Ytre Hebridene

Ytre Hebridene (skotsk gælisk: Na h-Eileanan Siar eller Na h-Eileanan an Iar, engelsk: Western Isles / Outer Hebrides), skotsk: Waster Isles) er en øygruppe utenfor Skottlands vestkyst, og en av Skottlands regioner og et stattholderskap. De er del av øygruppen Hebridene, som også består av Indre Hebridene. Administrasjonssenteret er Stornoway (Steòrnabhagh). Unikt blant de skotske regionene er det det gæliske navnet som er hovedform. Skotsk gælisk er det dominerende talespråket, selv om engelsktalende på noen få områder utgjør et flertall.

Øyene utgjør del av øygruppen til Hebridene, adskilt fra det skotske fastlandet og fra Indre Hebridene havområdene Minchsjøen, Little Minch, og Hebridesjøen. Det meste av øyene har en berggrunn dannet av eldgamle metamorfe bergarter, og klimaet er mildt og maritimt. De 15 bebodde øyene har en total befolkning på 26 830 personer og det er mer enn 50 vesentlige øyer som er ubebodde. Avstanden fra Barra Head til det mest nordlige punktet med Lewis, det vil si Butt of Lewis, er omtrentlig 210 km.

Det er mange viktige forhistoriske strukturer på Ytre Hebridene, mange som er eldre enn de første skriftlige referanser til øyene av gresk og romerske skribenter.  Hebridene ble en del av det norrøne kongeriket Suðreyjar, som besto av to deler, Sodor og Norðr, det vil si nordøyene og sørøyene. Det ble hetende kongedømmet Mann og Øyene og varte i rundt 400 år, fram til overherredømmet over Ytre Hebridene ble overført til kongeriket Skottland med Perthtraktaten i 1266. Kontrollen over øyene ble deretter holdt av klanhøvdinger, hvor de fremst var klanene MacLeod, MacDonald, Mackenzie og MacNeil. Highland Clearance eller utrenskningen av Høylandet på 1800-tallet hadde en ødeleggende effekt på mange samfunn, og det er kun i de siste årene at befolkningstallet opphørt å gå tilbake. Mye av landet er nå under lokal kontroll, og kommersiell aktivitet er basert på turisme, landbruk, fiske, håndverk og veving. 

Transport over havet er viktig og avgjørende og et mangfold av fergetjenester betjener trafikken mellom øyene og det skotske fastlandet. Moderne navigasjonssystemer har nå minimalisert risikoen, men i tidligere tider var det mange skip som gikk grunnet havet i storm. Religion, musikk og sport er viktige aspekter av den lokale kulturen, og det er tallrike utpekte verneområder for å beskytte naturmiljøet.

Befolkning 
Øyas totale befolkning var 26 502 ved folketellingen i 2001, og tallmaterialet for 2011 var 27 684. I løpet av den samme perioden vokste den skotske øybefolkningen som helhet med 4 prosent til 103 702. Den største bosetningen på Ytre Hebridene er Stornoway on Lewis, som har en befolkning på rundt 8 100 personer.

Beregningen for befolkningstallet for 2019 var 26 720, i henhold til en rapport fra Comhairle nan Eilean Siar som la til at «befolkningen på Ytre Hebridene er aldrende» og at «unge voksne [...] forlater øyene for å skaffe seg utdannelse eller for sysselsetting.» Av den totale befolkningen, er det 6 953 personer som bor i « Stornoway-bosetningen Laxdale (Lacasdal), Sandwick (Sanndabhaig) og Newmarket» med balansen fordelt på 280 bydistrikt.

Ubebodde øyer 

Det er mer enn femti ubebodde øyer større enn 40 hektar eller 0,4 km2 i Ytre Hebridene, inkludert Berra Isles, Flannan Isles, Monach Islands, Shiant Islands og øyene i Loch Ròg. Til felles med de andre fremste øykjedene i Skottland, mange av de mer fjerne øyene ble forlatt i løpet av 1800- og 1900-tallet, i en del tilfeller etter å ha vært kontinuerlig bebodd siden forhistorisk tid. Mer enn 35 av slike øyer har blitt identifisert i Ytre Hebridene alene. Eksempelvis på Barra Head har Historic Scotland identifisert 83 arkeologiske steder på øya, de fleste fra før middelalderen. På 1700-tallet var befolkningen på over femti, men den siste innfødte øybeboeren hadde forlatt øya ved 1931. Øya ble fullstendig ubebodd ved 1980 med automatisering av fyrtårnet.

En del av de mindre øyene har fortsatt bidratt til moderne kultur. «Mingulay Boat Song», selv om den handler stemningsfullt om øylivet, ble den skrevet etter at øya ble forlatt i 1938. Taransay var vert for TV-programmetCastaway 2000 fra BBC. Andre har spilt en rolle i skotsk historie. Den 4. mai 1746 skjulte «bonnie prince» Charles Edward Stuart seg på Eilean Liubhaird med en del av sine menn i fire dager mens skip fra den britiske marine patruljerte havet utenfor.

Mindre øyer, holmer og skjær og andre øygrupper krydrer Atlanterhavet rundt hovedøyene. En del er ikke geologisk en del av Ytre Hebridene, men er administrativt og i de fleste tilfeller kulturelt del av Comhairle nan Eilean Siar. 73 km vest for Lewis ligger St. Kilda, nå ubebodd med unntak av en liten militær base. En tilsvarende avstand nord for Lewis er North Rona og Sula Sgeir, to små og avsidesliggende øyer. Mens Rona faktisk hadde en liten befolkning som dyrket korn og hadde kyr, er Sula Sgeir er en ugjestmild steinknaus. Tusenvis av havsuler hekker her, og etter spesiell ordning blir noen av fugleungene deres, kjent som gugas, høstet årlig av menn fra Ness, den nordligste delen av Lewis. Statusen til Rockall, som ligger 367 km vest for North Uist og som vedtaket Island of Rockall Act av 1972 besluttet å være en del av de vestlige øyene, er fortsatt et spørsmål om internasjonal tvist.

Forhistoriske funnsteder 

Hebridene ble opprinnelig bosatt av steinaldermennesker i den mesolittiske tidsalder, og har et mangfold av forhistoriske funnsteder. Eilean Dòmhnuill i innsjøen Loch Olabhat på North Uist ble konstruert en gang mellom 3200–2800 f.Kr. og kan være Skottlands eldste crannóg (en form for hus på en kunstig øy).  Callanish-steinene, datert fra rundt 2900 f.Kr., er det flotteste eksempelet på en steinsirkel i Skottland: de 13 primære monolitter på mellom én og fem meter høye og danner en sirkel på rundt 13 meter. Cladh Hallan på South Uist er det eneste stedet i Storbritannia hvor det har blitt avdekket forhistoriske mumier, og de imponerende ruinene av Dun Carloway broch på Lewis er begge datert fra jernalderen.

Etymologi 

Den eldste skriftlige referansen som har overlevd og som er knyttet til øyene ble gjort av Plinius den eldre i hans verk Naturalis Historia fra rundt år 77 e.Kr., hvor han sa at det var 30 Hebudes, og gjorde en adskilt referanse til Dumna, som etymologen W.J. Watson konkludert i 1926 er utvetydig Hebridene. Klaudios Ptolemaios, som skrev omtrent 80 år senere, en gang rundt 140-150 e.Kr., trakk veksler på tidligere skipsekspedisjoner til den romerske hærføreren Gnaeus Julius Agricola som også skilte mellom Ebudes, som han skrev det var kun fem av (og således muligens mente Indre Hebridene) og Dumna. Dumna er beslektet med tidlige keltiske dumnos og betyr «dyphavsøya». Plinius tok antagelig sin informasjon fra Pytheas fra Massalia som besøkte de britiske øyer en gang mellom 322 og 285 f.Kr. Det er mulig at Ptolemaios gjorde det samme da Agricolas informasjon om vestkysten av Skottland var av svak kvalitet. Breeze har også foreslått at Dumna kan være Lewis og Harris, den største øya på Ytre Hebridene, skjønt han slår denne sammen enkelte øya med navnet «Long Island» («Langøya»). Watson (1926) uttalte at betydningen av Ptolemaios’ Eboudai er ukjent og at roten kan være før-keltisk. Murray (1966) mener at Ptolemaios’ Eboudai var opprinnelig avledet fra urnordiske Havbredey i betydningen «øyene i utkanten av havet». Denne tanken er ofte gjentatt, men ingen sikre bevis eller utredning for denne utledningen har blitt framstilt.

Andre eldre skriftlige referanser omfatter Nemed-folkets flukt fra Irland til Domon, som er nevnt i  teksten Lebor Gabála Érenn fra 1100-tallet og et dikt om norrøne Ragnvald II Gudrødsson fra 1200-tallet, som den gang var arving til tronen til kongedømmet Mann og Øyene, og som det er sagt måtte «bryte porten til Magh Domhna». Magh Domhna betyr «sletten Domhna (eller Domon), men den nøyaktige betydningen av teksten er ikke åpenbar.

I irsk mytologi var øyene hjemstedet til «fomorianerne», beskrevet som «store og stygge» og «skipsfolk fra havet». De var pirater, utpresset penger fra kystene av Irland og en av deres høvdinger var Indech mac Dé Domnand, det vil si Indech, sønn av gudinnen Domnu, som hersket over de dype havene.

I moderne gælisk er øyene tidvis omtalt kollektivt som An t-Eilean Fada («Langøya») eller Na h-Eileanan a-Muigh («De ytre øyene»). Innse Gall («øyene med fremmede») er også tidvis hørt, et navn som opprinnelig ble benyttet av skotter på fastlandet da øyene var styrt av norrøne folk.

De enkelte øyer og stedsnavn i Ytre Hebridene har blandet gælisk og norrøn opprinnelse. Ulike gæliske begreper er benyttet gjentatte ganger:

Referanser

Litteratur 
 Armit, Ian (1998): Scotland's Hidden History. Tempus (in association with Historic Scotland). ISBN 0-7486-6067-4
 Ballin Smith, B. & Banks, I. (red.) (2002): In the Shadow of the Brochs, the Iron Age in Scotland. Stroud. Tempus. ISBN 0-7524-2517-X
 Ballin Smith, Beverley; Taylor, Simon; Williams, Gareth (red.) (2007): West Over Sea: Studies in Scandinavian Sea-Borne Expansion and Settlement Before 1300. Leiden. Koninklijke Brill. ISBN 978-90-04-15893-1
 Benvie, Neil (2004): Scotland's Wildlife. London. Aurum Press. ISBN 1-85410-978-2
 Buxton, Ben (1995): Mingulay: An Island and Its People. Edinburgh. Birlinn. ISBN 1-874744-24-6
 Downham, Clare (2007): Viking Kings of Britain and Ireland: The Dynasty of Ívarr to A.D. 1014. Edinburgh. Dunedin Academic Press. ISBN 978-1-903765-89-0
 Gillen, Con (2003): Geology and landscapes of Scotland. Harpenden. Terra Publishing. ISBN 1-903544-09-2
 Gregory, Donald (1881): The History of the Western Highlands and Isles of Scotland 1493–1625. Edinburgh. Birlinn. 2008 nytrykk – opprinnelig utgitt av Thomas D. Morrison. ISBN 1-904607-57-8
 Hanson, William S. (2003): «The Roman Presence: Brief Interludes», i: Edwards, Kevin J. & Ralston, Ian B.M. (red.)  Scotland After the Ice Age: Environment, Archaeology and History, 8000 BC – AD 1000. Edinburgh. Edinburgh University Press.
 Haswell-Smith, Hamish. (2004): The Scottish Islands. Edinburgh. Canongate. ISBN 1-84195-454-3
 Hunter, James (2000): Last of the Free: A History of the Highlands and Islands of Scotland. Edinburgh. Mainstream. ISBN 1-84018-376-4
 Keay, J. & Keay, J. (1994): Collins Encyclopaedia of Scotland. London. HarperCollins. ISBN 0-00-255082-2
 Mac an Tàilleir, Iain (2003): «Ainmean-àite le buidheachas do dh' Iain Mac an Tailleir / Place-names collected by Iain Mac an Tailleir». The Scottish Parliament / Pàrlamaid na h-Alba. Lest 26. august 2012. «A'Chleit – Butt of Lewis» (PDF). «Cabaan – Eyre» (PDF). «Faddoch – Jura» (PDF). «Kallin – Ovie» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) den 16. november 2018. «Pabay – Yoker» (PDF). Arkivert fra originalen (PDF) den 26. mai 2016.
 McKirdy, Alan Gordon, John & Crofts, Roger (2007): Land of Mountain and Flood: The Geology and Landforms of Scotland. Edinburgh. Birlinn. ISBN 978-1-84158-357-0
 Maclean, Charles (1977): Island on the Edge of the World: the Story of St. Kilda. Edinburgh. Canongate. ISBN 0-903937-41-7
 Malhotra, R. (1992): Anthropology of Development: Commemoration Volume in Honour of Professor I.P. Singh. New Delhi. Mittal. ISBN 81-7099-328-8
 Li, Martin (2005): Adventure Guide to Scotland. Hunter Publishing. Retrieved 19 May 2010.
 Miers, Mary (2008): The Western Seaboard: An Illustrated Architectural Guide. The Rutland Press. ISBN 978-1-873190-29-6
 Murray, Sir John & Pullar, Laurence (1910): Bathymetrical Survey of the Fresh-Water Lochs of Scotland, 1897–1909. National Library of Scotland. Edinburgh: Challenger Office. Retrieved 8 March 2018.
 Murray, W.H. (1966): The Hebrides. London. Heinemann.
 Murray, W.H. (1973): The Islands of Western Scotland: the Inner and Outer Hebrides. London. Eyre Methuen. ISBN 0-413-30380-2
 Ross, David (2005): Scotland – History of a Nation. Lomond. ISBN 0-947782-58-3
 Rotary Club of Stornoway (1995): The Outer Hebrides Handbook and Guide. Machynlleth. Kittiwake. ISBN 0-9511003-5-1
 Thompson, Francis (1968): Harris and Lewis, Outer Hebrides. Newton Abbot. David & Charles. ISBN 0-7153-4260-6
 Watson, W.J. (1994): The Celtic Place-Names of Scotland. Edinburgh; Birlinn. ISBN 1-84158-323-5. First published 1926.

Eksterne lenker 
Kart
 

 Stornoway Port Authority
 Comhairle nan Eilean Siar
 2001 Census Results for the Outer Hebrides, folketelling 2001
 MacTV
 Reefnet
 Hebrides.com, nettsted med foto fra eks-Eolas Sam Maynard
 www.visithebrides.com Western Isles Tourist Board
 Virtual Hebrides.com, innhold fra VH, som ble Virtual Scotland.