alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Kristi Samfunn

Kristi Samfunn, kjent som den Reorganiserte Jesu Kristi Kirke av Siste Dagers Hellige fram til navnebytte i 2001, er den nest største kirken av Siste Dagers Hellige. Den oppgir å ha omkring 250 000 medlemmer i omkring 40 land. Dens hovedkvarter er i Independence i Missouri.

Bakgrunn 

Etter Joseph Smiths død var det tvister om hvem som skulle overta ledelsen. Flertallet av mormonere fulgte Brigham Young, som ledet dem til det som nå er Utah. Men noen ble værende tilbake i Illinois, inkludert noen av de nære slektningene til Smith. 

I 1850-årene stod det frem en gruppe som mente at Joseph Smith's sønn, som også het Joseph Smith, var den rette til å overta etter faren. Han var bare 11 år da faren ble myrdet. Da han vokste opp ble han lederen for den gruppen som dannet den reorganiserte kirke i april 1860. Hans mor støttet dannelsen av kirken, skjønt det er usikkert om hun virkelig var regnet som et formelt medlem.

Smith døde i 1914. Året etter ble hans sønn Frederick Madison Smith anerkjent som den neste lederen. Han ble etterfulgt av sin bror Israel A. Smith, som igjen ble etterfulgt av en tredje bror, W. Wallace Smith. Han ble etterfulgt av sin sønn Wallace B. Smith. Etter ham kom den første som ikke tilhørte familien, W. Grant McMurray.

I 2001 skiftet kirken formelt navn til Community of Christ.

Kjennetegn 

De som dannet kirken godtok ikke polygami. De benektet at Joseph Smith forkynte og praktiserte polygami. De forkastet mange av de læresetningene som Utah-kirken fremholdt og hevdet at det ikke var i tråd med den opprinnelige læren. De eier også tempelet i Kirtland i Ohio. Det ble tilkjennegitt dem i 1880 etter en rettssak.

Kirken har et syn på Gud som ligner mer på det som er vanlig for kristne. Kirken forkaster dåp til fordel for avdøde og også mange av de andre seremoniene som Utah-kirken praktiserer. 

Imidlertid har kirken i den senere tid begynt å følge en mer liberal teologi. Kirken har for eksempel godtatt kvinnelige prester siden 1984. Dette har ført til at noen har brutt ut av kirken og dannet The Restoration Church of the Latter Day Saints og The Remnant Church of the Latter Day Saints.

Plassering i Siste Dagers Hellige-bevegelsen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Norsk hjemmeside

Siste dagers hellige
Monte Cassino

Monte Cassino (skrives også Montecassino) er en italiensk fjelltopp om lag 130 km sør for Roma, omtrent 2 km vest for byen Cassino. Stedet, som er omtrent 520 meter over havet, var et tempel for den romerske byen Casinum i antikken, men er nå best kjent for sitt historiske kloster.

Klosteret Monte Cassino 
Benedikt av Nursia, grunnleggeren av den katolske benediktinerordenen, etablerte sitt første kloster på Monte Cassino i 529. 

Klosteret på fjelltoppen var stedet for slaget om Monte Cassino i tiden mellom januar og mai 1944 under den andre verdenskrig. Bygningene ble ødelagt av de alliertes bombing og gjenoppbygd etter krigen. Stedet har blitt besøkt mange ganger av flere paver og andre høyere katolske geistlige, inkludert pave Benedikt XVI i mai 2009.

Siden reformene til Andre Vatikankonsil på 1960-tallet er klosteret et av de få gjenværende territoriale klostre innenfor den katolske kirke. Den 23. oktober 2014 anvendte pave Frans spesifikasjonene til motu proprio Ecclesia Catholica (Paul VI, 1976) på klosteret. Dette innebar at 52 kirkesogn ble fjernet fra klosterets jurisdiksjon, og  klosterets områder ble redusert til kun klosteret selv, samtidig som klosterets status som territorialabbedi ikke ble endret. Med unntak for tomten som klosterkirken og klosteret selv befinner seg på, ble det tidligere området til klosteret overført til det lokale bispedømme Sora-Cassino-Aquino-Pontecorvo.

Stedets historie 
Historien til Monte Cassino er knyttet til den nærliggende byen Cassino, som først ble bosatt på 400-tallet f.Kr. av den italiske folkegruppen volskere. Volskerne holdt på denne tiden store deler av sentrale og sørlige Italia. Det var volskere som først bygde en festning på toppen av Monte Cassino. 

Volskerne ble beseiret av romerne i 312 f.Kr. Romerne døpte om bosetningen til Casinum og bygde et tempel for Apollo på festningen. Moderne arkeologisk utforskning har ikke funnet noen spor av tempelet, men arkeologene har funnet ruiner av et amfiteater, et teater og et mausoleum som indikerer den romerske tilstedeværelsen der. Ifølge pave Gregor den stores helgenbiografi om Benedikt av Nursia skal Benedikt ha knust statuen av Apollo og dens omgivelser, og ombygd tempelet til en kirke.

Referanser

Eksterne lenker 

Abbey of Monte Cassino
Illustrert artikkel om slaget ved Monte Cassino, Battlefields Europe
Bilder og diskusjon om Monste Cassino, MilitaryImages.Net
Satellittfoto fra Google Maps
The Monte Cassino Society

Katolske klostre
Klostre i Italia
Fjell i Italia
Fjell under 1000 meter
Distriktet Albula

Distriktet Albula (tysk: Bezirk Albula, retoromansk: dertgira Alvra) er et forvaltningsdistrikt midt i den sveitsiske kantonen Graubünden. Distriktet er oppkalt etter elven Albula (ret. Alvra) og omfatter dalen til denne samt dalen til bielven Julia (ret. Gelgia). Det dekker et areal på 723 km² og har 8700 innbyggere. Området var overveiende retoromansktalende (surmiran-dialekten; i dag 26 %), men tysk er nå det største språket i distriktet (66 %). Retoromansk er imidlertid fremdeles flertallsspråket i flere kommuner, spesielt i Surses (tysk Oberhalbstein), som er dalen til Julia og ett av distriktets kretser. Tre prosent snakker italiensk; mesteparten av disse bor i kommunen Bivio lengst syd i distriktet.

Distriktet Albulas nabodistrikter er Hinterrhein og Plessur i vest, (Prättigau/)Davos i nord og Maloja i øst. Forbindelsen til distriktet Maloja skjer over Julier- eller Albula-passet eller gjennom Albulatunnelen (jernbane)

Distriktene i Graubünden er rent administrative enheter. Distriktet Albula består av fire kretser (tysk Kreis, ret. circul) og 23 kommuner (tysk Gemeinde, ret. cumün), som har stor grad av politisk selvstyre. Disse er:

Alle befolkningstall og språkandeler bygger på folketellingen fra 2005.

Graubünden
Albula
Språkrådet (Sverige)

Språkrådet ved Institutet för språk och folkminnen ble etablert 1. juli 2006 gjennom en sammenslåing av de tidligere selvstendige organene Sverigefinska språknämnden, Svenska språknämnden og Klarspråksgruppen. Språkrådet overtok de tidligere organenes oppgaver, og har blant annet til oppgave å ivareta myndighetens språkbruk. Også minoritetsspråk som samisk og meänkieli inngår i Språkrådets virksomhetsområde, likeledes tegnspråk. Språkrådet utgir tidsskriftene Språkvård og Kieliviesti.

Det finnes også et annet svensk språkorgan med offentlig støtte, nemlig Terminologicentrum. Dette organet arbeider med lignende spørsmål, men er spesielt innrettet mot fagspråk og  terminologi.

Det finnes ingen offisielt fastslått instans for regulering av svensk i Sverige. Språkrådet har imidlertid halvoffisiell status som språkorgan, og finansieres av den svenske regjeringen, men har ingen ambisjoner om å utøve direkte kontroll over språket, slik for eksempel Académie française har. Språkrådet består av representanter fra en rekke ulike organisasjoner, inkludert Svenska Akademien. Dets fremste middel for å regulere språket er gjennom ordbøker som Svenska Akademiens ordlista (SAOL), samt en rekke ulike håndbøker i grammatikk, staving og rettskriving. Selv om SAOL ofte betraktes som normerende, er dets funksjon først og fremst å beskrive den samtidige språkbruken.

Eksterne lenker
 
 Sverigefinska språknämnden
 Sverigefinska Riksförbundet, RSKL (Ruotsinsuomalaisten Keskusliitto)

Svensk
Svenske organisasjoner
Språk i Sverige
Etableringer i 2006
Åboland

Åboland (finsk: Turunmaa) er en finsk økonomisk region i landskapet Egentliga Finland. Regionens areal er  km², og antall innbyggere var  (hvorav 61,3 % svensktalende) i 2011. Åboland utgjør skjærgården sørvest for byen Åbo og består av to kommuner: 
Kimitoön 
Pargas

Eksterne lenker 
 Region Åboland
 Åbo skärgård

Økonomiske regioner i Finland
Ordnance Survey Ireland

Ordnance Survey Ireland (OSI, irsk Suirbhéireacht Ordanáis na hÉireann) er det statlige kartverket i Irland. 

Etaten utgjør sammen med Ordnance Survey of Northern Ireland en etterfølger til den irske avdelingen av den britiske Ordnance Survey. Denne avdelingen ble etablert i 1824 for å lage en detaljert kartlegging av hele øya i skala 6 tommer til en mile, det vil si 1:10 560. En viktig bakgrunn for dette var behovet for å kunne utarbeide en rettferdig ordning for skattlegging. 

I perioden 1825–1846 reiste landmålere ledet av offiserer fra Royal Engineers og mannskap fra Royal Sappers and Miners rundt på øya og gjorde en grundig oppmåling og kartlegging. Arbeidet ble ledet av oberstløytnant Thomas Frederick Colby og løytnant Thomas Larcom. Den topografiske seksjonen ble ledet av George Petrie, mens forskere som John O'Donovan og Eugene O'Curry ble ansatt for å undersøke stedsnavn. Kvaliteten på kartene de produserte var meget høy. 

Republikken Irlands myndigheter
Thomas Wharton, 1. baron Wharton

Thomas Wharton, 1. baron Wharton (født 1495, død 23. august 1568) ble født i Kirkby Stephen, Westmorland, England, som den eldste sønnen av Thomas Wharton av Wharton Hall og hans hustru Agnes Warcup. I 1518 giftet han seg med Eleanor Stapleton, datter av Bryan Stapleton av Wighill. I 1531 kjøpte han herregården Healaugh hvor han bodde i den siste delen av livet sitt.

Han ble gjort til ridder ved Windsor i 1527 og var medlem av parlamentet for Appleby i årene 1529–1536 og for Cumberland 1542–1544. Han var sheriff av Cumberland (1529), utpekt som vokter av de nordlige områdene mot Skottland i 1537, og i 1541 ble han kaptein for festningen Carlisle Castle. Han fikk en del positiv omtale for sin krigføring mot skottene i 1542, spesielt for hans seier i slaget ved Solway Moss, noe han ble belønnet med et baroni av kong Henrik VIII av England i 1544, og han tok sitt sete i Overhuset i 1545.

Han er, for øvrig, fortsatt omtalt i negative vendinger i området rundt Kirkby Stephen for å ha ødelagt og fjernet byen Wharton ettersom den lå i vegen for hans utsikt over dalen. Han er beskrevet som en bestemt mann og en tyrannisk herre. Han var konstant i krangle med folk i sitt nabolag. Senere i livet flyttet han fra Wharton Hall til Healough i Yorkshire ettersom han var konstant i frykt for at noen av hans fiender ville drepe ham. Han døde ved Healaugh i 1568.

Han giftet seg første gang med Eleanor Stapleton i 1518 og fikk følgende barn med henne:
 Feorina Wharton
 Thomas Wharton, 2. baron Wharton
 Henry Wharton
 Joan Wharton

Han giftet seg andre gang med Anne Talbot den 18. november 1561 i Sheffield. Ekteskapet synes å ha vært barnløst.

Referanser

Litteratur 
 Wharton, Edward Ross (1898): The Whartons of Wharton Hall. Oxford: Oxford University Press. 
 Wharton, Nathan Earl (1949): The Wharton Sleeve. San Marino, Calif.: privately published manuscript. 
 Dale, Bryan (1906): Good Lord Wharton. London: The Congregational Union of England and Wales.

Wharton 01
Medlemmer av Det engelske parlamentet
Personer fra distriktet Eden
Fødsler i 1495
Dødsfall i 1568
Esker Riada

Esker Riada er en esker på øya Irland. Den strekker seg tvers over øya fra Dublin på østkysten til munningen av elven Claree ved Galwaybukten. Ordet esker kommer av det gamle gæliske ordet eiscir som betyr «rygg» eller «forhøyning». 

Esker Riada er mange steder omgitt av myrer, og ryggen av eskeren var i tidligere tider den enkleste veien å ta seg fram over land fra øst til vest. Kelterne kalte også Esker Riada for An Slí Mór som betyr «den store veien».

Middelalderens irske historieskrivere beskriver en to-deling av Irland fra 100-tallet, i Leth Cuinn og Leth Moga (Conns og Mors haldeler). Det skal ha vært Esker Riada som utgjorde denne grensen mellom nord og sør.

Den viktigste ferdselsåren mellom nord og sør var elven Shannon, mens Esker riada altså bandt sammen øst og vest. Klosteret Clonmacnoise ble grunnlagt der eskeren og elven krysser hverandre.

Irlands geografi
Arranmore

Arranmore (irsk Árainn Mhór, på engelsk også kjent som Aran Island) er en øy nord på vestkysten av øya Irland. Den er den største bebodde øya i grevskapet Donegal, og den nest største i hele Irland. I 2006 hadde øya en befolkning på 528 fastboende (i 1996 var det over 600). 

Øya var den første øya uten fastlandsforbindelse  i Irland som ble tilknyttet det offentlige strømnettet, de fikk elektrisitet i 1957. Øya var imidlertid blant de siste stedene i Irland som fikk offentlig vannforsyning (på 1980-tallet) og automatisk telefonsentral (på 1990-tallet).

Øya ligger 4,5 km utenfor Burtonport, og det går ferge herfra daglig gjennom hele året.

Mesteparten av befolkningen på Arranmore bor på sør- eller østkysten av øya. Den største landsbyen på øya er Leabgarrow. Det er et fyr helt nordvest på øya. 

Arranmore regnes til de irsktalende Gaeltacht-områdene. Om sommeren arrangeres det sommerskole i gælisk på øya.

Eksterne lenker
 Árainn Mhór Official Website

Øyer i Republikken Irland
Donegal
Gaeltachtai
Mizen Head

Mizen Head , på irsk Carn Uí Néid og tidligere også kjent som Ivaghahalvøya, er en mindre halvøy sørvest på den irske atlanterhavskysten. Den er det sørvestligste punktet på øya Irland. Den ligger i grevskapet Cork i Irland. Ytterst på halvøya ligger en signalstasjon, en værstasjon og et fyr. Signalstasjonen er i dag et museum.

Landsbyene Ballydehob, Goleen og Schull ligger på halvøya.

Mizen Head ikke egentlig er det sørligste punktet i Irland, omtales det ofte som det på samme måte som nordmenn ofte regner Nordkapp for Norges nordligste punkt. Uttrykket Malin Head to Mizen Head brukes på samme måte som det norske Nordkapp til Lindesnes.

Cork
Republikken Irlands geografi
Dinglebukten

Dinglebukten er en bukt på øya Irlands vestlige atlanterhavskyst. Bukten ligger i grevskapet Kerry i Irland. Bukten er om lag 40 km fra åpningen i sørvest til bunnen i nordøst, og er om lag 20 km bred i åpningen og 3 km bred innerst. Nord for bukta ligger Dinglehalvøya og sør for bukta halvøya Iveragh. Elven Maine renner ut i bukta. Havnebyen Dingle ligger på nordsiden av bukten.

Kerry
Republikken Irlands geografi
Bukter og fjorder på øya Irland
Pensjon

Pensjon er en betegnelse for en rekke offentlige og private ytelser som har det til felles at de skal gi kompensasjon for bortfall av arbeidsinntekt eller mangel på slik inntekt enten ved varig yrkeshemmende sykdom (uførepensjon) eller ved oppnådd avtalt alder (alderspensjon).

Norge

Folketrygdsystemet i Norge dekker behov i de fleste livsfaser. Som pensjonsordning dekker den alder ved alderspensjon og uførhet ved uførepensjon. De offentlige pensjonene administreres av NAV. NAV administrerer også dagpenger under sykdom (sykepenger), yrkesskadetrygd og attføringspenger av forskjellig slag. For å få full alderspensjon i Norge kreves det at en har bodd i landet i 40 år fra og med det kalenderåret en fylte 17 år. Ordinær pensjonsalder er 67 år. 

Tjenestepensjoner ble først innført for offentlig ansatte, og tilsvarende ordninger finnes i mange private bedrifter. Tjenestepensjoner med skattefordel kan være foretakspensjoner (ytelsesspensjoner) eller innskuddspensjoner, og utbetales fra fylte 65 år. Etter innføringen av obligatorisk tjenestepensjon (OTP) i 2006, vil de aller fleste få utbetalt noe tjenestepensjon. De fleste nye tjenestepensjonsordningene som er opprettet etter innføringen av OTP, er innskuddspensjoner.

En annen ordning er Avtalefestet pensjon (AFP), som finansieres av arbeidsgiverne og staten i fellesskap. AFP ble første gang innført i 1989 med pensjonsalder 66 år. Pensjonsalderen er  gradvis blitt redusert og er i dag 62 år.

Tjenstepensjon kan ytes i henhold til avtale direkte fra foretaket ("pensjon over drift"), ved at bedriften oppretter en pensjonskasse eller ved at bedriften inngår en avtale om pensjonsforsikring med et livsforsikringsselskap.

Trygghet at det finnes penger tilgjengelig når det enkelte medlem av pensjonsordningen skal få utbetalt den pensjon som vedkommende har opptjent, sikres oftest ved at pengene innbetales til livsforsikringsselskapet eller pensjonskassen, men kan også sikres med bruk av tradisjonell pantsikring eller garanti. 

Særaldersgrenser for særskilte yrkesgrupper gir mulighet til pensjonering før fylte 67 år.

Fra 1. januar 2011 ble pensjonsreformen med ny fleksibel alderspensjon innført i Norge.

Se også
 Pensjonsreformen
 Pensjonspoeng
 Tjenestepensjon
 Trygd
 Arbeids- og velferdsetaten

 
Trygd
Eric Dane

Eric William Dane (født 9. november 1972 i San Francisco, California) er en amerikansk skuespiller, blant annet kjent fra TV-serien Grey's Anatomy som plastikkirurg «Dr. Mark Sloan» fra 2006 til 2012.

Biografi 
I 1993 flyttet Dane til Los Angeles, hvor han hadde mindre roller i TV-seriene Saved by the Bell, The Wonder Years, Roseanne. Men i 2000 ble signerte han en kontrakt for en fast rolle i serien Gideon's Crossing. Hans første store spillefilm-opptreden var i The Basket (1999). I desember 2006 spilte han i TV-filmen Wedding Wars som broren til en homofil mann (spilt av John Stamos) som går i streik til støtte for likestilling i ekteskapet.

Dane giftet seg med skuespillerinnen Rebecca Gayheart den 29. oktober 2004. Dane og Gayheart første barn, Billie Beatrice, ble født 3. mars 2010. 6. februar 2008 ble det rapportert at Dane hadde blitt diagnostisert med hudkreft. Men den 13. februar, gikk Danes representant ut til US Weekly og kommenterte at han ikke hadde kreft og at dette bare var feilaktige opplysninger.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Skuespillere fra USA
Personer fra San Francisco
Fødsler i 1972
Sinus (konsertscene)

Sinus er et konsertsted i Bodø, som har sine lokaler i kjelleren til Stormen Konserthus. Sinus er underlagt Bodø kulturhus KF.

Etter at Bodøs rytmiske musikklubber Ad Lib, Bodø rockeklubb og Bodø viseklubb hadde arrangert sine konserter på flere forskjellige arenaer rundt i Bodø, kom de fram til at de ville ha et felles sted for å ha sine konserter. Etter forhandlinger med byens utesteder, ble det første Sinus åpnet i kjelleren på Sjøhuset i Sjøgt. 23 i 1983. Her arrangerte de nevnte klubbene sine konserter fram til Sinus ble flyttet til Storgata 13, Gustav Moe-gården i 1992. 
Etter ar Stormen åpnet i 2014 fikk Sinus sine nåværende lokaler i Storgt. 7. 

Stedet fikk ikke noen større organisering før på 90-tallet hvor et styre ble opprettet av representanter fra klubbene. Før den tid hadde det vært først til mølla-prinsippet som gjaldt. Dette kunne ikke fungere i lengden, og spesielt ikke når aktivitetsnivået økte. 

Sinus er i dag en av landets eldste steder med kontinuerlig drift av rytmisk musikk, og har hatt konserter med de fleste artistene som har turnert i Norge. I dag er det i all hovedsak Ad Lib, Bodø Bluesklubb, X Rockeklubb og Klubb Nødutgang som bruker lokalet.

Referanser

Eksterne lenker 
 MySpace
 Norgesnettet

Sinus
Konsertlokaler i Norge
Hypotheses non fingo

Hypotheses non fingo (latin: Jeg danner ingen hypoteser) er et berømt sitat fra Isaac Newton, som skriver seg fra essayet General Scholium som var lagt til tredjeutgaven av hans Philosophiæ naturalis principia mathematica (utgitt 25. mars 1726).

Det var et tilsvar til dem som offentlig hadde utfordret ham til å gi en forklaring på årsakene til gravitasjon heller enn bare å redegjøre for de matematiske prinsippene for bevegelse. Sammen med Ockhams barberkniv er uttrykket en formulering av hvordan det aristoteliske konseptet for naturfilosofi ble forlatt.

Avsnittet hvor uttrykket forekommer lyder:

Referanser

Filosofiske begreper og metoder
Dusty Cowshit

Dusty Cowshit er en norsk show / musikkgruppe som ble opprettet i 1991, bestående av musikere fra Mosse-området. Gruppen deltok i Melodi Grand Prix i 2007 med sin egen Chicken Rodeo.

Bandet er kjent for å gjøre humoristiske / parodiske coverversjoner av gamle sanger i sin meget særegne hillbilly / americana / country-stil, som for eksempel deres meget spesielle versjoner av «Splitter pine» (originalt fremført av DumDum Boys) og "Nocturne (sang)" (originalt fremført av Secret Garden under Eurovision Song Contest 1995 der de vant).

Bandet har gitt ut flere album, og er per 2019 fortsatt aktive på konsertfronten.

Medlemmer
Dusty Cowshit består i dag av ni «cowboyer»:

Odd Evil Custer – gitar
Ole Hickock- skjeer, vokal
Petter Gun – banjo, vokal
Morten Kane – mandolin, vokal
Stig Sundance – fiolin, trombone
Kaare Kid – koffert, ølflaske
Knut Kruttlapp – bass, dobro
Onkel Tom Tom – trompet
Remi Remington – trekkspill

Diskografi
Album:
 Coventry & Westham, PolyGram, 1995
 Østenfor Soon, Western for Råde, PolyGram, 1996
 Öppna Barskap, PolyGram, 1998
 This Is Shit, Yihaa! Records, 2010

Singler og EP-er:
 «Run Run Away», PolyGram, 1995 (singel)
 «Nocturne», PolyGram, 1996 (singel)
 «Kællane fra Moss», Kråkesvingen, 1996 (singel)
 Santanic Verses With a Kind of Xmas Chords, Expensive Records, 1996 (EP)
 «Gräver Guld», PolyGram, 1998 (singel)
 «Vart tog den söta lilla flickan vägen», PolyGram, 1998 (singel)
 «Hepp Parade», Yihaa! Records, 2010 (singel)
 «Hillbilly Hell», Yihaa! Records, 2010 (singel)

Enkelte av platene er utgitt under navnet «Døsty Cåwshit».

Eksterne lenker 
 
 Splitter Pine - musikkvideo på YouTube.

Norske countryband
Deltakere i Melodi Grand Prix
Band etablert i 1991
Kultur i Moss
Ilalinjen

Ilalinjen er en trikkelinje mellom Torvet og Ila i Trondheim.

Den ble opprettet i 1901 da Trondhjems Elektricitetsværk og Sporvei ble opprettet. Linjen var ute av drift fra 1988 til 1990. I dag blir Ilalinjen trafikkert av Gråkallbanen og er verdens nordligste trikkelinje. Som alle trikkelinjer i Trondheim er den bygd med meterspor.

I 1921 ble det bygd en vendesløyfe rundt Ilaparken, denne ble nedlagt i 1983 og erstattet med et vendespor. I 1924 ble det bygd et sidespor for Gråkallbanen til St. Olavs gate. Den opprinnelige traséen over Torvet og Munkegata ble i 1961 av estetiske grunner flyttet til Prinsens gate – skinnene gikk gjennom mosaikken rundt Olav Tryggvason-støtten.

Linjekart

|}

Referanser

Litteratur 
 

Trikkelinjer i Trondheim
Ila (Trondheim)
Jernbanestrekninger åpnet i 1901
1901 i Norge