyndikatet slo seg sammen med de Oslo-baserte selskapene X-port Plater og Den Gode Firkant. I 1996 trakk den Oslo-baserte distribusjonsdelen seg ut og startet plateselskapet/platebutikken Tiger. I 2000 ble Progress kjøpt opp av det svenske da uavhengige plateselskapet MNW og ble dettes norske rockeetikett. Etiketten ble nedlagt da MNWs norske avdeling ble nedlagt i 2003. Etiketten ble ledet av Israelvis-trommeslager Jens Petter Wiig.

Diskografi 

PRO001 – So Much Hate – How We Feel/Blind Alley CD (ALDRI UTGITT)
PRO002 – Life... But How To Live It? – Life... But How To Live It?/Day By Day CD
PRO003 – Corporate Deathburger – We're Just In Hell For Fun LP
PRO004 – Israelvis – Bitter Lennon 7"
PRO005 – Israelvis – We Only Live Twice CD
PRO006 – Junkfood Society – Trøkk 16 LP
PRO007 – V/A – Subbacultcha! : The Invasion Of The Norwegian Underground CD
PRO008 – Funny Farm – Pseconds CD
PRO009 – Life... But How To Live It? – Ugly CD
PRO010 – V/A – Blitz Live Hitz V – 10 År På Pur Faen CD
PRO011 – Israelvis – Mutilation EP MCD
PRO012 – Jungle Medics – Wake Up And Smell The Fish CD
PRO013 – Israelvis – Albino Blue CD
PRO014 – V/A – Planet Progress CD
PRO015 – So Much Hate – Lies CD
PRO016 – Funny Farm – Potential Hazard CD
PRO017 – Equinox – Labyrinth CD
PRO018 – Cockroach Clan – Roach CD
PRO019 – Israelvis – Church of Israelvis MCD
PRO020 – Funny Farm – Biting The Hand CD
PRO021 – V/A – Progress Yourself CD
PRO022 – Israelvis – Church of Israelvis CDS
PRO023 – Cockroach Clan – Going Underground MCD
PRO024 – Israelvis – Eurosis CD
PRO025 – V/A – Ellediller & krokofanter CD
PRO026 – Funny Farm – Amputate CD
PRO027 – Cockroach Clan – Just Say Blow! CD
PRO028 – V/A – Fra Svartlamo:n With Love CD
PRO036 – Dipsomaniacs – Braid of Knees CD
PRO041 – Ricochets – Slo-Mo Suicide CD
PRO042 – Cadillac – The Show CDS
PRO045 – Pekka Volt – Corky Went Overboard EP MCD
PRO049 – Stockhaus – Darling Excerpts CD

Norske plateselskaper
Plateselskaper etablert i 1991
Selskaper opphørt i 2003