alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Tonsenhagen

Tonsenhagen er et boligstrøk nord i Bjerke bydel i Oslo, og en av Oslos første forsteder. Navnet kommer av husmannsplassen Tonsenhagen som lå under Tonsen gård. Tonsenhagen ligger mellom Grefsenåsens østside og Kolås på nordsiden av Trondheimsveien. Litt avhengig av definisjon grenser Tonsenhagen til Årvoll i vest, Kolås i øst, Linderud i sør, og Lillomarka i nord. Postnummer til Tonsenhagen er 0591, 0592 eller 0593.

Bebyggelse
Det meste av bebyggelsen på Tonsenhagen er lave boligblokker, men det er også en del rekkehus, firemannsboliger. 
Blokkbebyggelsen ble oppført fra 1954 til 1960 og ble tegnet av arkitekt Esben Poulsson. Som et resultat av dette er de fleste blokkene ganske like. Unntaket er tre gule, 10-etasjers høyblokker i Kristine Bonnevies vei. Disse blokkene, som ble oppført i 1959, kan sees fra store deler av Oslo og ligger på Tonsenhagens høyeste punkt.

Blokkene i Selvbyggervn 112-128 og Rødbergvn 45-49, 63-75 og 87-95 sto ferdige i 1971. Sandbakken borettslag er tilsluttet OBOS.
Rekkehusene i Rødbergveien 70-124 sto ferdige i 1983. Borettslaget, Kolåsbakken borettslag, er tilsluttet OBOS.

Gater
Det er seks gater på Tonsenhagen; Rødbergveien, Selvbyggerveien, Årvollia, Anna Rogstads vei, Kristine Bonnevies vei og Ragna Nielsens vei.

Kollektivtilbud

Tonsenhagen har god bussforbindelse med resten av byen, og har to holdeplasser; Tonsenhagen og Tonsenhagen torg. Holdeplassen Kolåsbakken hører også til Tonsenhagen. Linjene 31, 31E, 33 og 25 stopper ved alle tre holdeplassene begge veier. Bussruten 60 har endeholdeplass på Tonsenhagen og kjører ikke til Tonsenhagen torg, men stopper ved Kolåsbakken. Rute nummer 32 gikk tidligere mellom Tonsenhagen og Voksen skog men går nå mellom Voksen skog og Ladegården. For å veie opp for dette går nå buss nummer 31 oftere enn før.
Den nærmeste t-banestasjonen er Linderud og den nærmeste trikkeholdeplassen er Disen.

Det har også blitt foreslått å forlenge trikken fra Sinsen til Tonsenhagen langs Trondheimsveien. Dette har fått ny aktualitet i forbindelse med at denne delen av Trondheimsveien i fremtiden ikke lenger vil være en del av riksvei 4, og bli nedbygget fra fire felt til to felt «vanlig vei» og to kollektivfelt.

Butikker
De eneste butikkene på Tonsenhagen ligger på torget, der det har ligget butikker siden 1950-årene. Det er for øyeblikket Kiwi, kaffebaren Kaffehjørnet, frisørsalongen Mystique, EiendomsMegler 1 og DaBella Damemote.

Idrett
Årvoll Idrettslag er det største idrettslaget på Tonsenhagen. Klubben driver blant annet innen fotball, håndball, orientering, skihopping, volleyball og langrenn.

Skole
Elevene på Tonsenhagen går på Tonsenhagen skole fra 1. til 7. klasse. Dette er en ren barneskole med tilhørende skolefritidsordning (SFO). De fleste elevene på Tonsenhagen går på ungdomsskole på Vollebekk skole. De geografisk sett nærmeste videregående skolene er Kuben, Grefsen og Bjerke.

Referanser

Litteratur
Alene hjemme 2, Forlatt i New York

Alene hjemme 2, Forlatt i New York (eller bare Alene hjemme 2) er oppfølgeren til den svært populære filmen Alene hjemme fra 1990. Alene hjemme 2 ble lansert i 1992, og er regissert av Chris Columbus.

Handling 
Handlingen er lagt to år etter den første filmen, mens familien McCallister igjen er på juleferie. Kevin klarer ikke å henge på resten av familien på flyplassen i Chicago som løper for å rekke flyet til feriemålet Miami i Florida. Han havner på feil fly som går til New York.

Da Kevin tar inn på hotell og betaler med farens kredittkort blir hotelldirektøren mistenksom, og finner ut at faren har meldt kortet stjålet. I mellomtiden avslører Kevin at de to skurkene fra den forrige filmen er i ferd med å rane en lekebutikk, og han lurer dem til å følge etter seg til onkelens hus, som for tiden er under renovering. I onkelens hus setter Kevin opp en rekke utspekulerte feller, men etter hvert greier de to å ta Kevin til fange. En hjemløs kvinne i parken kaster fuglefrø på de to skurkene, slik at de blir overfalt av en rekke duer, og Kevin rekker å stikke av. Politiet ankommer og tar skurkene til fange, og Kevins familie kommer til New York for å hente sønnen sin.

Anmeldelser 
Filmen fikk negativ kritikk da den ble utgitt på kino. Ifølge Rotten Tomatoes er 33 % av anmeldelser positive. Filmkritikeren Roger Ebert klagde på filmens bruk av «tegneserievold».

Referanser

Eksterne lenker 
 

Filmer fra 1992
Filmkomedier fra USA
Julefilmer fra USA
Engelskspråklige filmer
Familiefilmer fra USA
Oppfølgerfilmer
Filmer lagt til New York
Alene hjemme
Tribeca

Tribeca, opprinnelig skrevet TriBeCa, er et strøk på Manhattan i New York. Navnet henspiller på beliggenheten nedenfor Canal Street (Triangle Below Canal Street), og området begrenses av Canal Street mot nord, Park Place mot sør, Hudsonelva mot vest, og Broadway mot øst.

Eksterne lenker 
What Does Tribeca Stand For? Besøkt 12. august 2021.

Nabolag på Manhattan
Svein Johansen

Svein Johansen er navnet til flere personer.

Per mars 2022 hadde 340 menn i Norge Svein Johansen som sitt første fornavn og etternavn. Av disse var det 49 som hadde Svein Johansen som sitt eneste fornavn og etternavn.

Blant disse finnes:
 Svein Johansen (maler) (født 1946), norsk kunstmaler
 Svein Johansen (sivilingeniør) (født 1957), norsk sivilingeniør

Referanser 

Vanlige navn i Norge
Anna-Eva Bergman

Anna-Eva Bergman (født 29. mai 1909 i Stockholm, død 24. juli 1987 i Grasse, Frankrike) var en norsk maler.

Liv 
Bergman ble født i Stockholm som barn av svensk far og norsk mor. Foreldrene ble skilt kort tid etter fødselen, og hun flyttet med moren til Norge. Hun vokste opp hos flere av morens søstre i Hardanger og Fredrikstad/Oslo. Hun ble oppfordret av sin onkel til å satse på kunstnervirke, og begynte i 1926 på SHKS, og året etter på Statens kunstakademi, hvor hun hadde Axel Revold som lærer. Hun studerte også i Wien og Paris. 

I Paris møtte hun den tyske maleren Hans Hartung (1904–1989). De to ble gift i 1929, og levde sammen i 10 år. De bodde hovedsakelig i Paris og i Tyskland, de siste par åren bodde de på  Menorca, hvor de bygget et eget hus. Som tyske statsborgere som ikke ble boende i Tyskland og som heller ikke ville innordne seg nasjonalsosialismens ensretting av kunsten opplevde de mange problemer av praktisk, politisk og økonomisk art. Disse problemene sammen med Bergmans sviktende helse førte til at paret ble skilt i 1939. Bergman vendte da nedbrutt hjem til Norge. Hun var gift med offiser og fabrikkeier Fridhjof Lange (1895–1988) fra 1944 til 1952. Hun reiste til Paris i 1952, der møtte hun igjen Hartung. Hun skilt seg fra Lange og i 1957 på ble på ny gift med Hartung. Paret bosatte seg i Antibes i 1973. En stiftelse i Antibes forvalter i dag deres hjem som et museum, og tar vare på etterlatte verk, forvalter verkkataloger o.l.

Karrière 
Bergmans første utstillinger i Norge (1950 og 1961) vakte liten oppsikt, men etter utstillinger i Paris og andre steder våknet interessen i Norge. Bergmann var representert på documenta 2 i 1959. Hun hadde også utstillinger i Kunstnernes Hus (1966) og på Høvikodden (1979). 

Bergman ble i 1969 av Frankrike hedret med Den nasjonale fortjenstorden.

Litteratur 
 Tone Skedsmo. «Anna-Eva Bergman». I: Norsk biografisk leksikon, 2. utg.
 Anna-Eva Bergman / redaktør: Paula Fure. – Kongsberg : Galleri Åkern, 2006. ISBN 978-82-997395-0-4 
 Minnespeil : tegninger av Anna-Eva Bergman / Museet for samtidskunst 2002; utstillingsansvarlig Karin Hellandsjø og Ole Henrik Moe. (TERSKEL ; nr 24 ) 
 Ole Henrik Moe. Anna-Eva Bergman : liv og verk Dreyer, 1990. ISBN 82-09-10479-9
 Anna-Eva Bergman : malerier og tegninger 1949-1987 / redaktør: Ole Henrik Moe ; Lillehammer Kunstmuseum 1996. Orfeus, 1996. ISBN 82-467-0003-0 
 Anna-Eva Bergman : minneutstilling, red. Svein Engelstad; Oslo kunstforening; Norrköpings konstmuseumog Herning Kunstmuseum,  
 Karin Hellandsjø. «Anna Eva Bergman» I: Kunst. – 1983, nr 4. 
 kunstbib i alt 19 bøker, artikler og utstillingskataloger om Bergman

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
  fondationhartungbergman.fr
  kulturnett troms

Norske malere
Den nasjonale fortjenstorden (Frankrike)
Personer fra Stockholm
Documenta
Kvinnelige malere
Manchester (New Hampshire)

Manchester er den største byen i delstaten New Hampshire, USA.

Byen har  innbyggere (2010), og ligger i Hillsborough County.

Eksterne lenker 
 

Byer i Hillsborough County i New Hampshire
Byer i New Hampshire
Ambassadørene (Holbein)

«Ambassadørene» er et berømt maleri fra 1533 av den tyske maleren Hans Holbein den yngre (1497-1543). Bildet er et kombinert dobbeltportrettet og stilleben og et høydepunkt innen renessansemaleriet. 

I maleriet uttrykkes stoltheten over humanismen, og en fullstendig erkjennelse av dens karakter. Ved føttene til de to ambassadørene, under de forskjellige kunnskapsdisiplinenes emblemer, skimter vi en fortegnet hodeskalle, en såkalt anamorfose. Denne kan gjenkjennes om man ser maleriet fra siden. Hodeskallen er kanskje et symbol på at alt er forgjengelig, og at døden er det eneste sikre i livet. Det var forøvrig lenge usikkert hvem modellene til personene på bildet var, men man regner nå med at det viser Jean de Dinteville (1504-1555), den franske ambassadøren til England i 1533, og, på høyre side, hans landsmann Georges de Selve (1509-1541), som i 1533 var biskop av Lavaur.

Kilder
 National Gallerys nettsted om Ambassadørene 
 The Ambassadors' Secret. Holbein and the World of the Renaissance av John North, Hambledon and London, 2004, ISBN 1-84212-661-X

Malerier
Malerier fra 1533
Erling Gjelsvik

Erling Torstein Gjelsvik (født 24. februar 1949 i Bergen) er en norsk forfatter, dramatiker, journalist og oversetter.

Gjelsvik arbeider som skribent i BA. Han debuterte i 1978 med romanen Dødt løp.

Kontrovers 

Gjelsvik har tatt til orde for at de rusavhengige i Nygårdsparken bør fjernes, med makt om nødvendig. Spesielt uttalelsen «Få disse asosiale rasshølene ut!» skapte stor misnøye blant de rusavhengige i Bergen

Bibliografi 
 Dødt løp – roman (1978)
 Den som lever ved sverd – roman (1981)
 Stormsvalene – roman (1986)
 Brenningen – skuespill (1986)
 Nordahl i våre hjerter – musikal over Nordahl Griegs liv (1990)
 Den sjette dag – skuespill (1994)
 Bergens mysterier – kriminalroman (1995) (sammen med Bernhard Roggen, Willy Dahl og Gunnar Staalesen)
 Veier til Vestlands-maten – sakprosa (1995) (illustrert av Lasse Berntzen)
 Jakten på Gjest Baardsen – biografi over Gjest Baardsen (2000)
 Panorama Bergen – bilder av Oddbjørn Monsen til tekst ved Gjelsvik (2001)
 Fisketorget anbefaler – matoppskrifter (2001) (illustrert med foto av Oddbjørn Monsen)
 Ludvig Holberg – biografi samt Ludvig Holbergs egne tekster (2004)
 Kongen må dø – roman, utgitt som miniatyrbok (2006)

Romanen Bergens mysterier ble påbegynt av Bernhard Roggen under pseudonymet Leonard og utgitt i 1845. I 1995 ble den fullført av Gjelsvik sammen med Willy Dahl og Gunnar Staalesen.

Drama 
 Brenningen – skuespill, Den Nationale Scene (1986)
 Nordahl i våre hjerter – musikal over Nordahl Griegs liv, musikk ved Knut Skodvin, Den Nationale Scene (1990)
 Blodig bokmerke – hørespill, NRK (1990)
 Den sjette dag – skuespill, Den Nationale Scene (1994)
 Enhjørningen – musikal for ungdom (1994)
 Aischylos – Orestien – gjendiktning, Den Nationale Scene (2002)
 Året Michelsen – gallaforestilling i forbindelse med 100-årsjubileet for Unionsoppløsningen, Grieghallen (2005)
 Harald Hårfagre – historisk spill, Stiftelsen Harald Hårfagre, Møllebukta, Stavanger (2007)

Referanser

Kilder 
 Presentasjon av Erling Gjelsvik i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker 
 Aftenposten: Forfatterprofil Erling T. Gjelsvik 
 Digitaliserte bøker av Erling T. Gjelsvik hos Nasjonalbiblioteket

Norske romanforfattere
Norske sakprosaforfattere
Norske dramatikere
Personer fra Bergen kommune
Fødsler i 1949
Mikojan-Gurevitsj MiG-17

Mikojan-Gurevitsj MiG-17 (NATO-kallenavn Fresco) (Russisk: Микоян и Гуревич МиГ-17) var et en-motors sovjetisk jagerfly som kom i tjeneste i 1952.

Historie og utvikling 
MiG-17 var basert på det svært vellykkede jagerflyet MiG-15. En av de store endringene fra forgjengeren var den graderte bakovervinklingen på vingene hvor den indre delen av vingene var bakovervinklet 45 grader, mens den ytre var bakovervinklet 42 grader. En av de synlige forskjellene fra forgjengeren var de tre vinkelrette metallplatene som omkranset vingen, mot forgjengerens to. Hensikten med disse platene var å unngå at hele vingen steilet samtidig. I tillegg  hadde MiG-17 en bukfinne. MiG-17 brukte også samme motor som forgjengeren – Klimov VK-1, og resten av flyskroget var ellers svært likt.

Den første prototypen, med typebetegnelse SI, tok til vingene første gang 14. januar 1950 og ble fløyet av Ivan Ivashchenko. Den andre prototypen, SP-2, var en avskjæringsjager som var utstyrt med radar. SI-prototypen gikk tapt i en flystyrt 17. mars 1950, men på tross av dette var testingen av prototypen SI-2 og et par eksperimentelle fly, SI-02 og SI-01, generelt sett en suksess. På bakgrunn av dette ble flyet godkjent for produksjon 1. september 1951. Det hadde blitt beregnet at med samme motor som MiG-15 ville den maksimale hastigheten til MiG-17 være 40–50 km/t høyere og MiG-17 ville også være mer manøvrerbar i større høyde enn forgjengeren.

Masseproduksjon av MiG-17 startet i august 1951. Så lenge flyet ble produsert ble det forbedret og modifisert mange ganger. Basisvarianten, MiG-17, var en jagervariant kun beregnet på bruk på dagtid. Bevæpningen var tre kanoner. Flyet kunne også brukes som jagerbomber, men lasteevnen for bomber var lav i forhold til andre samtidsfly, så flyet var vanligvis utstyrt med ekstra drivstofftanker istedenfor bomber.

Snart etter dette ble det produsert et antall av allværsvarianten MiG-17P, som hadde en Izumrud radar og modifisert luftinntak. Våren 1953 kom også dag-jagervarianten MiG-17F i produksjon. Denne var utstyrt med en VK-1F jetmotor med etterbrenner, noe som forbedret ytelsen, og gjorde dette til den mest populære varianten av MiG-17. Den neste produksjonsvarianten med etterbrenner ble MiG-17PM. I 1956 ble 47 fly konvertert til denne standarden (også kjent som PFU) med 4 første-generasjons Kaliningrad K-5 (NATO-betegnelse: AA-1 «Alkali») luft-til-luft–missiler. Et lite antall MiG-17R rekognoseringsfly ble bygget med en VK-1F-motor etter først å ha blitt utprøvet med VK-5F-motoren.

Flere tusen MiG-17 ble bygget i Sovjetunionen fram til 1958.

Spesifikasjoner (MiG-17F) 

Noen utgaver var utstyrt med tre NR-23 maskinkanoner og fire K-13-missiler.

Referanser

Eksterne lenker 
 Wings Palette-fargelegging

Jagerfly
Jagerbombere
Enmotors jetdrevne luftfartøy
Mikojan-Gurevitsj-luftfartøy
Fly fra Vietnamkrigen
Den islamske ekspansjonen

Den islamske ekspansjonen (, al-Futūḥāt al-Islāmiyya), også omtalt som de arabiske erobringer og tidlige islamske erobringer begynte med den islamske profeten Muhammed på 600-tallet. Han etablerte en ny forent politikk på den arabiske halvøy hvor de påfølgende kalifatene Rashidun og Umajjad utøvde en rask erobringspolitikk i det neste århundret. Det resulterende muslimske riket strakte seg fra Kinas grenser og det indiske subkontinent, over Sentral-Asia, Midtøsten, Nord-Afrika, og deler av Europa (Sicilia og Den iberiske halvøy) til Pyreneene.

De muslimske erobringene førte til at Sasanideriket ramlet sammen og store territoriale tap for det bysantinske rike (Østromerriket). Årsakene for den muslimske suksess er vanskelig å rekonstruere i ettertid, hovedsakelig grunnet at kun fragmentariske kilder fra perioden har overlevd. De fleste historikere er enige om at det persiske Sasanideriket og Østromerriket var militært og økonomisk utmattet etter å ha kjempet mot hverandre i tiår.

Historikeren Fred McGraw Donner antyder at dannelsen av en stat på den arabiske halvøy og ideologisk (det vil religiøs) sammenheng og mobilisering var hovedårsaken til hvorfor de muslimske hærene i løpet av hundre år kunne etablere et stort førmoderne rike.

Referanser 

Kriger
Islam
Vilhelm I av Utrecht

Vilhelm I (døde i Utrecht, 27.  april 1076, ned.: Willem I van Utrecht) var biskop i erkebispedømmet Utrecht fra 1054 til 1076. 

Vilhelm var en typisk representant for det tyske systemet der biskoper, som ikke kunne arve landområdene de styrte, var keiserrikets fremste tjenestemenn. Det sies at han stammet fra slekten som styrte hertugdømmet Geldern. Han var videre en av keiser Henrik IVs lojale vasaller, og ble utnevnt til biskop under en krig mot grevskapet Holland og Vest-Friesland som gjorde opprør mot keiseren. I 1061, da Dirk V overtok grevskapet etter sin far Floris I, erobret den keiserlige hæren store deler av hans landområder. Herredømmet over disse områdene ga Henrik IV i 1064 til erkebispedømmet Utrecht. Dette førte Vilhelm inn i en konflikt med grevene Dirk V og hans stefar Robrecht I av Flandern, og han ba hertug Gottfried III av Neder-Lothringen om hjelp. Vilhelm greide å gjenerobre områdene i grevskapet Holland ved feltslagene i 1071 og 1072. Disse områdene kom etter hans død i 1076 igjen i grevene av Hollands eie.

Under investiturstriden støttet riksbiskop Vilhelm lojalt keiser Henrik IV. Under synoden i Worms i 1076 var han sentral i arbeidet for å få de øvrige biskopene til å avsverge troskapen til pave Gregor VII. Etter dette ble den tyske keiseren ekskommunisert, og 27. mars 1076 lyste Vilhelm paven i bann under en synode i Utrecht. Vilhelm døde én måned senere.

Referanser 
 

Nederlandske katolske biskoper
Dødsfall i 1076
Setermoen flyplass

Setermoen flyplass er en flyplass som ligger på Artillerisletta på sørsiden av Setermoen i Bardu kommune i Troms og Finnmark fylke.

Eksterne lenker 
 Setermoen, Artillerisletta på norskeflyplasser.no

Flyplasser i Troms og Finnmark
Transport i Bardu
Byggverk i Bardu
Grand Terrace Ballroom

Grand Terrace Ballroom var en jazzklubb på Chicagos sørside, kjent for å ha huset
verdenskjente band i perioden 1921-1938.  Den tidligere garasje ble åpnet undernavnet Sunset Cafe i 1921 under ledelse av Ed Cox, og hadde bordsetting organisert i terrasser rundt scenen.
Band ledet av Carroll Dickerson, Louis Armstrong, Johnny Dodds, Fletcher Henderson, Count Basie og Earl Hines (1928–38) hadde fast
base her, og fungerte som arnested for unge musikere som Bix Beiderbecke,
Jimmy Dorsey, Benny Goodman og Gene Krupa.  Faste radiosendinger herfra,
ble kringkastet over USA.  I 1932 ble Al Capone tiltvunget medeier og ga musikerne datidens nødvendige beskyttelse.
Etter en renovering i 1937 endret navnet til Grand Terrace Cafe, og
stedet var nattklubb frem til 1950, da det ble kontorbygg.  Stedet ble i 1998
et av byens designerte landemerker.

Eksterne lenker
 communitywalk.com gir kart- og bildereferanse

Jazzklubber
Chicago
Kultur i Illinois
Olav Dalgard

Olav Dalgard, døpenavn Olaf Hanssen, (født 19. juni 1898 i Folldal, død 25. desember 1980 i Bærum) var en norsk filmregissør, nynorskforkjemper og litteraturhistoriker.

Dalgard vokste opp i Oppdal, dit familien flyttet da han var tre år gammel. Han tok magistergraden i litteratur og kunsthistorie ved Universitetet i Oslo i 1929. I studietiden var han en periode formann i Studentmållaget i Oslo og aktiv i Mot Dag-bevegelsen.

Dalgard arbeidet som litteraturkritiker i Dagbladet og Arbeiderbladet. Fra 1931 var han dramaturg og instruktør ved Det Norske Teateret. Han studerte film i Sovjetunionen, og produserte i 1930-årene flere filmer med sosialistisk budskap. Dalgard var også aktiv i Arbeiderpartiets kulturvirksomhet.

Under andre verdenskrig ble Dalgard i 1942 arrestert av de tyske okkupantene og sendt til konsentrasjonsleiren Sachsenhausen.

Etter krigen skrev Dalgard blant annet den norske teaterhistorien, Teateret frå Aiskylos til Ibsen (1948) og teoretiske arbeider om film. Han var delaktig i opprettelsen av Norsk filminstitutt.

Dalgard var medlem av Statens filmråd, formann i Norsk litteraturkritikerlag 1953–55 og president i Human-Etisk Forbund 1965–77.

I 1961 ble Dalgard Statsstipendiat. For sitt arbeide mottok han i 1978 Norsk kulturråds ærespris. Han har gitt navn til Dalgards kritikarpris som utdeles årlig av Norsk kritikerlag til en kritiker innen litteratur, film eller teater.

Verker 
Bøker
 Frøydis Haavardsholm – (1930)
 Sosialt teater – sakproasa (1933)
 Vi bygger fabrikken – talekor (1934)
 I kamp og fest - Nordisk arbeiderlyrikk i utvalg – lyrikk (1936)
 Gjennom mørkret. Dikt frå fangelægret – lyrikk (1945)
 Teateret frå Aiskylos til Ibsen – sakprosa (1948)
 Filmskuespillet – sakprosa (1951)
 Teateret i det 20. hundreåret – sakprosa (1955)
 Lars Tvinde – biografi over Lars Tvinde (1966)
 Inge Krokann – biografi over Inge Krokann (1970)
 Europeisk drama frå antikken til realismen – sakprosa (1972)
 Samtid 1. Politikk, kunstliv og kulturkamp i mellomkrigstida – selvbiografi (1973)
 Samtid 2. Krig og etterkrigsproblem – selvbiografi (1978)
 Kunst og kunstnarar frå Oppdal i gammal og ny tid – sakprosa (1979)

Filmer
 Samhold må til (1935)
 Vi bygger landet (1936)
 By og land hand i hand (1937)
 Det drønner gjennom dalen (1938)
 Lenkene brytes (1938)
 Gryr i Norden (1939)
 Om kjærlighet synger de (1946)
 Vi vil leve (1946)

Priser 
 Norsk kulturråds ærespris 1978
 Språklig samlings litteraturpris 1979

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek: Olav Dalgard
 Norsk filmklubbforbund: Omtale av Dalgards film Det drønner gjennom dalen
 Jan Olav Gatland (2013): Olav Dalgard. Ein biografi. Oslo: Samlaget. ISBN 978-82-521-7873-9.

Norske filmregissører
Nynorskforkjempere
Norske sakprosaforfattere
Norske forfattere av erindringsbøker
Norske litteraturhistorikere og litteraturkritikere
Medlemmer av Mot Dag
Norske konsentrasjonsleirfanger under andre verdenskrig
Statsstipendiater
Personer fra Folldal kommune
Personer fra Oppdal kommune
Alappmoen flyplass

Alappmoen flyplass (også skrevet Alapmoen) var en flyplass på Alappmoen i Målselv kommune i Troms og Finnmark fylke. Flyplassen lå mellom Bardufoss (20–25 km unna) og Skjold (12–13 km unna).

Flyplasser i Troms og Finnmark
Samferdsel i Målselv
Byggverk i Målselv
Cotton Club

Cotton Club var en amerikansk jazzklubb i Harlem, 142de gate/Lenox Aveny.  Den opprinnelige Club De Lux ble åpnet 1920 av bokseren Jack Johnson, og solgt til Owney Madden i 1923.  Den fikk da navnet Cotton Club, et interiør inspirert av bomulls-plantasjer, samt kelnere og dansere av afrikansk opphav.  Kun hvite gjester fikk inngang til «jungel-revy»ene.  Kjente orkestre her var Fletcher Henderson (åpningen), Duke Ellington (1927–31) og Cab Calloway (1931–34) og Jimmie Lunceford (1934–36).  Ukentlig kringkasting over USA gjorde klubben meget kjent.
Etter raseopptøyer i bydelen (1936), opererte klubben på Broadway (48de gate), inntil den ble nedlagt 1940.  Klubben ble gjenåpnet i 1978.  En rekke verdenskjente jazz-artister fikk sine første hits på Cotton Club, f.eks. Ethel Waters med Stormy weather (1933).  Ellers nevnes Lena Horne og Adelaide Hall.
Klubblivet er dramatisert i filmen Cotton Club av Francis Ford Coppola (1984).  En rekke jazzklubber verden over har antatt navnet Cotton Club.

Eksterne lenker
 
 nyc-architecture.com viser historikk i bilder

Jazzklubber
Manhattan
Arne Blix

Arne Blix (født 20. september 1954 i Lyngen) er en norsk jurist og avisredaktør.

Han v er cand. jur. fra 1986 og var sjefredaktør i Adresseavisen fra 2006 til 2015 etter Gunnar Flikke. Han var styreleder i Norsk Presseforbund 2011-2014 og nestleder i Norsk Redaktørforening 2011-2015. 

Han var journalist i Bladet Tromsø 1976-1978 og deretter i VG 1978-1985. Han var ansatt i Adresseavisa fra 1985, blant annet som utviklingsredaktør og som nyhetsredaktør. Han ledet i sin tid arbeidet med omleggingen av Adresseavisen fra fullformat til tabloid-format. Han har også skrevet lærebok i journalistikk og var amanuensis i journalistikk ved Høgskolen i Bodø i 1987-1989.

Referanser 

Norske jurister
Norske redaktører
Redaktører for Adresseavisen
Personer fra Lyngen kommune