alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Nordendorf fibula

Nordendorf fibula er alamannersk fibula, en bøyelig dekorert spenne (ligner en sikkerhetsnål) som ble funnet i Nordendorf i nærheten av Augsburg i Bayern, Tyskland. Den er datert til ca. 600–650 e.Kr. Utover spennens kunstneriske og håndverksmessige verdi har den betydning på grunn av en runeinskripsjon som gjør den til en av de svært få kilder som nedtegner sørgermansk trosforestillinger av germansk religion.

Inskripsjon
Inskripsjonen inneholder gudenavnene Wodan (Odin), alamannernes øverste gud, og Donar (Tor), tordenguden, i den følgende inskripsjon i den eldre futharken (runer):

logaþorewodanwigiþonar

Det har blitt fortolket som:

Logaþore Wodan Wigiþonar

Logaþore 
Det synes trolig at logaþore er navnet på en annen gud, og således henleder til en guddommelige triade, men det er ingen opplagt identifikasjon i bevarte kilder i henhold til sørgermansk mytologi som vi kjenner. Logaþore kan da enten være en helt lokal gud, eller noe helt annet. Både Lodur og Loke har dog blitt foreslått, men den etymologiske begrunnelsen er spinkel eller spekulativ

Den tyske forskeren Klaus Düwel har fortolket logaþore som «magiker, trollmann» og har foreslått oversettelsen «Wodan og Donar er magikere/trollmenn», som kan indikere en tidlig kristen beskyttelse mot gamle guder, eller, på den annen side, være en påkalling av gudenes gagnlige eller helsebringende makt av en tilhenger av den gamle tro.

Referanser 

Runologi
Germansk mytologi
DSjK

DSjK 1938 (russisk: ,  – Degtjarjova-Sjpagina Krupnokalibernyj, på engelsk også kalt DShK) er et tungt maskingevær fra Sovjetunionen.

Våpenet er kamret for ammunisjon i kaliber 12,7 x 108 mm. Navnet er fra designeren Vasilij Degtjarjov og Georgij Sjpagin, som forbedret matingen av ammunisjon. Den har fått kallenavnet «Dusjka» (kjære) på grunn av forkortelsen i navnet.

Behovet for et slikt tungt maskingevær meldte seg i 1929, og det første våpenet som var ferdig var Degtjarjov, Krupnokalibernyj, som var ferdig i 1930 og produsert i mindre antall frem til 1935. Den hadde kun et 30 runders trommelmagasin, og treg skuddtakt. Sjpagin utviklet et beltematingsystem til våpenet, og i 1938 ble den nye modellen approbert som DShK 1938.

Den ble brukt mot fly montert med trefot, og fastmontert på kjøretøy og panservogner og som infanterivåpen med to hjul for enkel transport, da med et panserskjold for beskyttelse av skytteren. I 1946 kom en ny modernisert utgave; DSjK 1938/46 eller DSjKM («M» for modernisert). Våpenet ble i tillegg til Sovjet produsert under lisens i flere andre land, som Kina, Pakistan og Romania. De har i senere tid blitt faset ut mot mer moderne våpen, men er fremdeles i bruk, senest i 2004 mot britiske tropper i Al-Amarah i Irak.

Se også 
 Liste over maskingeværer
 Liste over vanlige infanterivåpen fra andre verdenskrig

Eksterne lenker 
 

Mitraljøser
Materiellødeleggelsesrifler
Våpen fra andre verdenskrig
Skytevåpen i kaliber 12,7 mm
Sovjetiske skytevåpen
Eidsfoss kraftverk (Vestfold)

Eidsfoss kraftverk ligger ved Eidsfoss i Hof i Holmestrand kommune i Vestfold og Telemark fylke.

Kraftverket utnytter fallet på 18 meter mellom Bergsvannet og Eikeren.

Installert effekt er 900 kW. Årsproduksjon er 4 GWh.

Det er installert to aggregater. En eldre francis tromme som er tatt ut av bruk, og en nyere kaplanturbin. 

Eidsfoss fikk sin kraftstasjon i 1895. Da denne brant i 1914, ble det bygd en ny i 1915.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
Industrimuseum - Eidsfos verk

Minikraftverk i Vestfold og Telemark
Byggverk i Holmestrand
Drammensvassdraget
Kraftverk etablert i 1903
Kraftverk etablert i 1915
Næringsliv i Holmestrand
Militærhistorie (tidsskrift)

Militærhistorie er et norsk tidsskrift som omhandler militærhistorie.

Innholdet varierer fra artikler om militære hendelser, historiske slag, medaljer, tinnsoldater, anmeldelser av bøker, og annet relatert innen emnet militærhistorie.

Bak tidsskriftet står redaktørene Per Erik Olsen og Heine Wang. Bladet ble utgitt første gang i 2008, og det ble gitt ut tre nummer dette året. Mottagelsen var god og opplaget økte fra 6000 til 7000 trykte eksemplarer i løpet av ett år. Bladet utgis på glanset papir og er rikt illustrert. Tidsskriftet selges på Narvesen og via abonnement.

Eksterne lenker 
 

Militærhistorie
Norske fagblader
Publikasjoner etablert i 2008
Magdeburgs domkirke

Magdeburgs domkirke (tysk: Magdeburger Dom), offisielt Katedralen for helgenene Mauritius og Katharina (tysk: Dom zu Magdeburg St. Mauritius und Katharina) er en protestantisk katedral i Tyskland og den eldste gotiske katedral i landet. Den er den tidligere katedralen for erkebispedømmet Magdeburg i delstaten Sachsen-Anhalt. Den inneholder Otto den stores grav. En av dens kirketårn er 99,25 meter høyt og det andre er 100,98 meter. Totalt sett utgjøre dens høyde til 104 meter, noe som gjør den til en av den til en av de høyeste katedralene i østlige Tyskland. Katedralen er likeledes landemerke for byen Magdeburg. Siden reformasjonen har katedralen vært den evangeliske sogne- og biskopskirken.

Den første kirken på stedet var en klosterkirke som i 937 ble viet til helgenen Mauritius. Klosterkirken ble etter hvert bygget om til en romansk basilika som ble ødelagt i en bybrann 1207. I 1209 ble den gotiske katedralen påbegynt, et arbeid som varte over 300 år – tårnene sto først ferdig i 1520. Til tross for at kirken ved flere anledninger er blitt plyndret inneholder den rike kunstskatter fra antikken til moderne tid.

Referanser

Litteratur 
 Nicola Coldstream (2002): «Medieval Architecture» i: Oxford History of Art, Oxford University Press, ISBN 0-19-284276-5.
 «Der Dom zu Magdeburg», DKV Kunstführer Nr. 415/2, München.
 Buchholz, Ingelore (2001): Magdeburg: Der Stadtführer, Verlag Janos Stekovics, ISBN 3-932863-84-4.
 Sussman, Michael (1997): Der Dom zu Magdeburg, Passau.
 Ullmann, Ernst (1989): Der Magdeburger Dom: ottonische Gründung und staufischer Neubau, Leipzig

Eksterne lenker 

Magdeburg Cathedral hos Magdeburgs offisielle nettsted
Magdeburg Cathedral av Andrew Love
Der Magdeburger Dom
Kirchen und Klöster zu Magdeburg
Magdeburgs turistinformasjon på engelsk

Katedraler i Tyskland
Byggverk i Sachsen-Anhalt
Lutherske kirkebygninger i Tyskland
Tidligere katolske kirker i Tyskland
Krokelvdalen skole

Krokelvdalen skole er en barneskole som ligger i bydelen Kroken i Tromsø kommune.

Se også 
 Skjelnan skole
 Kroken ungdomsskole

Eksterne lenker 
 
 Skolens hjemmeside.

Skoler i Tromsø
Barneskoler i Troms og Finnmark
Rekved

Rekved eller drivved er trevirke som skylles opp på stranden etter å ha drevet rundt ute på havet.

I mindre velstående tider, var slik ved et verdifullt tilskudd til kystboernes beholdning av både fyringsved og byggematerialer. Trevirke som hadde ligget en stund i saltvann, var gjerne mere motstandsdyktig mot råte på grunn av saltinnholdet.

Rekved var i lange tider det eneste brukbare trevirket som fantes på Grønland, der det ble nyttet til gjenstander som ellers ville vært vanskelige å lage, som årer og spanter til båter. Også på Færøyene var rekved svært viktig, og ble hovedsakelig brukt som byggemateriale for bolighus sammen med stein og torv.

Treverk
Karolinene

Karolinene er ei stor øygruppe bestående av vidt spredte øyer i det vestlige Stillehavet, nordøst for Ny-Guinea. Den østlige delen av øyene ligger under Mikronesiaføderasjonen, mens den vestlige delen tilhører Palau. Den største øya er Pohnpei.

Karolinene ble en spansk koloni i 1686, men ble solgt til Tyskland i 1899. I 1914 ble øygruppen erobret av Japan, og da Tyskland ble fratatt sine kolonier ved Versaillesfreden i 1919 ble øygruppen et japansk mandatområde. Under andre verdenskrig tok USA over øygruppen, og delte området i Mikronesia og Palau. Mikronesia fikk selvstendighet i 1986, og Palau i 1994.

Øygrupper i Oseania
Musée Guimet

Musée Guimet (egentlig Musée national des Arts asiatiques-Guimet) er et nå statlig museum i Paris, opprinnelig stiftet og finansiert av forretningsmannen  Émile Guimet i 1889 i Paris. Museet spesialiserer seg på asiatisk kunst. 

Musée Guimet har den største samling av kunstobjekter fra Asia som finnes (2009) utenfor Asia selv. En del av det stammer fra stifteren selv; han foretok en rekke reiser i Orienten. Mellom 1927 og 1938 tilkom meget som ble anskaffet under ekspedisjoner til Sentral-Asia og Kina. Annet er tilkommet på grunn av museumsomlegginger (overføringer fra andre museer) i forbindelse med Verdensutstillingen i Paris i 1937.

Glimt fra museets samlinger

Greco-buddhisisk kunst

Serindisk kunst

Kinesisk kunst

Indisk kunst

Sørøstasiatisk kunst

Litteratur 
 Emile Guimet: «Huit jours aux Indes» i: Le Tour du Monde, nyopplag, Paris, 2007, Phébus, ISBN 978-2-7529-0251-1

Eksterne lenker 
 

Kunstmuseer i Frankrike
Museer i Paris
Sinologiske museer
Japanologi
16. arrondissement i Paris
Etableringer i 1879
Museer etablert i 1870-årene
1870-årene i Frankrike
Egernsund-prammen

Egernsund-prammen ble funnet ved Egernsund i forbindelse med byggingen av en bro mellom Alnor og Egernsund på Sundeved til Sønderborg i øst på Sydjylland, Danmark i 1966. Broen skulle erstatte et meget gammelt fergested over den smale sundet som ledet inn til en innsjø mellom det jyske fastlandet og halvøya Sundeved. Under arbeidet ble rester etter to farkoster oppdaget, en stor stokkebåt fra for ca. 2000 år siden og en stor pram dateres til tidlig middelalder.

Prammen 
Prammen som egentlige kan betegnes som en ferjepram, er 7 meter lang, 2 meter bred og 0,5 meter høy med størst dybde i midten. Konstruksjonen av prammen er på fire langsgående planker festet innbyrdes med trenagler gjennom ti bunnstokker i bunnen som er svakt buet med størst dybde midtskips. Den første bordgangen er loddrett som i L-form med de ytterste bunnbordene, men den andre bordgangen er utfallende. Naglene i prammen uten unntak er av tre, og som feste for bordgangene er bunnstokkene forlenget i L-form i den ene enden oppover i tillegg til ni spanter på hver side.

Ferjeprammen har blitt datert til ca. 1180 e.Kr med margin på 100 år på begge sider. En rekonstruksjon av prammen er bygget på Middelaldercentret ved Nykøbing Falster.

Se også 
 Hedeby 4

Eksterne lenker 
 Skibene, bildet av en rekonstruksjon

Marinarkeologi i Danmark
Vitenskap i 1966
1966 i Danmark
Hedeby 4

Hedeby 4 er en pram som ble funnet og avdekket etter geofysiske undersøkelser ved havneområdet i Hedeby, i Haddebyer Noor i 1997. Vraket er det fjerde som hadde vært funnet ved Hedeby, og deretter blir omtalt som «Wrack IV» eller «Hedeby 4». Det ligger på 2-3 meters dybde under et tykt lag av mudder, og først i 2001 var det mulig for dykkerne å undersøke farkosten etter mudderet var suget vekk. Det viste seg å være en ferjepram av stor størrelse som opprinnelige har vært på ca. 15 meter i lengde og 2,7 meter i bredde som en lang pram av samme type som Egernsund-prammen, men to ganger lengre.

Prammen 
Ifølge en dendrokronologisk datering er eiketreet som prammen er bygget av, felt omkring 1184, og hadde den samme konstruksjon som Egernsund-prammen med en svak buet bunn som går langsom oppover mot begge ender med stakk over vannlinjen. Bunnen består av syv planker med bunnstokker som vekselvis går opp på styrbord og babord side til støtte for hudbordene. Bunnstokkene som er forlenget opp i enden, er L-formet. Prammen fra Hedeby har også to bordganger som den mindre slektningen fra Egernsund i nord.

Den hadde vært brukt som en ferjepram i Slesvigs storhetstid som formidler av vareutvekslingen mellom øst og vest etter havnebyen Hedeby hadde blitt avløst av Slesvig på den andre siden av Slien.

Se også 
 Egernsund-prammen

Eksterne lenker 
 Nyhedsbrev med tegninger av prammene

Arkeologi i Danmark
Vitenskap i 1997
1997 i Danmark
Båter
Arkeologiske artefakter i Tyskland
Josef Andreas Jungmann

Josef Andreas Jungmann (født 16. november 1889 i Sand in Taufers i Syd-Tirol i daværende Østerrike; død 26. januar 1975 i Innsbruck) var en østerriksk jesuitt, liturgiker og konsilsrådgiver.

Liv og virke 

Etter studier i Brixen, Innsbruck, München og Wien ble han presteviet i 1913, og trådte i 1917 inn i jesuittordenen. Fra 1925 foreleste han i pedagogikk, kateketikk og liturgikk ved Leopold-Franzens-Universität Innsbruck. Der ble han i 1930 außerordentlicher professor, i 1934 ordentlicher professor og fra 1956 honorarprofessor i pastoralteologi.

Han støttet den liturgiske bevegelse, tok til orde for lekfolkets mer aktive deltakelse i katolsk liturgi og opplyste liturgihistorien ved sin omfattende historiske forskning. Sælig hans hovedverk Missarum Sollemnia gav viktig innsikt som bidro til å legitimere noen av de nye grep som ble fattet på liturgiens oppråde fra 1950-årene av innen den katolske kirke. 

Fra 1960 var han medlem av den forberedende kommisjon til Annet Vatikankonsil, og fra 1962 medlem for kommisjonen for liturgireformen.

Verker 
 Die Frohbotschaft und unsere Glaubensverkündigung. Pustet, Regensburg 1936
 Die liturgische Feier. Pustet, Regensburg 1939
 Christus als Mittelpunkt religiöser Erziehung. Herder, Freiburg i. B. 1939
 Gewordene Liturgie. Rauch, Innsbruck 1941
 Die Eucharistie. Herder, Wien 1946
 Missarum Sollemnia. Eine genetische Erklärung der römischen Messe. 2 Bände. 1. Aufl. Wien 1948; 5. Aufl. Nova & Vetera, Bonn 1962, ISBN 3-936741-13-1
 Liturgie der christlichen Frühzeit bis auf Gregor den Grossen. Univ., Freiburg/Schweiz 1967

Referanser

Litteratur 
 Balthasar Fischer og Hans Bernhard Meyer (utg.): J. A. Jungmann. Ein Leben für Liturgie und Kerygma. Tyrolia, Innsbruck u. a. 1975, ISBN 3-7022-1234-5

Eksterne lenker 
 
 Kurzbiografie der Universität Innsbruck
 

Østerrikske jesuitter
Østerrikske katolske prester
Østerrikske teologer
Deltakere på Andre Vatikankonsil
Personer fra Sand in Taufers
Louis Bouyer

Louis Bouyer (født 17. februar 1913 i Paris, død 22. oktober 2004 samme sted) var en fransk luthersk prest som konverterte til katolisismen i 1939. Han ble en viktig katolsk teolog, og hans verker fikk innflytelse under Annet Vatikankonsil. 

Han er særig kjent for sine bøker om kristen spiritualitet og dens historie.  Han var også en av grunnleggerne av det internasjonale tidsskrift Communio. Han ble valgt av pave Paul VI som del av den gruppe som skulle få i gang Den internasjonale teologiske kommisjon i 1969.

Verker 
 Liturgical Piety (1955)
 The Spirit and Forms of Protestantism (1956)
 Newman: His Life and Spirituality (1960 eller før)
 Introduction to Spirituality (1961)
 The Word, Church  and Sacraments In Protestantism and Catholicism (1961)
 Liturgy and Architecture (1967)
 The Spirituality of the New Testament and the Fathers (History of Christian Spirituality; v. 1) (1982)
 The Spirituality of the Middle Ages (History of Christian Spirituality; v. 2)  (1982)
 Eucharist: Theology and Spirituality of the Eucharistic Prayer (1989)

Referanser

Kilder 
 Bouyer's biography at ignatiusinsight.com
 Analysis of Bouyer's writing "La Décomposition du Catholicisme" on traditioninaction.org

Personer fra Paris
Lutherske prester
Franske katolske prester
Franske katolske teologer
Deltakere som rådgivere på Andre Vatikankonsil
Friedrich Wilhelm Marpurg

Friedrich Wilhelm Marpurg (født 21. november 1718 Seehof i Wendemark (Altmark), død 22. mai 1795 i Berlin) var en tysk  musikkteoretiker, -kritiker og -historiker fra opplysningstiden.

Liv og virke

Bakgrunn
Marpurgs tidlige år er bare utfullstendig overlevert. Men det er sikret at han i ungdomsårene fikk en god utdannelse og ble venn med Johann Joachim Winckelmann og Gotthold Ephraim Lessing. Han studerte rettsvitenskaper fra 1738 i Jena og fra 1739 i Halle. Som student skrev han en  pasquinade mot en gammel magister i Jena og måtte deretter først flykte til Holland, deretter til Argentan/Orne i Frankrike, for å unnslippe en fengselsstraff i Spandau utskrevet av den prøyssiske konge. 

Fra 1748 studerte Marpurg ved det brandenburgske universitet i Frankfurt/Oder.

Karriere
Marpurg levde så en tid i Paris swe han var sekretær hos en general von Rothenburg og der ble kjent med Rameaus teorisystem, og tilbrakte deretter en årrekke vekselvis i Hamburg og Berlin. Han ble i sistnevnte by ansatt ved det kongelige lotteri i 1760, og ble i 1763 lotteriets Direktor.

Størsteparten av musikkutgivelsene hans kom før tiden i lotteriet, dvs. i årene 1750–1763. Et av hans første og mest innflytelsesrike arbeider er en avhandling fra 1753 om fuger. Verket inneholder blant annet eksempler fra Bachs Kunst der Fuge, og regnes  i dag som den eldste kilde til dette verkets oppføringspraksis.  Marpurg skrev bøker om generalbass, oppføringspraksis, vokalmusikk, musikkhistorie, matematisk musikkteori og mye annet. Spesielt verd å merke seg er tidsskriftprosjektene, der han bidro til videreutviklingen av den tyske musikkritikken i tida etter Mattheson og Scheibe, og til å berike den med et hint av  opplysningstidens ideer. 

Marpurgs mange skrifter gjør at han må regnes som en av de ledende tyske teoretikerne sent på 1700-tallet. Ved siden av Kirnberger og Agricola var han en representant for musikkritikken og -teoriens «Berlinerskole». C. F. D. Schubart regnet ham som den største musikkteoretikeren i hele Europa.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

 
  

Klassisistiske komponister
Tyske komponister
Tyske musikkteoretikere
Personer fra Landkreis Stendal
Friedrich von Hagedorn

Friedrich von Hagedorn (1708–1754) var en tysk dikter fra rokokkotiden. Han var den eldre broren til kunstteoretikeren og -samleren Christian Ludwig von Hagedorn (1712–1780).

Eksterne lenker 
 

 
  Hagedorn: Vorbericht  zu: Sammlung Neuer Oden und Lieder, 1742; i Projekt «Lyriktheorie»
  Kort biografi (tysk)
  Dikt på zgedichte.de
 OpenLibrary

Referanser 

Tyske forfattere
Tyske lyrikere
Personer fra Hamburg
Den magnetiske nordpol

Jordens magnetiske nordpol er det punktet pila på et kompass peker mot.

Det er det punktet på den nordlige halvkule der retningen av den magnetiske akse skjærer jordoverflaten. Dette i motsetning til den  geografiske nordpol som defineres som det punkt der jordens omdreiningsakse skjærer jordoverflaten. Innen fysikken definerer man den enden på en magnet som dreier seg mot nord, som magnetens nordpol. Dermed er jordas magnetiske nordpol innen fysikken, en magnetisk sydpol, mens den magnetiske sydpol egentlig er en nordpol.

Den magnetiske nordpol ligger ikke i en fast posisjon, men flytter seg langsomt. På 1990-tallet lå den magnetiske nordpolen på Ellef Ringnes' øy, en av Dronning Elizabeth-øyene i Canada, og har senere beveget seg utover Nordishavet.

Ekspedisjoner  
Den første ekspedisjonen som fant den magnetiske nordpol var ledet av  James Clark Ross, som fant den ved Cape Adelaide på Boothia Peninsula den 1. juni 1831. 

Under Roald Amundsens ferd gjennom nordvestpassasjen med «Gjøa» reiste Amundsen og Peder Ristvedt i 1904 ut med hundespann for å bestemme posisjonen til den magnetiske nordpolen. 26. april 1904 nådde Amundsen og Ristvedt den posisjonen James Clark Ross tidligere hadde fastslått at polpunktet lå på, og tre uker senere fant de den nye posisjonen. Dermed ble de de første som beviste at de magnetiske poler flytter på seg. 

I en episode av det engelske TV-programmet Top Gear i 2007, kjørte programlederen en ombygd Toyota Hilux over isen til den posisjonen de beskrev som "nordpolen". Dette var i virkeligheten den posisjonen der den magnetiske nordpol befant seg i 1996.

Magnetisk nord- og sydpol bytter plass 
Den magnetiske nordpol og sydpol har byttet plass mange ganger, det har som regel gått 200 000–300 000 år mellom hver gang. Men nå er det omkring 786 000 år siden polene byttet plass forrige gang. Selv om det nå er gått så lang tid og at magnetfeltet de siste 160 år har blitt svakere, noe som kan tyde på en snarlig polvending, mener forskerne at det går minst 500 år før det skjer.

Forskernes data viser at jordas magnetfelt svekkes i tiden opp mot et polskifte, men en datasimulering viser at magnetfeltet aldri forsvinner helt. Svekkelse i magnetfeltet gjør jorda mer utsatt for stråling fra rommet.

Hvordan dannes magnetfeltet 
Jordas magnetfelt blir trolig dannet rundt den ytre kjernen, som består av smeltet jern. På grunn av små avvik i temperaturen i smeltemassen oppstår det såkalte konveksjonsstrømmer, som sammen med jordas rotasjon holder det smeltede jernet i konstant bevegelse.

Bevegelsen skaper en elektrisk strøm som induserer et magnetfelt som igjen setter mer av jernet i bevegelse – en prosess kjent som geo-dynamoen.

Se også
Misvisning
Nordpolen
Den magnetiske sydpol

 Jordens magnetfelt
 Jordens kjerne

Referanser  

Geofysikk
Polarforskning
Naturgeografi
Magnetisme

de:Nordpol#Der magnetische Südpol
pl:Biegun północny#Północny biegun magnetyczny
Marmorilder

Marmorilder (Vormela peregusna) er et mårdyr. Marmorildre lever generelt i tørre områder og gressletter i sørøstlige deler av Europa til vestlige deler av Kina. 

Den blir fra 29-38 cm lang (uten hale) og en hale fra ca. 15 til 22 cm, dog noen ganger kortere. De veier fra 370 til 730 gram. Marmorilderen har en kort snute og svært store ører. Føttene er korte og klørne er lange og sterke. Halen har lange hår, ellers er pelsen kort. Den har svarte og hvite tegninger i ansiktet. Oversiden på kroppen er gul med irregulære røde og brune flekker. Buksiden er svart.

Marmorilderen er mest aktiv om morgenen og om kvelden. Den har dårlig syn, men en svært god luktesans. Som andre medlemmer av Ictonychinae, kan det avgi en sterkt luktende sekresjon fra analsekken under halen når den føler seg truet.

Marmorilderen spiser små gnagere, fugler, frosker og insekter.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Mårdyr
Pattedyr formelt beskrevet i 1770
Sårbare arter på IUCNs rødliste
Dyr formelt beskrevet av Johann Anton Güldenstädt
Høydedrag

Høydedrag er en langstrakt rekke med åser, berg eller lave fjell. Sammen med utløpere og forgreininger kan de oppnå en kompleks geografisk struktur. Et høydedrag kan ligge innenfor et større høylandsområde, i et åslandskap eller på lavlandsområder. De kan også ligge mellom og knytte sammen to eller flere høylandsområder, og kalles da ofte en landrygg.  

Den kjedeformede formen på et høydedrag er en følge av landskapets felles opphav gjennom fjellbyggende krefter, eller som følge av jordbevegelser i istiden. Høydedrag har i det vesentlige en enhetlig geologisk alder, men kan bestå av flere typer bergarter og sedimenter.

Se også 
Fjellkjede

Topografi
Geologi
Catherine Cowley

Catherine Cowley er en engelsk katolsk nonne og finansanalytiker. Hun er Assistant Director ved Heythrop Institute for Religion, Ethics and Public Life i London, and sekretær for Association of Teachers of Moral Theology. Hennes fremste forskningsinteresse er socialetikk særlig relatert til økonomni og finanssektoren. 

Før hun ble ordenssøster hos assumpsjonistsøstrene hadde hun arbeidet i private finansinstitusjoner i Londons City.

Hun studerte deretter teologi ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma, og tok senere mastergrad i filosofi og religion og så et doktorat ved Heythrop College med et arbeid om «The Application of Catholic Social Teaching to Business Ethics with particular reference to the Finance Sector».

En bok hun publiserte i 2006, The Value of Money, analyserte finansmarkedene og forutså og advarte mot den utstrakte handelen med derivater:

«Derivatives have quantifiable benefits but unquantifiable risks. In part, this is due lack of transparency and complexity, together with the dynamic nature of the risks hich can spill over into many markets. This is compounded by the market structure and the moral hazard of volatility, whereby the financial sector can generate more business and make bigger profits if assets have a volitile price ... Whole economies can be destabilised by speculative crossborder capital flows, often in the form of derivatives ... »

Verker
«Christian Ethics and the Global Economy», i: World Christianity: Politics, Theology, Dialogues, London: Melisande, (2004)
«A Christian Reflection on Work, Culture and Society» i Catholic Shi’a Dialogue: Studies in Theology and Spirituality, London: Melisande, (2004)
«Money, Finance and Morality in a Global Economy», i New Blackfriars, Vol. 86, No. 1002, (mars 2005)
The Value of Money: Morality and the World of Finance, T & T Clark, 2006

Britiske teologer
Katolske teologer
Katolske ordenssøstre og nonner
Britiske økonomer