Etruskisk mytologi

Etruskisk mytologi er trosforestillingene hos antikkens etruskere i det sentrale og nordlige Italia. Mange av de etruskiske guddommene som er listet opp under, inngikk også i romersk mytologi etter hvert som etruskerne lot seg assimilere i Romerriket. Deres høyeste guddommer var treenigheten som bestod av Tinia, Uni og Menrva.

Romersk formidling 
I det første århundret f.Kr. var det etruskiske området helt inkorporert i Romerriket, og etter hvert som etruskernes kultur ble assimilert og deres identitet utvannet, fremkom et voldsomt fokus på det overnaturlige. Fuglenes flukt, lyn og torden, offerdyrenes lever, alt ble underlagt nøye observasjon av etruskisk presteskap. Støtt henvises til Skjebnebøkene og det romerne kalte disciplina etrusca (dvs. etruskernes hellige vitenskap). Etruskerne praktiserte menneskeofring, de drepte sine krigsfanger på stedet, og mente at avdøde ville trenge en reserve av menneskeblod for å sikre sin fortsatte eksistens i det hinsidige. Det er uvisst om det utelukkende var slaver som ble ofret i slike sammenhenger. I starten overtok romerne denne praksisen, men erstattet kjapt menneskeblodet med blod fra offerdyr.

Det er kjent at Flavius Stilicho i årene 394-408 under keiser Honorius sørget for å brenne et antall «hedenske verker», deriblant etruskernes «tagetiske bøker» som hadde vært lagret i Apollons tempel på Palatinhøyden. Disse hadde navn etter gutten Tages, sønn av den etruskiske guden Genius og sønnesønn av Tinia. Cicero forteller at en dag da en mann pløyde sin mark, steg en guddommelig skapning opp av plogfuren i et barns skikkelse, men med en gammel manns visdom. Mannen skrek av forferdelse og lucomones, etruskiske prestekonger, kom til og sørget for å skrive ned den hellige kunngjøringen Tages dikterte dem, bevart i de «tagetiske bøker». Straks barnet var ferdig, segnet han død om, og ble oppslukt av marken.<ref>[https://www.jstor.org/stable/1316578 Kristina P. Nielson: Tarchon Etruscus: Alter Aeneas]</ref> 

Den romerske historikeren Titus Livius (59 f.Kr.-17 e.Kr.) kalte etruskerne «de mest religiøse mennesker av alle». Seneca den yngre (4 f.Kr.-65 e.Kr.) skrev i sin Quaestiones Naturales at romerne «tror at fordi skyer støter sammen, slår lynet ned; men etruskerne tror at skyene støter sammen for at lynet skal slå ned. De er overbevist om at disse ting skjer for å si noe om fremtiden.» Etruskerne gikk alltid fra ren observasjon til fortolkning. For dem var ikke verden og kosmos tilfeldig satt sammen, men arrangert av gudene i et system som gjorde det mulig å avsløre fremtiden.

 Kunnskapsgrunnlaget 
Det er nokså klart at etruskisk litteratur må ha vært ganske omfattende. Censorinus omtaler Etrurias annaler, og i den sene romerske republikk og det tidlige keiserdømmet sendte romersk overklasse sine sønner på etruskisk skole som et ledd i utdannelsen. Den må ha omfattet disciplina etrusca, men såpass også av Etrurias historie var bevart i skriftlig form til langt inn i keiserdømmets tid, at keiser Claudius kunne skrive et verk på tyve bind (skriftruller) om den. 

Mer enn 10.000 etruskiske innskrifter er bevart til vår tid, men de fleste av disse er svært korte, de fleste bare enkelte bokstaver, oftest navn på personer. Bare rundt et dusin er lengre enn 25 ord. Det finnes således ingen bevart etruskisk litteratur. Tidlige latinske forfatteres tekster om etruskisk religion kunne ha fylt gapet, men er også gått tapt. Den lengste teksten er fra de siste århundrene f.Kr., hvor en etruskisk offerkalender ble skrevet ned på en linduk. Det dreier seg om en slags liturgisk almanakk, der det for ulike dager i ulike måneder omtales hvilket offer som denne dagen skal utføres til bestemte guder. I tillegg finnes gulltavlene fra Pyrgi, der innskrift forteller om byggingen av et tempel og plassering av et gudebilde. Helligdommen er viet til «Uni-Astarte», noe som kobler Uni (etruskernes versjon av romernes Juno) til den fønikiske fruktbarhetsgudinnen Astarte.

Det som vi vet om etruskisk mytologi, er derfor hovedsakelig fra religiøs billedkunst og tolkning av dennes ikonologi, eksempelvis gudenes attributter. Inskripsjoner har gitt informasjon om guddommens navn.

En moderne diskusjon om etruskisk mytologi vil måtte basere seg på en publikasjon av Praenestine cistae; et par dusin hefter av Corpus Speculorum Etruscorum som har blitt publisert siden 1981 om etruskiske gullspeil.«Corpus of Etruscan Mirrors (Corpus Speculorum Etruscorum)», British Museum Etruskiske mytologiske figurer finnes spesielt i Lexicon Iconographicum Mythologiae Classicae (LIMC), et leksikalsk verk som klassifiserer mytologiske emner fra antikken på flere språk. Etruskiske inskripsjoner har nylig fått en mer offisiell presentasjon av Helmut Rix i Etruskische Texte.Rix, Helmut, red. (1991): Etruskische Texte. ScriptOralia (på etruskisk og tysk). Tübingen: Gunter Narr Verlag. ISBN 3-8233-4240-1. To bind.

 Flere guder 

Det etruskiske trossystem var en iboende polyteisme, det vil si at alle synlige fenomener betraktes som en manifestasjon av himmelske makter, og at makten gis av guddommer som hele tiden handler og fungerer i den menneskelige verden, og kan påvirkes og overtales til å handle til den troendes fordel. Lenge etter at etruskerne var blitt assimilert med romerne, uttalte Seneca den yngre at forskjellen mellom romere og etruskere var at:

Tre emner fremkommer i de omfattende etruskiske kunstmotiver. En del synes å fremstille stedegne guddommer: Catha og Usil, solen; Tivr, månen; Selvans, en skogsgud; Turan, kjærlighetsgudinne; Laran, krigsgud; Leinth, gudinne for døden; Maris; Thalna; Turms; og den øyensynlig svært populære Fufluns, hvis navn er knyttet til byen Populonia, og som kanskje også var populus Romanus, en folkets gud.

De som hersket over denne gudeverden av mindre guddommer, var høyere guder som synes å gjenspeile det indoeuropéiske trossystemet: Tin eller Tinia, himmelen; Uni, hans hustru (den romerske Juno); og Cel, gudinnen for jorden. I tillegg ble greske guder tatt inn i det etruskiske systemet: Aritimi eller Artume (Artemis), Menrva (Minerva) og Pacha (Bacchus). De greske heroer fra Homer opptrer i stor utstrekning i etruskiske kunstmotiver.

Navnene på de etruskiske guddommene over er hovedsakelig hentet fra etruskiske «tospråklige bilder», som er etruskiske bildeforklaringer av mytologiske scener eller motiver. Navn ble funnet på ulike kunstneriske media som vaser og veggmalerier, i tillegg til flere varianter av de samme navnene, noe som gjenspeiler varierende språk og dialekter på ulike steder og tider.

Mange av navnene er dannet ved etruskisk uttale og stavemåte av greske navn. Motivene kan være, og samtidig ikke være, helt greske. Etruskerne knyttet hyppig sine egne temaer til greske myter. Det samme kan sies om stedegne italiske navn som ble gjengitt på etruskisk. Noen navn er likevel helt og holdent etruskiske. Dette emnet er også en vesentlig del av den internasjonale forskningsdebatten om den etruskiske sivilisasjonen.

 Religiøs praksis 

Etruskerne trodde på en intim kontakt med guddommelige. De gjorde intet uten å rådspørre seg med gudene og motta tegn fra dem. Denne religiøse praksisen ble overtatt av romerne. En gud ble kalt for en ais, senere eis, som i flertall er aisar. Hvor disse var en fanu eller luth, en hellig sted, som en favi, en grav eller et tempel. Der kunne etruskerne gjøre en fler, flertall flerchva, «ofring».

Etruskerne trodde at det guddommelige kunne bli avslørt av særskilte seere, der de fremste var Tages, en ånd i et barn skikkelse med en oldings visdom som ved en anledning steg opp fra en plogfure med sine åpenbaringer, og Vegoia, en kvinnefigur.

Rundt mun eller muni, gravene, var man eller mani (latin manes), forfedrenes sjeler. En avdød reiste til underverden som ble kalt for Aita («Hades») og således bli overført til hinthial (bokstavelig «(den som er) nedenunder» eller «hinsides»). En spesiell øvrighetsperson var cechase som overvåket cecha eller rath, de hellige ting. Hver mann hadde egne religiøse plikter som ble uttrykt i en alumnathe eller slecaches, et hellig samfunn. Ingen offentlig hendelse skjedde uten netsvis, haruspex, eller hans tilsvarende kvinnelige utgave, nethsra. De leste ujevnhetene i lever av en ofret sau. Det finnes en modell av en saus lever (se bilde over) som er gjort av bronse, hvis religiøse betydning fortsatt blir diskutert i internasjonale forskningsmiljøer, markert i seksjoner som kanskje er ment å forklare hvilken betydning de ulike delene kunne ha. Spådommer via og gjennom hepatoskopi er en tradisjon som har sin opprinnelse i Midtøsten, spesielt i det området som kalles for Den fruktbare halvmåne.

 Troen på etterlivet 
Etruskernes tro på livet etter døden synes å være preget av innflytelse fra flere andre kulturer. De delte en generell tidlig trosforestilling fra kulturene rundt Middelhavet.
Som egypterne trodde etruskerne på et evig liv, men muligheten for dette var knyttet til begravelsen, behandlingen av den avdødes levninger og ritualene knyttet til disse.

Gravlund og gravsted var i mange tilfeller bedre bygget og utstyrt enn mange bolighus, med rommelige værelser, rike freskomalerier, statuer, gravmøbler og annet utstyr. Av den grunn har de fleste etruskiske graver dessverre blitt plyndret. I graven, spesielt på sarkofagene (eksempler vist nedenfor), ble en representasjon av den døde vist i hans eller hennes beste alder eller glanstid, sannsynlig slik som de avdøde selv ønsket å bli sett og husket. Ettertiden har ingen vanskeligheter med å visualisere etruskernes framtoning. De ønsket at vi skulle se dem smilende, kjærlige og intime med sin slekt og venner, akkurat som vi selv ønsker rundt 2500 år senere.

 Liste over etruskiske guddommer 

 Referanser 

Se også
Etruskerne

 Litteratur 
 Bonfante, Giuliano; Bonfante, Larissa (2002): The Etruscan Language: an Introduction. Manchester: University of Manchester Press. ISBN 0-7190-5540-7.
 Bonnefoy, Yves (1992): Roman and European Mythologies. University of Chicago Press. ISBN 0-226-06455-7. Overs. av Wendy Doniger, Gerald Honigsblum.
 De Grummond; Nancy Thomson (2006): Etruscan Mythology, Sacred History and Legend: An Introduction. University of Pennsylvania Museum of Archaeology. ISBN 1-931707-86-3.
 De Grummond, Nancy Thomson; Simon, Erika, red. (2006): The Religion of the Etruscans. Austin: University of Texas Press. ISBN 0-292-70687-1.
 Dennis, George (1848): The Cities and Cemeteries of Etruria. London: John Murray. Tilgjengelig i Gazetteer til Bill Thayers nettsted.
 Pallottino, M. (1975): The Etruscans. Overs. av Cremina, J (revi. og utv. utg.), Bloomington & London: Indiana University Press. ISBN 0-253-32080-1.
 Richardson, Emeline Hill ([1964] 1976): The Etruscans: Their Art and Civilization. Chicago: University of Chicago Press. ISBN 0-226-71234-6.
 Rykwert, Joseph (1988): The Idea of a Town: the Anthropology of Urban Form in Rome, Italy and the Ancient World. MIT Press. ISBN 0-262-68056-4.
 Swaddling, Judith; Bonfante, Larissa (2006): Etruscan Myths. University of Texas Press. ISBN 0-292-70606-5.
 Wikander, Ola (2009): I døde språks selskap, Oslo: PAX forlag, ISBN 978-82-530-3205-4.

 Eksterne lenker 
 Cicero ([44 f.Kr.] 1923): Cicero on Divination. Loeb Classical Library. XX. Harvard University Press.
 Thayer, William P. (2008): «Cicero on Divination», Lacus Curtius. University of Chicago.
 Cicero ([44 f.Kr.] 2009): «De Divinatione», The Latin Library''.

 
Antikkens Roma