alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
George Rhoden

Vincent George Rhoden (født 13. desember 1926) er en jamaicansk tidligere friidrettsutøver.

I 1940- og 1950-årene var Rhoden en av flere suksessrike jamaicanske sprintere, sammen med Arthur Wint og Herb McKenley. Han deltok allerede under OL 1948 i London, men kom ikke til finalen verken på 100 meter eller 400 meter. Han var også med på Jamaicas lag på 4 x 400 m stafett, men etter at Arthur Wint fikk en muskelstrekk, mistet laget sjansen til medalje.

22. august 1950 satte Rhoden ny verdensrekord på 400 meter i Eskilstuna, Sverige med tiden 45,8. Han vant også AAU-mesterskapet på 400 meter fra 1949 til 1951.

Under OL 1952 i Helsingfors vant Rhoden gullmedalje på 400 meter foran Herb McKenley og amerikaneren Ollie Matson. Gull ble det også på 4 x 400 m stafett, sammen med lagkameratene Arthur Wint, Leslie Laing og Herb McKenley. Laget satte ny verdensrekord med tiden 3.03,9.

OL-medaljer 
 1952  Helsingfors -  Gull i friidrett, 400 meter
 1952  Helsingfors -  Gull i friidrett, 4 x 400 meter stafett  Jamaica

Eksterne lenker 
 

Jamaicanske sprintere
Deltakere for Jamaica under Sommer-OL 1948
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1948
Medaljevinnere under Sommer-OL 1952
Deltakere for Jamaica under Sommer-OL 1952
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1952
Olympiske mestere for Jamaica
Verdensrekordsettere i friidrett
Glenn Davis

Glenn Ashby Davis (født 12. september 1934 i Wellsburg, Vest-Virginia, død 28. januar 2009) var en amerikansk friidrettsutøver.

Under de amerikanske uttakskonkurransene i 1956 satte Davis verdensrekord på 400 meter hekk med tiden 49,5. Dermed hadde for første gang en løper brutt 50-sekundersgrensen på denne distansen.

Davis vant i løpet av karrieren tre olympiske gullmedaljer. Under OL 1956 tok han gull på 400 meter hekk med tiden 50,1, og fire år senere gjentok han bedriften i Roma-OL, denne gang på tiden 49,3. Under disse lekene deltok han også på USAs vinnerlag på 4 x 400 m stafett, sammen med Jack Yerman, Earl Young og Otis Davis.

OL-medaljer 
 1956  Melbourne -  Gull i friidrett, 400 meter hekk  USA
 1960  Roma -  Gull i friidrett, 400 meter hekk  USA
 1960  Roma -  Gull i friidrett, 4 x 400 meter stafett  USA

Referanser

Eksterne lenker 
 

Hekkeløpere fra USA
Olympiske mestere for USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 1956
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1956
Deltakere for USA under Sommer-OL 1956
Medaljevinnere under Sommer-OL 1960
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1960
Deltakere for USA under Sommer-OL 1960
Personer fra Brooke County i Vest-Virginia
Personer fra Summit County i Ohio
Verdensrekordsettere i friidrett
Årets idrottskvinna

Årets idrottskvinna er en utmerkelse som årlig blir utdelt til den svenske kvinnen man mener har gjort den fremste idrettsprestasjonen i løpet av året. Enkelte år har prisen blitt gitt til to kvinner. 

Utmerkelsen Årets idrottskvinna ble delt ut av Stockholms-Tidningen 1950–1964 og av Idrottsbladet i 1965. Fra 1978 er prisen blitt delt ut av Aftonbladet.

Årets Idrottskvinna gjennom tidene

2000-tallet
2008 – Pia Sundhage, fotball (leder)
2007 – Anja Pärson, alpin skiidrett
2006 – Susanna Kallur, friidrett
2005 – Annika Sörenstam, golf
2004 – Anja Pärson, alpint
2003 – Carolina Klüft, friidrett
2002 – Kajsa Bergqvist, friidrett
2001 – Magdalena Forsberg, skiskyting
2000 – Therese Alshammar, svømming

1990-tallet
1999 – Johanna Sjöberg, svømming
1998 – Malin Ewerlöf, friidrett
1997 – Magdalena Forsberg, skiskyting
1996 – Ludmila Engquist, friidrett
1995 – Annika Sörenstam, golf
1994 – Marie Svensson, bordtennis
1993 – Marita Skogum, orientering
1992 – Pernilla Wiberg, alpint 
1991 – Pernilla Wiberg, alpint 
1990 – Monica Westén, friidrett

1980-tallet
1989 – Marita Skogum, orientering
1988 – Liselotte Neumann, golf
1987 – Marie-Helene Westin, langrenn
1986 – Magdalena Tjernberg, handicapidrett (svømming)
1985 – Annichen Kringstad, orientering
1984 – Agneta Andersson, padling
1983 – Lena Sulkanen, bowling
1982 – Ann-Louise Skoglund, friidrett
1981 – Annichen Kringstad, orientering
1980 – Annelie Ahrenstrand, handicapidrett (svømming)

1970-tallet
1979 – Marit Söderström, seiling
1978 – Linda Haglund, friidrett

1960-tallet
1965 – Kerstin Palm, fekting
1964 – Toini Gustafsson, langrenn og Barbro Martinsson, langrenn 
1963 – Ann-Christine Hagberg, svømming og Ulla Lindkvist, orientering
1962 – Elly Löfstrand, ledelse
1961 – Ewy Rosqvist, bilsport
1960 – Jane Cederqvist, svømming

1950-tallet
1959 – Sigrid Johansson, bueskyting
1958 – Kate Jobson, svømming
1957 – Evy Garsell, orientering og Maud Wirstam, orientering
1956 – Sonja Edström, langrenn
1955 – Ann-Sofi Colling, turn
1954 – Birte Hansson, svømming
1953 – May Lindquist, skyting
1952 – Karin Lindberg, turn og Inga Löwdin, ledelse
1951 – Sarah Thomasson, langrenn
1950 – Mona-Lisa Englund, friidrett

Svenske idrettspriser
Utmerkelser etablert i 1950
Sport i Sverige i 1950
Demokraatit

Demokraatit (grønlandsk: Kalaallit Nunaani Demokraatit, dansk: Demokraterne i Grønland) er et sosialliberalt politisk parti på Grønland.

Partiet ble stiftet den 28. november 2002 av tidligere Siumut-politiker Per Berthelsen, som ble partiets første formann. Under en ekstraordinær generalforsamling i 2007 tapte Berthelsen kampen om formannsvervet til Jens B. Frederiksen, nåværende formann i Demokraatit. Berthelsen meldte overgang til Siumut. En annen sentral politiker i Demokraatit er Palle Christiansen.

Ved valgene til Grønlands landsting har Demokraatit hatt svært varierende oppslutning, fra sitt sterkeste resultat på 22,8 % av stemmene i 2005 til sitt svakeste på 6,2 % i 2013. Demokraatit har aldri vært representert i Folketinget, der Grønland velger to representanter.

Valghistorikk

Eksterne lenker 
 

Politiske partier på Grønland
Liberale partier
Politiske partier etablert i 2002
2000-årene på Grønland
De fires tegn

De fires tegn er en roman skrevet av Arthur Conan Doyle.
Det var hans andre roman om Sherlock Holmes av i alt fire romaner og 56 noveller.

Handling
Den trofaste dr. Watson er bekymret. Hans gode venn; mesterdetektiven Sherlock Holmes, er i ferd med å forgå av mangel på saker som kan utfordre hans briljante intellekt. Han stimulerer sitt sinn med kokain og morfin, mens han venter på en sak som er verdig hans intelligens. Redningen kommer i skikkelse av en ung dame i nød med en merkelig og gåtefull historie og seks usedvanlige vakre og verdifulle perler sendt av en ukjent velgjører sammen med et brev. Damen er Mary Morstan, dr. Watsons fremtidige kone.

I brevet står det «Møt ved tredje søyle fra venstre utenfor Lycem-teateret klokken 7 i aften. Ta med to venner om de føler dem engstelig. De har lidd stor urett.»
Holmes og Watson blir med, og det viser seg at den ukjente er mr. Thaddeus Sholto som er sønn av Major Sholto som tjenestejorde sammen med Marys far i India. Han sier at hennes far var med på å finne en stor skatt, som nå er eid av Sholto familien. Etter at Majoren død har Thaddeus bestemt seg for å gi Mary hennes del av skatten. Men hun må være med tilbake til huset fordi Thaddeus' bror er ikke like lett å overtale.

Når de kommer til Sholto huset finner de Thaddeus' bror død. Han er drept av en torn i halsen. Skatten er borte, og de finner en lapp ved siden av den døde med «De fires tegn» på. Hvem har drept Thaddus' bror, hva betyr «De fires tegn», hvordan kom morderen seg inn i det lukkede rommet, hvor er skatten og hvem har laget de små fotsporene ved sengen og på loftet? 

Dette ble Sherlock Holmes og hans følgesvenn, dr. John H. Watson, andre kriminalsak sammen.

Oppfølger: Skandale i Bøhmen og andre Sherlock Holmes-eventyr

Romanbestillingen 
I 1889 kom en amerikansk magasinredaktør til London og inviterte to forfattere til middag. Den ene var en berømt irsk lyriker og skuespillforfatter, London-sosietetens vittige yndling. Den andre var en ukjent ung skotsk lege som et drøyt år tidligere hadde utgitt en liten bok med en ny detektiv i hovedrollen. De to var Oscar Wilde og Arthur Conan Doyle.

Wilde var, som vanlig, i sitt mest sprudlende ess. «De må se mitt siste teaterstykke», sa han til Doyle. «Det er storartet. Det er genialt». Doyle noterte i dagboken sin at Wilde måtte være gal. Men det endte i hvert fall med at begge forfatterne fikk bestilling på en roman. 

Wilde skrev Bildet av Dorian Gray, og Conan Doyle skrev De fires tegn hvor han lånte noen trekk fra Wilde til to av fortellingens figurer, først og fremst til Thaddeus Sholto, men også til Sherlock Holmes.

Eksterne lenker
 Doyle, Wilde og Sherlock – artikkel av Nils Nordberg på www.nrk.no

Kriminalromaner
Bøker fra 1890
Arthur Conan Doyle
Skandale i Bøhmen

Skandale i Bøhmen var den første av Arthur Conan Doyles 56 Sherlock Holmes korte historier til å bli publisert i Strand Magasinet og første Sherlock Holmes historie som ble illustrert av Sidney Paget.

Handling
Holmes blir oppsøkt av en maskert herre som presenterer seg som grev Von Kramm, representant for en velstående klient. Holmes avslører imidlertid raskt at han i virkeligheten er Wilhelm Gottsreich Sigismond von Ormstein, storhertug av Cassel-Felstein, arvekonge av Bøhmen. Kongen innrømmer dette, og  river av seg masken. 

Kongen er forlovet med Lothman von Sachsen-Meiningen, en ung skandinavisk prinsesse, men har hatt en tidligere "forbindelse" med en operasangerinne ved navn Irene Adler, opprinnelig fra New Jersey. Om denne forbindelsen blir kjent før bryllupet vil det ikke bli noe kongelig ekteskap, og Adler har truet med å publisere et fotografi med bildet av dem begge på samt et kjærlighetsbrev.

Fotografiet blir beskrevet for Holmes som et kabinettfotografi (vanligvis 108x165mm stort), og til tross for både overfall, bagasjetyveri og innbrudd har det ikke lyktes kongen å stjele det. Kongen gir Holmes £1,000 til dekning av utgifter og engasjerer ham for å få tak i fotografiet i løpet av tre dager. 

Neste morgen drar Holmes ut til frøken Adlers hus forkledd som arbeidsløs stallkar og klarer til å få nyttig informasjon fra stallkarene på den lokale skysstasjonen.
Holmes blir vitne til at Irene Adler og hennes herrevenn Godfrey Norton, en jurist, i all hast begir seg til kirken. Der blir den forkledde Holmes bedt om å være brudgommens forlover da Norton og Adler gifter seg. Hva er det Irene Adler pønsker på, hvordan skal Holmes få tak i bildet?

Dette er noen av spørsmålene Holmes og Watson må finne svar på samtidig som de prøver å stjele gavene fra kongen.

Oppfølger: De Rødhåreds Forbund

Noveller
Arthur Conan Doyle
Utskrevet befalskurs

Utskrevet befalskurs (UB-kurs) er en lederutdanning for soldater som er inne til førstegangstjeneste. Målsettingen er at kurset og praksisperioden blir gjennomført i løpet av de tolv månedene som førstegangstjenesten varer. 

Etter de første seks månedene med undervisning, blir eleven UB-korporal. Så praktiserer UB-korporalen sitt lederskap i en avdeling resten av året.

Etter UB-kurset får en UB-korporal vanligvis opprykk til sersjant. Tidligere ble dette kurset kalt for utskrevet sersjantkurs (USK).

Det er primært Heimevernet og Sjøforsvaret som nytter UB-ordningen, men også Luftforsvaret og i enda sjeldnere tilfeller, Hæren har UB-korporaler i sitt praksishalvår.

Et UB kurs består normalt av 3 perioder. Først en grunnleggende seleksjonsperiode og soldatutdanning. Denne ble tidligere kalt aspirantperioden, men etter at forsvaret har fått felles opptak til alle befalskolene, blir denne perioden nå kalt FOS (Felles Opptak og Seleksjon). De som består aspirantperioden og blir tatt opp som elever ved skolen begynner på elevperioden. Denne perioden varer normalt ca. 5 måneder, slik at opptaksperioden og elevperioden varer et halvt år. Etter elevperioden blir de som består eksamen plassert i en avdeling det siste halve året og vil jobbe som instruktør, lagfører, eller tilsvarende.

Et UB kurs kvalifiserer til mulighet for engasjement som befal i forsvaret etter endt utdanning og kan også kvalifisere for opptak til en av forsvarets krigsskoler, hvis man har studiekompetanse fra videregående og praksis som sersjant/kvartermester.

Norges forsvar
ISSF 300 meter rifle liggende

300 m rifle liggende er en av skyteøvelsene innen ISSF, og består av 60 skudd for både menn og kvinner. Opprinnelig ble det kåret mestere i hver skytestilling basert på de 40 skuddene i hver av de tre stillingene. Den spesielle øvelsen med 60 skudd i liggende stilling ble innført i 1982 etter mønster fra 60 skudd liggende i 50 m rifle, den såkalte English Match. Etter 1990 har det ikke blitt utdelt egne mesterskapsmedaljer i VM i stående og knestående skytestilling.

300 m rifle har vært en øvelse i nedgang gjennom flere tiår på grunn av kostnadene med å delta i øvelsen og problemene med å finne skytebaner for den. Den olympiske statusen ble sløyfet etter OL i 1972, noe som gjorde at 50 m rifle var den eneste rifleøvelsen under OL. Senere har 10 m luftrifle kommet til. 300 m rifle blir allikevel fremdeles skutt i VM og regionale mesterskap.

Gjeldende verdensrekorder

Eksterne lenker
 Regler på skyting.no

Rifleskyting
Oka

Oka (russisk: Ока) er en elv i det sentrale Russland. Den er over 1500 kilometer lang og den nest største av elva Volgas sideelver. 

Den har en lengde på 1.550 kilometer; blant bielver må særlig nevnes Moskva. Oka er seilbar 1.420 kilometer av sin strekning fram til Orjol.

Eksterne lenker 
 

Elver i Kaluga oblast
Elver i Moskva oblast
Elver i Nizjnij Novgorod oblast
Elver i Orjol oblast
Elver i Rjazan oblast
Elver i Tula oblast
Elver i Vladimir oblast
Volgas vassdragsområde
Tal Ben Haim

Tal Ben-Haim (hebraisk: טל בן-חיים‎, født 31. mars 1982 i Rishon LeZion, Israel) spiller for Charlton Athletic FC i England. Han er forsvarsspiller. Han har 39 landskamper for .

Den 30. juli 2008 gikk han fra Chelsea til Manchester City. Han har tidligere også spilt for Bolton Wanderers FC.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Israelske fotballspillere
Fotballspillere for Bolton Wanderers FC
Fotballspillere for Chelsea FC
Fotballspillere for Manchester City FC
Fotballspillere for Sunderland AFC
Fotballspillere for Portsmouth FC
Fotballspillere for West Ham United FC
Fotballspillere for Queens Park Rangers FC
Fotballspillere for Standard Liège
Fotballspillere for Charlton Athletic FC
Fødsler i 1982
Sørumsand videregående skole

Sørumsand videregående skole ligger i Lillestrøm kommune i Viken. Skolen ble startet i 1929 og hadde 80 elever på allmennteoretisk linje, snekkerlinje og husstell-linje. Skolen het ved oppstart Romerike ungdomsskole, og skiftet senere navn til Jentoft videregående skole og hadde da husstell- og husflidslinjer. I 1988 ble APO-skolen innlemmet i Jentoft videregående skole. Senere skiftet skolen navn til Sørumsand videregående skole.

Skolen flyttet inn i nytt skolebygg vinteren 2003, tegnet av arkitekt Terje Grønmo. Rehabilitering av den gamle skolebygningen var ferdig året etter.

Skolen har ca. 500  elever, og tilbyr følgende utdanningsprogram:
Design og håndverk
Elektrofag
Medier og kommunikasjon
Restaurant- og matfag
Service og samferdsel
Teknikk og industriell produksjon
Tilrettelagt opplæring

Rektorer
 Per Grahn (2020-)
 Kjell Hermann (-2020, pensjonist)

Eksterne lenker
 Sørumsand videregående skoles hjemmesider

Skoler i Lillestrøm
Videregående skoler i Viken
Terje Grønmo
Feda bru

For den nye brua over Fedafjorden, se Fedafjorden bru

Feda bru var ei kassebru på gamle europavei 39 i Feda i Kvinesdal kommune i Agder. Brua krysset Fedaelvas utløp i Fedafjorden. Den var 200 meter lang og hadde 7 spenn, og hadde jevn stigning mot nordvest på 6,3 %. Brua ble bygd mellom 1970 og 1972.

Nye E39 ble åpnet i august 2006, den ble lagt via den nye Fedafjorden bru og nord for Feda. Feda bru ble revet høsten 2007. Rivingen startet i oktober og var ferdig i romjula.

Se også
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde

Referanser

Kassebroer
Broer på E39
Veibroer i Agder
Veier i Kvinesdal
Feda
1972 i Norge
2007 i Norge
Broer åpnet i 1972
Lytterprisen

Lytterprisen var Norsk lytterforening for radio og televisjons pris «for bruk av fremragende sprog i radio og fjernsyn» fra 1960 til 2002. Den ble frem til 2002 utdelt til personer aktive innen både radio og fjernsyn. I 2003 ble prisen delt i Lytterprisen (for radio) og TV-prisen (for fjernsyn). Både Lytterprisen, TV-prisen og presseprisen Gullpennen deles ut på et felles arrangement for Riksmålsforbundets mediepriser.

En hovedtanke bak riksmålsbevegelsens mange priser er å  belønne og påskjønne forfattere, skribenter og journalister som benytter seg av et levende og nyansert riksmål i sin virksomhet.

Prisvinnere 1960–2002 (radio og fjernsyn)
 1960 – Sigurd Smebye
 1961 – Berit Brænne
 1962 – Anne Cath. Vestly
 1963 – Francis Bull
 1964 – Erik Bye
 1965 – Arnulf Øverland
 1966 – Kjell Arnljot Wig
 1967 – André Bjerke
 1968 – Lille Graah
 1969 – Erik Tandberg
 1970 – Jahn Otto Johansen
 1971 – Arne Altern
 1972 – Mentz Schulerud
 1973 – Jacob Skarstein
 1974 – Richard Herrmann
 1975 – Wenche Margrethe Myhre
 1976 – Einar Johannessen
 1977 – Lars Roar Langslet
 1978 – Gidske Anderson
 1979 – Eilif Straume
 1980 – Lars Jacob Krogh
 1981 – Kjell Thue
 1982 – Knut Bjørnsen
 1983 – Rolf Kirkvaag
 1984 – Guro Rustad
 1985 – Ella Arntsen
 1986 – Nils Heyerdahl
 1987 – Dankert Freilem
 1988 – Christian Borch
 1989 – Ingrid Sahlin-Sveberg
 1990 – Geir Helljesen
 1991 – Bjørn-Thore André
 1992 – Leif Dubard
 1993 – Olav Njaastad
 1995 – Rolv Wesenlund
 1996 – Knut Borge
 1997 – Fredrik Skavlan
 1998 – Eva Bratholm
 1999 – Ole Paus
 2000 – Torkjell Berulfsen
 2001 – Pål T. Jørgensen
 2002 – Jon Almaas

Prisvinnere 2003– (radio)
 2003 – Nils Nordberg, NRK Radioteatret
 2004 – Kai Sibbern, NRK Verdibørsen P2
 2005 – Agnes Moxnes, NRK P2
 2006 – Kari Slaatsveen, NRK P1
 2007 – Finn Bjelke, NRK
 2008 – Sverre Tom Radøy, NRK
 2009 – Ugo Fermariello, NRK
 2010 – Cille Biermann, NRK 
 2011 – Terje Nordby, NRK
 2012 – Ingrid Bjørnov, NRK
 2013 – Ida Creed, NRK
 2014 – Øyvind Arntsen, NRK
 2015 – Marte Spurkland, VG (podcast)
 2016 – Lisbeth David-Andersen, NRK
 2017 – Fredrik Solvang.
 2018 – Bjørn Faarlund, P4
 2019 – Anders Borgen Werring
 2020 – Sigrid Sollund, NRK
 2021 – Anne Cathrine Straume, NRK
 2022 – Olav Traaen, NRK Sporten

Referanser

Eksterne lenker 
 http://www.riksmalsforbundet.no/sprakpriser/medieprisene/tv-prisen-og-lytterprisen/

Norske mediepriser
Kringkasting i Norge
Riksmålstematikk
Utmerkelser etablert i 1960
Lytterprisen
Michael Larrabee

Michael Denny «Mike» Larrabee (født 2. desember 1933 i San Buenaventura, California, død 22. april 2003 i Santa Maria, California) var en amerikansk friidrettsutøver.

Larrabee viste tidlig et talent som løper, og fikk i 1952 et stipend for å studere ved University of Southern California. De første årene ble den sportslige karrieren forpurret av flere mindre skader. Først etter en endring i treningsprogrammet, da han var 30 år, nådde han verdenseliten. I 1964 vant han først AAU-mesterskapet på 400 meter, og tangerte senere den gjeldende verdensrekorden på 44,9.

Under OL 1964 i Tokyo lå han lenge på femteplass i finalen på 400 meter, men takket være en sterk suttspurt passerte han samtlige konkurrenter og vant gull på tiden 45,1. Sølvmedaljen gikk til Wendell Mottley fra Trinidad og Tobago og bronsemedaljen til polske Andrzej Badeński. Larrabee var også med på å vinne gull på 4 x 400 m stafett sammen med lagkameratene Ollan Cassell, Ulis Williams og Henry Carr. Laget satte verdensrekord i finalen med tiden 3.00,7.

OL-medaljer 
 1964  Tokyo -  Gull i friidrett, 400 meter   USA
 1964  Tokyo -  Gull i friidrett, 4 x 400 m stafett  USA

Referanser

Eksterne lenker 
 

Sprintere fra USA
Olympiske mestere for USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 1964
Deltakere for USA under Sommer-OL 1964
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1964
Personer fra Los Angeles
Personer fra Ventura County i California
Verdensrekordsettere i friidrett
Vincent Matthews

Vincent Edward Matthews (født 16. desember 1947) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver.

I 1960-årene og begynnelsen av 1970-årene tilhørte Matthews verdenseliten på 400 meter, og var en av de fremste rivalene til landsmannen og OL-vinneren Lee Evans.

Under OL 1968 i Mexico by var han med på å vinne gull på 4 × 400 m stafett, sammen med lagkameratene Ron Freeman, Larry James og Lee Evans, foran lagene fra Kenya og Tyskland. Etter lekene ble han borte fra friidretten noen år, men han satset på et comeback til OL 1972 i München. Der vant han gullmedaljen på 400 meter foran landsmennene Wayne Collett og kenyaneren Julius Sang. Den idrettslige prestasjonen ble overskygget av det som hendte under seiersseremonien, da Matthews og Collett under avspillingen av USAs nasjonalsang snakket og spøkte med hverandre. Mange mente at de ville demonstrere for Black Power, som Tommie Smith og John Carlos hadde gjort i 1968, mot diskrimineringen av USAs afroamerikanske befolkning. Begge løperne hevdet at så ikke var tilfelle, men de ble likevel utestengt fra videre deltakelse av Den internasjonale olympiske komité. Dette førte til at USA ikke kunne stille lag på 4 × 400 m stafett.

OL-medaljer 
  1968  Mexico by -  Gull i friidrett, 4 × 400 m stafett menn  USA
  1972  München -  Gull i friidrett, 400 meter menn  USA

Referanser

Eksterne lenker 
 

Sprintere fra USA
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1968
Deltakere for USA under Sommer-OL 1968
Medaljevinnere under Sommer-OL 1972
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1972
Deltakere for USA under Sommer-OL 1972
Olympiske mestere for USA
Personer fra New York City
Det første bulgarske riket

Det første bulgarske riket var en bulgarsk stat i middelalderen som ble oppretta i 681 i områdene nær Donaudeltaet og som tok slutt i 1018 da det ble innlemma i Det bysantiske riket. På sitt største strakk riket seg fra Budapest til Svartehavet, og fra elva Dnepr i dagens Ukraina til Adriaterhavet. Det ble etterfulgt av Det andre bulgarske riket, som ble oppretta i 1185. Rikets offisielle navn var helt siden opprettelsen Bulgaria.

Den såkalte «bulgarske gullalderen» var under tsar Simeon I på slutten av det 9. århundre og starten av det 10. århundre.

Se også
Det storbulgarske rike

Referanser

Bulgarias historie
Etableringer i 681
Stater og territorier etablert i 680-årene
Stater og territorier opphørt i 1018
1018 i Europa
Mihail av Bulgaria

Mihail av Bulgaria (bulgarsk: Михаил) var den eldste sønnen til Simeon den store. Det nøyaktige fødselsåret hans er ukjent, men det er før år 900 e.Kr. Moren hans var Simeons første kone.

Simeon valgte å gi tronen til sin yngre sønn Peter I, kanskje fordi Peter var født av hans andre (og siste) kone. Mihail ble i stedet sendt i kloster. Han følte seg urettferdig behandlet, og ville ta tronen med makt. Da Peter ble krona som keiser i 927 klarte Mihail å flykte fra klosteret og okkuperte en festning i Makedonia. Mange bulgarere støttet ham, men han døde uventet, og tilhengerne hans måtte flykte fra landet.

Referanser

Litteratur
Павлов, Пламен. "Братята на цар Петър и техните заговори", Бунтари и авантюристи в средновековна България (på bulgarsk). Абагар. ISBN 954-427-423-5.

Bulgarias historie