alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Berti Vogts

Hans Hubert «Berti» Vogts (født 30. desember 1946 i Kaarst-Büttgen i Tyskland) er en tysk fotballspiller og -trener. 

Vogts spilte 419 kamper i Bundesliga for Borussia Mönchengladbach

Karriere som spiller 
Vogts spilte for den lokale klubben VfR Büttgen fra han var sju år gammel til 1965, da han gikk til Borussia Mönchengladbach. Den hardtarbeidende høyrebacken fikk tilnavnet «Der Terrier» (terrieren). Han var en av hovedmennene bak Borussias suksesser i 1970-årene, da klubben vant Bundesliga fem ganger, den tyske cupen én gang og UEFA-cupen to ganger. Vogts ble værende i Borussia Mönchengladbach resten av karrieren som spiller.
Han spilte også på  som vant VM i fotball 1974.

Klubber Vogts har spilt for 
 VfR Büttgen (1954–1965)
 Borussia Mönchengladbach (1965–1979)
419 bundesligakamper, 33 mål
64 europacupkamper, 8 mål
 Tysklands A-landslag
96 A-landskamper, 1 mål (20 kamper som kaptein)

Karriere som trener 
Han trente det tyske ungdomslandslaget frem til 1990, og fungerte som assistenttrener for det tyske A-landslaget fra 1986. I 1990 ble han forfremmet til forbundskaptein, og ledet Tyskland til EM-gull i 1996 før han sluttet i 1998. I august 2001 ble han trener for . 

Etter et halvt år i Kuwait sa Vogts opp for å bli trener for . Resultatene uteble, og Vogts måtte tåle mye kritikk i pressen. I november 2004 sluttet Vogts i jobben. Etter ett år i Nigeria signerte han kontrakten med landslaget i Aserbajdsjan inntil 2009.

Klubber/lag Vogts har trent 
 1979–1990 Ungdomstrener i det tyske fotballforbundet
 1986–1990 Assistenttrener for Tysklands A-landslag
 1990–1998 Hovedtrener for Tysklands A-landslag
 9. november 2000 – 21. mai 2001 Sjefstrener for Bayer Leverkusen
 12. august 2001 – 28. februar 2002 Landslagstrener for Kuwait
 1. mars 2002 – 1. november 2004 Landslagstrener for Skottland
 1. mars 2007 – 20. februar 2008 Landslagstrener for Nigeria
 siden 4. april 2008 Landslagstrener for Aserbajdsjan

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  Leverkusen who's who

Tyske fotballspillere
Tyske fotballtrenere
Spillere i Fotball-VM 1970
Spillere i Fotball-EM 1972
Spillere i Fotball-VM 1974
Spillere i Fotball-EM 1976
Spillere i Fotball-VM 1978
Trenere i Fotball-EM 1992
Trenere i Fotball-VM 1994
Trenere i Fotball-EM 1996
Trenere i Fotball-VM 1998
Fotballspillere for Borussia VfL 1900 Mönchengladbach
Fotballtrenere for Bayer 04 Leverkusen
Trenere for Tysklands herrelandslag i fotball
Trenere for Kuwaits herrelandslag i fotball
Trenere for skotske fotballandslag
Trenere for Nigerias herrelandslag i fotball
Trenere for Aserbajdsjans herrelandslag i fotball
Verdensmestere i fotball
Europamestere i fotball
Personer fra Rhein-Kreis Neuss
Solflekk

En solflekk er et temporært fenomen på solens synlige overflate (fotosfæren) som innenfor det synlige spektrum opptrer som mørkere enn områdene omkring. En solflekk er et område med redusert overflatetemperatur og to magnetiske poler. Den oppstår ved at konveksjon hemmes av intens magnetisk aktivitet på en måte som ligner en virvelstrømbremse. Solflekkene har temperaturer på 3000-4500 K (2727–4227 °C), mot 5778 K (5 505 °C) i områdene omkring. Dette gjør flekkene klart mørkere; de ville likevel være lysere enn en lysbue hvis vi observerte dem isolert fra sine omgivelser. 

Solflekkene ekspanderer og trekker seg sammen mens de beveger seg over solens overflate. De kan bli 80 000 km i diameter, og de største er synlige fra jorden uten teleskop. De kan også bevege seg med relative hastigheter på noen få hundre meter per sekund når de først er oppstått.

Området rundt solflekken kalles fakula. Fakula har høyere temperatur enn både solflekken og omgivelsene rundt. Det veier mer enn nok opp for mindre stråling fra selve flekken, og det er dette som gjør at solstrålingen øker i styrke med antall solflekker.

Solflekkintensiteten varierer og er på sitt høyeste hvert ellevte år. Solflekkaktiviteten påvirker nordlyset, som vil ha en tilsvarende økning i aktivitet.

Referanser 

Solfenomener
Artikler i astronomiprosjektet
Tasmania

Tasmania (forkortet TAS, på engelsk ofte kalt Tassie) er en øy og en delstat i Australia. Den ligger 240 kilometer sør for den østre delen av kontinentet, adskilt av Bass-stredet. Delstaten Tasmania omfatter øya Tasmania, som er verdens 26. største øy, samt 334 omkringliggende øyer. Delstaten har 507 626 innbyggere (per juni 2010), hvorav nesten halvparten er bosatt i Hobart og nærliggende områder. Den har et areal på 68 401 km², hvorav hovedøya dekker 62 409 km².

Tasmania blir markedsført som nature state, som oversatt blir «naturlig delstat», eller også «naturlig tilstand», som «øya for inspirasjon», og A World Apart, Not A World Away (En annen verden, ikke all verden unna), med henvisning til delstatens store og relativt urørte naturomgivelser. Nesten 37 % av Tasmania består av reservater, nasjonalparker og verdensarvsteder. Øya er 364 km lang fra det nordligste til sørligste punktet, og 306 km fra øst til vest. 36 % av Tasmania er i dag naturreservat. Den største byen i Tasmania er Hobart, som også er hovedstaden.

Historie 

De første menneskene kom til Tasmania mellom 29 000 og 14 000 år siden. Lenge var de tasmanske aboriginene de som levde lengst sør i verden. Det er funnet hulemaleri i huler i det sørvestlige Tasmania som er datert til å være 14 000 år gamle. 

Den første europeer som så Tasmania var den nederlandske utforskeren Abel Tasman, som så øya for første gang 24. november 1642. Han ga øya navnet Anthoonij van Diemenslandt etter sin sponsor, guvernøren av Nederlandsk Østindia. Øya ble senere omdøpt til Van Diemens land av britene.

Den første britiske bosetningen ble grunnlagt i 1803, på samme plass som dagens hovedstad Hobart ligger. De første bosetterne var britiske fanger og militære vakter, som hadde i oppgave å utvikle samfunnet på Van Diemens land. Flere andre byer oppstod i løpet av årene med utspring i fengsler, blant annet Port Arthur og Macquarie Harbour.

Tidlig på 1800-tallet ble nesten alle tasmanske aboriginer drept av europeiske bosettere i en konflikt som varte i tiår og har blitt døpt The Black War, eller den svarte krigen.

I 1825 ble Van Diemens land skilt fra kolonien New South Wales og ble en separat britisk koloni. I 1856 skiftet staten navn fra Van Diemens land til Tasmania etter Abel Tasman, i et forsøk på å kvitte seg med Van Diemens lands rykte. Tasmania fikk også sin første grunnlov dette året.

Det siste kolonifengselet ble stengt i 1877, i Port Arthur, og i 1901 ble Tasmania en delstat i den nylig opprettede staten Australia.

Klima 

Den høyeste målte temperaturen på Tasmania er 40,8 °C. Denne temperaturen ble målt i Hobart 4. januar 1976. Den laveste temperaturen noensinne målt på Tasmania er -13 °C. Denne temperaturen ble målt i Shannon 30. juni 1983.

Kjente personer fra Tasmania 
 Sin Nanna, musiker
 Errol Flynn, skuespiller 
 Gream Murphy, danser og koreograf
 Peter Sculthorpe, komponist
 Mary av Danmark, kronprinsesse av Danmark
 Ricky Ponting, cricketspiller
 David Boon, cricketspiller
 Peter Crumpton, filmskaper
 Richie Porte, syklist

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Øyer i Oseania
Stater og territorier etablert i 1825
Europavei 105

Europavei 105, også kalt E105, går mellom Kirkenes i Norge og Jalta på Krim. Lengde 3876 km, herav 15 km i Norge.

Trasé fastlagt av UNECE: Kirkenes - Murmansk - Petrozavodsk - St. Petersburg - Moskva - Orjol -
Kharkiv - Simferopol - Alusjta - Jalta. I Norge skiltes E105 bare fra Hesseng. Etter det gamle nummersystemet fra 1950 gikk E105 mellom Izmit og Izmir i Tyrkia.

E45, E75 og E105 (som alle går i Finnmark) er de eneste europaveier i Norge som går sør for Sverige, Danmark eller Storbritannia.

Knutepunkter

Referanser

Eksterne lenker 

Veier i Troms og Finnmark
Veier i Ukraina
Europaveier i Norge
Europaveier i Russland
Europavei 105
Zamboanga Sibugay

Zamboanga Sibugay er en filippinsk provins i regionen Zamboangahalvøya i landsdelen Mindanao. Provinssetet er i Ipil. Provinsen Zamboanga Sibugay deler provinsen Zamboanga del Sur i en vestlig og en østlig del. I nord ligger Zamboanga del Norte.

Politisk inndeling 
Zamboanga Sibugay er delt i 16 "municipalities" (landkommuner).

Landkommuner (municipalities)

Eksterne lenker 
 

Mindanao
 
Filippinske provinser
Stater og territorier etablert i 2001
2001 i Asia
2000-årene på Filippinene
Norsk avtalerett

Norsk avtalerett er de regler som utgjør avtaleretten i norsk rett. Norsk avtalerett er bygget på romerretten, og er derfor veldig lik annen europeisk rett og nær identisk annen nordisk avtalerett. Både FN og EU har utformet regler for avtalerett som anses som norsk avtalerett. Med økt internasjonalisering er det en merkbar trend mot globalisering av avtaleretten. 
Norsk avtalerett bygger på noen grunnleggende prinsipper som vi blant annet finner i Kristian 5.s Norske Lov (NL) 5-1-1 og 5-1-2. Disse prinsippene er:

 Avtaler skal holdes
 Formfrihet
 Avtalefrihet

Avtaler skal holdes

En avtale er en avtale, så partene kan ikke bare trekke seg fra en avtale. Avtalen skal gjennomføres etter hva partene har blitt enige om. Prinsippet blir omtalt som «pacta sunt servanda». Hver av partene kan få hjelp av myndighetene til å gjennomføre avtalen med tvang (tvangsfullbyrdelse) dersom motparten ikke holder hva han/hun lovet. Det finnes visse begrensninger i dette prinsippet. Blant annet plikter man ikke å oppfylle en avtale som strider mot lov eller «ærbarhet». Det siste innebærer at man ikke kan tvinges til å gjennomføre noe som er direkte umoralsk, eller som er et for stort inngrep i den personlige frihet.

Formfrihet

En avtale kan inngås på hvilken form man vil: Skriftlig, muntlig, eller hva partene måtte ønske. Det er selvfølgelig lettest å bevise hva avtalen faktisk går ut på hvis man har en skriftlig avtale.

Avtalefrihet

Man kan inngå avtale om hva man vil og med hvem man vil, så lenge det ikke kommer i strid med andre viktige hensyn i et samfunn.
En avtale om å gjøre noe kriminelt binder ingen. Slik er det også med avtaler som i for stor grad binder den personlige friheten.

Eksterne lenker
 Avtaleloven fra Lovdata

Avtalerett
Norsk privatrett
Brahman

Brahman er et sentralt begrep innen hinduismen og indisk filosofi. Brahman er «verdenssjelen» – det store verdensaltet, den guddommelige virkeligheten, «Gud finnes i alt» – som menneskets sjel, atman, forsøker å gå inn i.  Begrepet er særlig viktig i Vedanta-filosofien, og hinduistiske slekter som kommer derfra.  Upanishadene, som er de eldste tekstene innen Vedanta, beskriver Brahman på ulike måter.  Det er evig, endeløst og grenseløst, og er den urolige kilden for alt i universet.  Brahman er årsaken til verden og alle skapninger.  Det fins i alt og over alt, og er det innerste jeget for alle vesener. 
 

Hinduisme
Mandal sykehus

Mandal sykehus var et sykehus i Mandal i Vest-Agder. Sykehuset ble vedtatt bygget i 1877, og sommeren 1878 startet arbeidet på tomten. Mandal sykehus sto ferdig og ble tatt i bruk 9. oktober 1879. Sykehuset ble bygget på «Lille Simons Bakke». Sykehuset ble finansiert ved bevilgninger fra brennevinsbolaget, totalt kr. 20 612,-. I denne summen var materialer, arbeidslønn og inventar med 12 senger inkludert. Byggmester Carl Weyergang reiste sykehuset. Han bygget også blant annet lord Salvesens hytte i Åseral samt sommerboligen på Risøbank.

Det første styret for sykehuset ble valgt av formannskapet og representantskapet i Mandal for tre år og bestod av doktor Johan Jørgen Broch Hagemann, hotellvert Laurits Olsen og kjøpmann Fred. E. Reymert. Telegrafist Hansen var sykehusets første kasserer. Verken styret eller kassereren fikk betalt for arbeidet.

I 1955 ble nytt hovedbygg reist av Mandal kommune. Straks dette var ferdig ble alle sykehus i Vest-Agder overført til Vest-Agder Sykehuslag. Siden ble dette da en del av Vest-Agder fylkeskommune. Sykehuset ble i 2001 og 2002 bygget om og kraftig modernisert både i operasjonsavdelingen, røntgen/MR og generell bygningsmessig standardheving med blant annet nye ventilasjonsanlegg. Etter sykehusreformen ble Mandal sykehus en del av Sørlandet sykehus HF (SSHF), som igjen var en del av Helse Sør RHF (senere Helse Sør-Øst RHF), og som et ledd i omorganisering ble sykehusets navn i 2003 endret til «Sørlandet sykehus Mandal». Ansvaret for sykehusdriften ble da samtidig flyttet fra Vest-Agder fylkeskommune til staten. Selve sykehusfunksjonene, operasjon, dagkirurgi, sengepost, poliklinikk, laboratorie, og andre støttefunksjoner, ble avviklet i 2005, med overføring av disse funksjonene til de andre sykehusene i helseforetaket. Sykehuset ble i 2006 bygget om til pasienthotell og drev med rehabilitering av hjerte-, lunge- og overvektpasienter. Dette tilbudet ble flyttet til Sørlandet sykehus Kristiansand sommeren 2008. Årsaken var at finansieringen av tiltaket ble lagt om og derfor lot det seg ikke å fortsette denne driften.

Det ble i januar 2009 innledet forhandlinger om salg av sykehuset til Mandal kommune. Samtidig startet planlegging av ombygging for å flytte inn distriktspsykiatrisk senter (DPS) inn i deler av sykehuset. Forhandlingsresultatet om salg av sykehuset til kommunen forelå i oktober 2010, hvor salgsummen var avtalt til kr. 27,5 mill. Mandal sykehus ble deretter overtatt av Mandal kommune 1. februar 2011. Etter salget leier Sørlandet sykehus HF ca. 1500 m3 av det tidligere sykehuset, hvor det drives DPS, barne- og ungdomspsykiatrisk poliklinikk, avdeling for barn og unges psykiske helse, ruspoliklinikk, røntgen og MR, ambulansesentral og blodgivertapping.
 
Det var i 2004 125 år siden sykehuset ble tatt i bruk, og i denne forbindelse ble jubileumsboken 125 år på Lille Simons bakke gitt ut.

Eksterne lenker 
 

Helse- og sosialtjenester i Agder
Sykehus i Norge
Kulturminner i Lindesnes
Byggverk i Lindesnes
Helse Sør-Øst
SUS

SUS eller sus kan sikte til: 

 Samveldet av uavhengige stater
 Single UNIX Specification
 Skånes universitetssjukhus
 Stavanger universitetssjukehus
 Svin og griser
Laurentius av Canterbury

Laurentius (død 3. februar 619 i Canterbury) var andre erkebiskop av Canterbury.

Liv og virke

Bakgrunn, misjonær
Han ankom til Thanet i kongedømmet Kent (dagens Kent i England) i 597, sammen med Augustin av Canterbury og andre misjonærer. Etter at kong Æthelbert av Kent hadde latt seg døpe ble han sendt tilbake til Roma med bud til pave Gregor den store, og vendte tilbake våren 601 med palliet, tegnet på erkebispeverdighet, til Augustin.

Erkebiskop 
Etter at Augustin døde i 604 eller 605 ble Laurentius valgt til hans etterfølger. I hans tid som erkebiskop døde Aethelbert (616, og hans sønn Eadbald vendte tilbake til den gamle troen. 

Flere av misjonærene forlot da De britiske øyer, og i følge Den angelsaksiske krønike ønsket også Laurentius selv å vende tilbake til Roma. Krøniken forteller videre at han hadde en visjon av apostelen Peter, som irettesatte og pisket ham, og at han deretter bestemte seg for å bli. Merker etter denne piskingen skal ha vært synlige, og da han viste dem til Eadbald lot kongen seg omvende. 

Han ble gravlagt i kirken til Peter og Paulus' kloster utenfor Canterbury, senere gitt navnet St. Augustins kloster.

Referanser 

Katolske erkebiskoper av Canterbury
Romerske helgener
Engelske helgener
Katolske misjonærer
Italienske misjonærer
Misjonærer i Storbritannia
Fødsler på 500-tallet
Max Reinhardt

Max Reinhardt (født 9. september 1873 i Baden bei Wien, død 30. oktober 1943 i New York; egentlig Maximilian Goldmann) var en tysk-østerriksk regissør og teatermann. Han var en dominerende kraft i det tyske teaterliv fra ca. 1900 til 1933, og ledet blant annet Deutsches Theater Berlin, som han reorganiserte sammen med Maximilian Harden, og Theater in der Josephstadt i Wien.

Liv og virke

Bakgrunn 
Max Reinhardt foreldre var den opprinnelig ungarske jødiske småhandleren Wilhelm  som opprinnelig hadde etternavnet Goldmann, og hans hustru Rosa (fødd Wengraf). I 1904 ble etternavnet på hele familien endret fra Goldmann til Reinhardt. Max Reinhardt var gift med skuespillerinnen Helen Thimig, og er far til regissøren Gottfried Reinhardt.

Teaterregissør
Max Reinhardt var en av sin tids ledende teaterregissører i Tyskland og Østerrike og influerte mange europeiske skuespillere og regissører. I år 1903 forlot han scenen for å utelukkende vie seg til regi. Årene 1905-20 og 1924-33 var han i Berlin leder av Deutsches Theater, og 1919-24 for Grosses Schauspielhaus.

Fra 1920 ledet han festspillene i Salzburg, og i 1924 tok han i Wien ledelsen for Theater in der Josefstadt. Dessuten arbeidet han med mindre scener - hans i 1906 åpnede Kammerspiele i Berlin ble meget populære - og foretok tallrike gjestespill, og besøkte gjentatte ganger Sverige, dels med eget ensemble, dels som gjesteregissør.

Reinhardt eide og ledet en rekke teatre, som imidlertid ble konfiskert av Reichskulturkammer da nazistene var kommet til makten i Tyskland i 1933. Han flyttet da til Wien. Etter Anschluss i 1938 flyktet han til USA, der han fortsatte sin virksomhet innen teateret.

På Reinhardts scener ble det utviklet en ensemblekunst av ypperste slag, og hva gjelder utnyttelsen av de nye teatertekniske muligheter var han banebrytende. Han hadde sans for spillplassen som bilde og var enestående som instruktør av massescener.

Foruten noen stumfilmer regisserte Reinhardt kun en film: En midsommernattsdrøm i 1935.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  http://www.dhm.de/lemo/html/biografien/ReinhardtMax/
  http://www.aeiou.at/aeiou.encyclop.r/r425605.htm

Personer fra Bezirk Baden
Østerrikere
Tyske regissører
Migranter fra Nazi-Tyskland til USA
Teaterfolk
Kirkelandet kirke

Kirkelandet kirke er en kirke i Kristiansund, reist i 1964. Kirken ligger ved Langveien på øya Kirkelandet. Den er en del av Den norske kirke og er prostikirke i Ytre Nordmøre prosti i Møre bispedømme.
 
Den tidligere kirken brant etter tysk bombing i 1940.

Bygningen
Kirken regnes som det første virkelige moderne kirkebygg i Norge. Arkitekt Odd Østbye har gitt bygget en form som bryter totalt med tradisjonell kirkearkitektur. Den arkitektoniske idéen bak Kirkelandet kirke er «Bergkrystall i roser», dvs. at kirken skal skinne som en lysende krystall blant rosene i vestskråningen.

Kirkelandet kirke står på Riksantikvarens liste over verneverdige kirker i nasjonal klasse.

Interiør

Kunstneren Gunnar S. Gundersen har stått for den innvendige dekorasjonen, blant annet glassmaleriet som bidrar til den spesielle belysningen bak altertavlen. Alterstaker og alterkalk fra 1964 er designet av Grete Prytz Kittelsen og produsert av J. Tostrup i sterlingsølv. 
 
Kirken ble nominert som Møre og Romsdals bidrag til Århundrets byggverk 1905–2005, en kåring i regi av bladet Byggeindustrien.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 
 Kristiansund menighet
 Hildegaard Meese: Alterutsmykkingene i Kirkelandet kirke og Kvernes sine to kirker (Nordmøre museum)

Kirker i Kristiansund
Kirker i Ytre Nordmøre prosti
Norske kirker fra 1964
Kulturminner i Kristiansund
Odd Østbye
Kirkebranner i Norge
Harrongs Cowboy Komikk

Harrongs Cowboy Komikk var en norsk tegneserie som ble utgitt fra 1953 til 1956. Heftet ble utgitt i stort sjekkhefteformat, som var noe større enn serier som Præriebladet, Vill Vest og Jukan.

Serien ble tegnet, redigert og utgitt av Odd Harrong, som på 1950-tallet var den dominerende tegneren innen humorserier i Norge. I 1952-1953 ga han ut bladet Harrongs Komikk, som kan sies å være forgjengeren til Harrongs Cowboy Komikk. Dette bladet hadde format rundt A4 og her ble flere av hans seriefigurer som «Knokkelmannen» og «Den usynlige mann» presentert. Disse hadde han tidligere fått publisert i forskjellige tidsskrifter, men ville nå satse på egen produksjon.

Referanser 

Norske tegneserier
Introduksjoner i 1952
1952 i Norge
Musiker

En musiker er en person som fremfører, komponerer eller koordinerer musikk.  Musikere kan deles inn i hvordan de forholder seg til musikken:

 Sangere – også kalt vokalister – bruker stemmen sin.
 Instrumentalister spiller et musikkinstrument.
 Komponister og låtskrivere lager musikken (og skriver den ned).
 Dirigenter koordinerer et større antall musikere, for eksempel et sangkor eller et orkester.

Eksterne lenker  
 Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av musiker
Valle sokn

«Valle» har også andre betydninger.

Valle er et sokn i tidligere Sør-Audnedal prestegjeld,  Mandal prosti i Agder og Telemark bispedømme. Fra 1837 til 1843 var Valle en del av Audnedal formannskapsdistrikt. I 1844 dannet Valle og Spangereid sammen Sør-Audnedal kommune. Valle sokn var selvstendig kommune fra 1897 til 1964. Kommunen hadde navnet Sør-Audnedal (Audnedal ble opprinnelig skrevet Undal). Valle er nå en del av Lindesnes kommune.

Det forekommer ofte navneforvekslinger mellom Valle sokn i Audnedal i Vest-Agder og Valle sokn i Setesdal i Aust-Agder.

Kjente personer 
Peder Claussøn Friis (1545–1614) var sogneprest i Valle fra 1566 til sin død. Han er kjent for sin interesse for geografi og historie. Han skrev boken «Norriges oc Omliggende Øers sandfærdige Besschriffuelse». Boken ble utgitt først 18 år etter hans død, i 1632. Videre var han den første som oversatte Snorres kongesaga til norsk: «Norske kongers Chronica». Den ble utgitt i 1633. 

Det er reist en statue av Peder Claussøn Friis ved Valle prestegård. Den er laget av Gustav Vigeland (1869–1943), som hadde sine ungdomsår på gården Mjunebrokka på Vigeland i Valle (nå Lindesnes) kommune. 

Agder og Telemark bispedømme
Lindesnes' historie
Religion i Agder
Kanselli

Et kanselli (fra latin cancellaria, cancer, «gitter», «skranke») betegner en organisasjons eller statens sentraladministrasjon. Et kanselli var opprinnelig et embetsrom avdelt med en skranke som rommet fikk navn etter. I middelalderen var det kanslerens kontor, der skrivere sørget for at kongens eller regjeringens dekreter ble skrevet og sendt ut.

Betegnelsen «kanselli» forkommer bare en eneste gang i norske middelalderkilder - i 1314 - og da om kanslerens embete, ikke om hans kontor. Men Hirdskråen beskriver kanslerens oppgaver: Oppbevaring av kongens segl, oppsetting av brev etter kongens diktat, og korrekturlesing av dem før beseglingen. I kanselliet ble  fortegnelsen over kongens eiendommer og landskylden oppgradert. 

Fra rundt 1150 var det en økende bruk av skrift i den norske kongens regjeringsvirksomhet. Akershusregistret av 1622Akershusregisteret av 1622 omtaler kongebrev fra Inge Krokrygg, Magnus Erlingsson og kong Sverre. Rundt 1265 ble Håkon Håkonssons saga i stor grad satt sammen av stoff funnet i arkivene i den kongelige skrivestuen i Bergen. Etter 1280 økte antall bevarte kongebrev sterkt, og fra Magnussønnenes tid (Øystein Magnusson, Sigurd Magnusson og Olav Magnusson) kjennes rundt tretti navngitte skrivere av kongebrev, omtalt som «klerk» eller «notarius». De ble lønnet av sportler av brevene, og kunne avansere til høyre embeter. Tre av Magnussønnenes skrivere ble senere lagmenn, den ene fehirde. Skriverne fulgte med kongen på reise, men det fantes et mer stasjonært kontor, først i Bergen, fra Håkon Vs tid ved Mariakirken i Oslo.

Så sent som i 1300 hadde Norges kansler likevel bare et par skrivere ansatt. I middelalderen var kanselliet på reisefot med kongen.

I geistligheten fant kongen medarbeidere som var bundet av samme tjenesteplikt som hirdens «håndgangne menn», jfr Kongespeilets ord om at geistligheten opp til og med biskopene skyldte kongen sin tjeneste når han trengte den. Håkon IV og Magnus Lagabøte oppsøkte tiggermunkenes klostre for hjelpere; men under Magnussønnene trådte fransiskanere og dominikanere i bakgrunnen til fordel for bispekirkenes korbrødre. Prosten ved Apostelkirken i Bergen ble kongens sendemann og medlem av kongens råd; og to av Apostelkirkens korbrødre ble kanslere, først Bård Serksson under Eirik Magnusson, Åke under Håkon V. Åke kansler ble prost ved Oslos Mariakirke, som fra 1314 ble å regne som kanselliets sentrum. Muligvis ble det opprettet skole for klerker ved Mariakirken alt i Håkon Vs tid.

I Danmark-Norge var det kanselliet som ble innført med eneveldet i 1660, delt i det danske kanselli med ansvar for danske og norske innenrikssaker, og det tyske kanselli med ansvar for utenrikssaker og saker angående kongens tyske hertugdømmer Schleswig og Holstein.

I den katolske kirke opprettet pave Pius II kanselliet i 1463 og satte abbreviatorer til å skrive sine pavebrev.

Referater 

Offentlig forvaltning