Hans Birch Dahlerup

Hans Birch Dahlerup (1790–1872) var en dansk admiral og friherre. Han var blant Danmarks viktigste sjømilitære strateger på 1800-tallet.

Som ung sjøoffiser deltok han i forsvaret av norskekysten under napoleonskrigene. Hele tre ganger ble han tatt til fange av britene og satt i prisonen. Han ble en varm norgesvenn, men måtte sørgmodig se på at Norge ble skilt fra Danmark i 1814. Dahlerup steg i gradene til kontreadmiral i den kongelige danske marine.

Han tjenestegjorde også som viseadmiral og øverstkommanderende i den keiserlige østerrikske marine etter revolusjonsåret 1848. Danskene så Dahlerups tjeneste som en mulighet til å splitte Østerrike og Preussen. Dahlerup gjenoppbygget østerrikernes sjøstridskrefter og ledet blokaden og gjenerobringen av Venezia i 1849. For denne innsatsen ble han adlet av keiseren. Hjemme i Danmark følte han seg derimot dårlig behandlet.

Dahlerup hadde en bred interesse for kultur og vitenskap. Han behersket tysk, engelsk, fransk og italiensk som fremmedspråk. Han skrev ned sine erindringer, som ble utgitt i fire bind etter hans død. Verket gir stor innsikt i det sjømilitære på 1800-tallet, men utlegger også Dahlerups forbitrelse.

Oppvekst og utdannelse 

Han vokste opp i en embedsmannsfamilie i Hillerød på Sjælland. Foreldrene var Hans Jensen Dahlerup og Sophie Marie Birch. Moren døde i 1799 av giktfeber og tæring, og faren giftet seg på nytt med hennes søster, Vilhelmine. De var døtre av en gullsmed i Hillerød. Faren kom fra enkle kår i Jylland, men ble som ung ansatt hos en embedsmann i Hillerød, og skal ha vært usedvanlig kunnskapsrik. Sønnen visste ellers lite om farens slekt og oppvekst.

Hjemmet var ikke særlig velstående, men rikt på evner. Hans leste ivrig fra farens boksamling. Hans’ brødre og halvbrødre ble jurister, prester og offiserer. Halvbroren Edvard ble kong Christian VIIIs livlege. Søstrene giftet seg med embedsmenn.

Hans Birch Dahlerup gikk latinskolen og så for seg en universitetsutdannelse, men ombestemte seg etter angrepet på Københavns red, som vakte interessen for sjøforsvaret for mange menn av hans generasjon. At han hadde en tre år eldre bror i marinen, spilte også inn på yrkesvalget. Han var ennå ikke fylt 16 år da han fullførte sjøkadettakademiet i København.

Ung sjøoffiser under napoleonskrigene 

Da krigshandlingene mellom Danmark-Norge og Storbritannia brøt ut i 1807, var han sekondløytnant. Han tjenestegjorde på linjeskipet «Prinds Christian Frederik», som var sendt til Norge og dermed unngikk Københavns bombardement. Han lå alvorlig syk på nederste dekk da skipet kom i kamp under slaget ved Sjællands Odde i 1808. Han ble tatt til fange av britene. Som offiser ble han behandlet godt, og året etter ble han løslatt.

Dahlerup kom så til Bergen som kommandant for to kanonskonnerter og en kanonjolle. Mannskapet var vestlandske fiskerbønder og håndverkere. I 1810 ble de angrepet av en overlegen britisk styrke i Sørpollen ved Stad. Han overgav skonnerten uten tap av menneskeliv. Han ble på nytt tatt til fange og sendt til Reading i England, men utvekslet i 1811. Tilbake i Bergen ble han stilt for krigsrett for overgivelsen ved Stad, men frifunnet uten kritiske bemerkninger.

Den unge Dahlerup tilbragte som regel vintrene i krigsårene i Bergen. Sammen med andre offiserer var han ofte å se i byens kultur- og selskapsliv. Kaptein Peter Motzfeldt, sorenskriver Wilhelm Frimann Koren Christie, byfogd Georg Jacob Bull og dikteren Lyder Sagen hørte til omgangskretsen. Han beskrev i sine erindringer et stemningsskifte blant sine bergenske venner i 1810 og 1811, «til mer eller mindre uttalte ønsker om fraskillelse» fra Danmark. Dahlerup ble forstemt, og lojalitetsfølelsen til kongen bidrog til at han søkte hjem til Danmark mot slutten av 1812.

Sommeren 1813 ble han kommandant på en kanonsjalupp i Øresund, hvor han skapte hindringer for britiske og svenske konvoier. I oktober skulle han rekognosere i Storebælt, men kom over en engelsk konvoi ved Røsnæs, og endte med å bli tatt til fange for tredje gang. Han satt i prisonen frem til fredsslutningen i 1814.

Koffardikaptein i Dansk Vestindia 

Dahlerup ble ansatt som lærer i navigasjon og matematikk ved sjøkadettakademiet, men fikk snart permisjon fra marinen for å seile i koffardifart. Først lot han seg overtale av kjenning fra marinen, Louis de Coninck, til å bli med som styrmann, mens Coninck var reder og kaptein, til Lisboa og Málaga.

I 1816 ble han kaptein på den engelske briggen «Sovereign». Med seg som styrmann hadde han en venn fra marinen, Henrik, sønn av admiral og sjef ved sjøkadettakademiet Hans Christian Sneedorff. Mannskapet var for det meste skandinaver. De seilte til Madeira og videre til Dansk Vestindia for å laste skipet med sukker og rom.

Oppholdene i Dansk Vestindia varte i månedsvis, og Dahlerup ble kjent med mange embedsmenn og plantasjeeiere, men høyest satte han vennskapet med generalguvernør Adrian Benjamin Bentzon.

Dahlerup og Sneedorff kjøpte i 1818 sin egen brigg og seilte til England, men klarte ikke å få lønnsomhet i foretaket. De solgte skipet og gikk tilbake til det sjømilitære.

Tilbake som lærer og offiser 
Heretter underviste Dahlerup i engelsk og sjøartilleri på sjøkadettakademiet. Han var også formann i Søe-Lieutenant-Selskabet og redaktør for tidsskriftet Archiv for Søvæsen. Tidsskriftet tok opp mange aktuelle politiske spørsmål, så som slaveriet i Dansk Vestindia. Selv tok Dahlerup med en svart kvinne, Neky, tilbake til Danmark i 1830-årene som hushjelp, men det er uklart om hun var slave eller fri.

Dahlerup roset generalguvernør Peter von Scholtens forsøk på å forbedre slavenes livsvilkår i Dansk Vestindia, blant annet med en bedre skoleordning, rett til frikjøp, rett til selv å bytte slaveeier og vern mot vilkårlig straff. Dahlerup så denne bemyndigelsen av slavene som et første skritt mot «den fullkomne borgerlige frihets dørterskel». Et slaveopprør i 1848 overveldet Scholten, som egenhendig frigav alle slaver.

Dahlerup tilhørte marinens faste offiserskorps og ble tildelt kommandoen på flere orlogsfartøyer til Middelhavslandene, Madeira, New York og Dansk Vestindia. Han ledet også forhørene om en suverenitetskrenkelse i Dansk Vestindia.

I 1838 førte han fregatten «Rota» til Middelhavet, dels som trening for mannskapet, dels for å hente Bertel Thorvaldsen og hans skulpturer og relieffer hjem fra Roma. Thorvaldsen ble mottatt som en helt i København.

I 1840 ble Dahlerup forfremmet til kommandørkaptein i marinen, og i 1847 til kommandør. Han medvirket til å forme sjøforsvarspolitikken som medlem av flere kommisjoner. Han vant anerkjennelse for sin dyktighet, men kunne være unødig hard i sine utfall mot andre offiserer.

Revolusjonsår og inn i østerriksk tjeneste 
Dahlerup var en mann av enevoldstiden og lite interessert i politikk. Den eneveldige kong Frederik VI var den eneste av de tre kongene som han tjenestegjorde under, som han egentlig hadde respekt for. Revolusjonene i 1848 førte til demokratiske reformer og nasjonale bevegelser i Danmark og flere andre land. Overgangen til et konstitusjonelt monarki med grunnloven av 1849 ble han aldri helt fortrolig med.

Det uavklarte nasjonale tilhørsforholdet i hertugdømmene Slesvig, Holsten og Lauenborg, der tysksinnede fikk støtte fra Det tyske forbund, førte til at den første slesvigske krig brøt ut i mars 1848. Samtidig var det gamle admiralitetet i ferd med å omdannes til et marineministerium. En gammel venn, marineminister C.C. Zahrtmann, ønsket Dahlerup til å sette marinen i stridsdyktig stand. Dahlerup var i dårlig form og sa seg for opptatt med andre oppgaver. Ved våpenstillstanden i august 1848 var danskene på vikende front. Dahlerup utgav et skrift som kritiserte Zahrtmanns sjømilitære strategi. Regjeringen mislikte frittalenheten, men så seg best tjent med å la saken ligge. Dahlerup og Zahrtmann ble uvenner.

I februar 1849 ble Zahrtmann anmodet av en østerriksk sendemann om å la en erfaren dansk sjøoffiser ta kommandoen over den sønderslåtte østerrikske marinen. Den danske regjeringen øynet muligheten for å splitte Østerrike og Preussen, som tevlet om lederskapet i Det tyske forbund, som danskene lå i en uløst konflikt med i hertugdømmene. Zahrtmann la frem tilbudet for Dahlerup, som var motstrebende, men appellerte til «viktigheten av Danmarks sak». Sjøkrigshistoriker Hans Christian Bjerg antar at Zahrtmann også så en anledning til å bli kvitt «en besværlig og kompetent kritiker».

Dahlerup godtok å søke avskjed fra den danske marinen med kontreadmirals rang. Til gjengjeld skulle han beholde sin plass i rangordningen, om han trådte inn igjen. Den demokratiske Kjøbenhavnsposten mente at Dahlerup lot seg bruke av keisermakten til å undertrykke nasjonale opprør.

Nasjonalt opprør i Italia 

Ved fredsslutningen etter napoleonskrigene hadde Østerrike fått kontroll over Napoleons italienske kongedømme og overtatt italienernes flåte med hovedbase i Venezia. Den tradisjonelle landmakten satte marinen under hærens kontroll, noe som hadde den ulempen at mange offiserer flyttet mellom hær og marine for å avansere raskere. Dahlerup fikk som viseadmiral og marinens øverstkommanderende også rang av feltmarskalkløytnant.

I 1848 var en italiensk nasjonalisme på fremmarsj, og Venezia og resten av Nord-Italia gjorde opprør. Østerrikerne mistet sin viktigste flåtestasjon, og viseadmiralen og hans stab ble tatt til fange. Da Dahlerup tiltrådte, rådet derfor en oppbruddstemning i marinen. Et flertall av italienerne i marinen hadde sluttet seg til opprøret. Østerrikerne satt igjen med få fartøyer i Trieste og Pola og et mannskap av mange nasjonaliteter, som fortsatt hadde italiensk som kommandospråk. De var ikke i stand til å gjennomføre noen effektiv blokade av Venezia.

Admiral Dahlerup kom til Wien i mars 1849. Han fikk foretrede for den unge keiser Frans Josef I, statsminister Felix zu Schwarzenberg og krigsminister Franz von Cordon. Alle gav ham frie hender til å reorganisere marinen. I løpet av april 1849 hadde han gjennomgått marinens uniformering, bevæpning, vaktplaner og kost.

Blokaden og gjenerobringen av Venezia 

Da keiserens armé seiret ved Novara i mars 1849, ble venetianernes allierte, Sardinia-Piemonte, også tvunget til å trekke sine flåtestyrker ut fra Venezia. Dahlerup satte i verk en sjøblokade av Venezia. Samtidig var Venezialagunen omringet av store landstyrker, ledet av feltmarskalkløytnant Julius von Haynau, så ingen matforsyninger kom inn til byen. Mens arméen var plaget av sykdom, var marinen forskånet for dette og led få tap i strid.

De italienske opprørerne kontrollerte nok en havneby, Ancona, som østerrikerne ville hjelpe Kirkestaten med å gjenerobre. Østerrikernes kommandant Franz von Wimpffen ønsket bistand fra marinen. Samtidig skulle sjøblokaden av Venezia opprettholdes. Dahlerup foretok et dristig tokt for å rekognosere Anconas sjøbatterier. Deretter ble marinefartøyer satt inn for å bombardere byen. Ancona overgav seg til østerrikerne i juni 1849.

Blokaden var svekket i Dahlerups fravær, men venetianerne maktet ikke å bryte den. I august 1849 prøvde Giuseppe Garibaldi og hans geriljakrigere å komme seg inn til Venezia i småbåter, men ble oppdaget av Dahlerups flåtestyrker, som var nær ved å ta Garibaldi til fange. Venezia var nå så herjet av sult og kolera at den venetianske flåten forsøkte å bryte ut, men de unngikk å komme i kamp med østerrikerne før de til sist overgav seg.

I slutten av august 1849 ble gjenerobringen feiret. «Det var et inntog som i pomp overgikk alt jeg hadde opplevd», mintes Dahlerup, som savnet større anerkjennelse fra sine landsmenn. Dahlerup og feltmarskalk Josef Wenzel Radetzky von Radetz seilte ned Canal Grande, til salutter og flagging. På Markusplassen fikk de overlevert byens nøkler fra byens embedsmenn og geistlighet. Deretter ble det holdt festgudstjeneste i Markuskirken.

Keiseren påskjønnet Dahlerup med ridderkorset av Jernkroneordenen, hvormed friherreverdigheten fulgte, og utnevnte ham til geheimeråd ved hoffet. De katolske habsburgernes allierte i Kirkestaten, pave Pius IX, tildelte Dahlerup storkorset av Sankt Gregor den stores orden.

Reorganisering av marinen 

Dahlerup satte seg fore å utdanne et sjøoffiserskorps som var lojalt til keiseren. Ingen av de venetianske offiserene som hadde desertert, fikk komme tilbake, men de fleste gastene fikk det. Hovedflåtestasjonen ble lagt til Pola, mens flåtekommandoen og verftene ble lagt til Trieste, og det ble etablert skoler, kaserner og arsenal. Tysk ble kommandospråk.

Dahlerup anbefalte å anskaffe nye slagskip og nytt sjøartilleri. Allerede i løpet av 1850 var østerrikernes sjøstridskrefter vesentlig forsterket. Han holdt for det meste fast ved seilskip som marinens ryggrad.

Han rekrutterte mange tyske og skandinaviske offiserer og ingeniører for å dele ekspertise. Blant dem var nordmannen Ferdinand Wedel-Jarlsberg, som hadde utmerket seg som frivillig på dansk side i den første slesvigske krig. Dahlerup, som nødig ville bli beskyldt for å favorisere sine egne, unngikk å gi skandinaver kommandoen på linjeskip. De to unntakene var Wedel-Jarlsberg og svensken Eric af Klint. Likevel ble han beskyldt av de mest tysknasjonale for å «fordanske» marinen.

Dahlerup bodde for det meste i en villa ved sjøen i Trieste. Her hadde han også sine to tenåringsbarn på lengre opphold. Han hadde lite fritid, men drog på enkelte utflukter med familien. Til tross for en anstrengende stilling skal han, ifølge de som kjente ham fra København, ha fått merkbart bedre helse i middelhavsklimaet.

De mange intrigene i det østerrikske forsvaret tæret på Dahlerup. Han fornemmet at han ikke lenger hadde keiserens fulle tillit og søkte om avskjed i juli 1851. Han ble tilbudt en stilling som marineinspektør, men insisterte på å dra hjem. Han ble tildelt en livsvarig pensjon.

Ekteskap og familieliv 

Han giftet seg i 1829 med Louise Margrethe van Dockum (1799–1840), datter av admiral Jost van Dockum og søster av admiral og marineminister Carl Edvard van Dockum.

Han skrev i sine erindringer at han ikke giftet seg av kjærlighet – «jeg var utover den alder da man i alminnelighet kan føle den i sin fulle styrke og hengi seg til dens svermeri» – men ekteskapet var lykkelig. Han mintes med stor sorg hvordan Louise døde av en uhelbredelig hjertesykdom.

Hans og Louise Dahlerup fikk tre barn. Sønnen Hans Joost Vilhelm Dahlerup (1830–1876) ble jurist og gift med Ursula Holbech, datter av en familievenn, kunstmaleren Niels Peter Holbech. Datteren Ida Susanne Dahlerup (1833–1908) var ugift. De fikk også en sønn som døde som spedbarn.

Admiral Dahlerup satte sin svigerdatter Ursula høyt, og han var, ifølge henne, «lykkelig uten grenser» over å bli bestefar. Hun måtte slite med sin manns nevroser og sykelige sjalusi. Men så lenge svigerfaren levde, var hun «nesten lykkelig», skrev hun i sine erindringer. Hun beskrev ham som åndsrik, ridderlig og sjarmerende. Hun klarte også å skape forsoning mellom Dahlerup og hans svoger, admiral Dockum, etter mange års uvennskap.

Hans Birch Dahlerups etterkommere fikk rett til å føre østerriksk friherretittel, ifølge adelsbrev av 1. august 1851, men ble aldri naturalisert som en dansk adelsslekt. De har brukt de likeverdige titlene «baron» og «baronesse».

Referanser

Litteratur 

Danske admiraler
Personer fra Italias samling
Personer under første slesvigske krig
Personer fra andre slesvigske krig
Personer fra Napoleonskrigene
Adelige dansker
Baroner
Dannebrogordenen