Falkefamilien

se inndeling

Falkefamilien (Falconidae) er en familie med små til mellomstore predatorer i ordenen falkefugler (Falconiformes). Familien inkluderer 64 arter (med 152 taxa) og består av falker, falkonetter og karakaraer. Artene er fordelt i to underfamilier, hvorav den ene er videre inndelt i to slekter, og den andre i to tribus med henholds seks og tre slekter.

På IUCNs rødliste regnes to arter som sterkt truet av utryddelse, fem arter som sårbare, åtte arter som nær truet, mens 49 arter regnes som livskraftige. I tillegg er to arter utryddet etter år 1600, hvorav én i nyere tid; Caracara lutosa ble sist registrert i 1903, og Falco duboisi er egentlig bare kjent fra fossile beviser, mens det eneste historiske beviset for denne lille falken stammer fra emerillon-folket (Fransk Guyana) og daterer seg til 1671–1672.

Seks arter frekventerer i Norge; jaktfalk, vandrefalk, dvergfalk, tårnfalk, lerkefalk og aftenfalk. I tillegg er en rødfalk funnet død ombord et fiskefartøy utenfor Svalbard. Vandrefalken regnes av mange som verdens hurtigste dyr, da den under stup kan komme opp i hastigheter på omkring . De artene som finnes i Norge er trekkfugler og har vært fredet her siden 1971.

Taksonomi 

Fuchs et al. (2015) fant ut at krongruppen i Falconidae daterer seg til oligocen, noe som er svært interessant med tanke på at krongruppene til søstergruppene, papegøyefugler (Psittaciformes) og spurvefugler (Passeriformes), er mye eldre.

Om falkefamilien er korrekt plassert som søster til papegøyer og spurvefugler, må altså familien ha oppstått i tidlig eocen eller (mer sannsynlig) under paleocen (altså for omkring  millioner år siden). Men det er alt slått fast at alle nålevende falkearter stammer fra én og samme linje, som oppsto under oligocen (og er omkring 30 millioner år gammel), så alle linjer fra de tidligste  millionene med år må altså ha dødd ut. Interessant nok er det også at ordenen med falkefugler (Falconiformes) har svært sparsomt med fossile beviser.

Det eldste beviset man har funnet (1995) er ganske nylig blitt beskrevet (publisert i Journal of Ornithology i januar 2016) og stammer fra tiden før den første splittelsen i Falconidae begynte, for omkring 34,8 millioner år siden. Fossilet har fått det vitenskapelige navnet Antarctoboenus carlinii og er trolig omkring  gammelt. Funnet stammer fra La Meseta-formasjonen på Seymourøya i Weddellhavet (Antarktis), cirka  øst for Trinityhalvøya. Øya har vulkansk opphav og et areal på cirka . Den nye beskrivelsen av A. carlinii støtter en eldre hypotese om at det meste av den evolusjonære utviklingen skjedde i Sør-Amerika og at Falconinae oppsto fra primitive neotropiske former eller i Australasia.

Beskrivelse 
Artene i falkefamilien skiller seg fra andre raptorer ved at de stort sett dreper byttet med nebbet i stedet for klørne. Til dette har fuglene en såkalt «falketann» på nebbet, et skarpt framspring på hver side overnebbet som passer inn i tilsvarende innbuktninger i undernebbet. Neseborene er dessuten sirkelrunde og har en frittstående tapp i midten, i motsetning til andre rovfugler som har mer eller mindre ovale nesebor. Noen falker fanger byttet i flukt, andre på bakken, men karakaraene er i hovedsak er åtseletere. Enkelte kan også spe på kostholdet med larver fra bier og veps.

Artene i falkefamilien er fra små til mellomstore i størrelsen (14–65 cm) og har relativt små og lette kropper, men stor styrke i forhold til størrelsen. Minst av artene er svartflankefalkonett (Microhierax fringillarius) og hvitpannefalkonett (M. latifrons), som begge har et vingespenn på omkring  og ei vekt som kan bli så lav som . Størst er jaktfalk (Falco rusticolus) som gjerne måler  og har et vingespenn på  og ei vekt på  g for hanner og  for hunner. Generelt kan man hevde at de minste artene gjerne lever nærmere Ekvator enn de større artene.

Med unntak av karakaraene, har falker gjerne svært kort hals og et relativt butt ansikt, noe som gir fuglene er kompakt uttrykk. Karakaraene har lengre ansikt og større nebb enn andre falker, som gjerne har et kort, krummet nebb. Fjærdrakten er gjerne brun til nøttebrun, grå, sort eller hvit (og kombinasjoner), og typisk spettet på undersiden, som gjerne er lys. Tropiske arter er gjerne mer fargesterke og kontrastfulle.

Utbredelse og habitat 
Artene i falkefamilien er globalt utbredt, med unntak av i Antarktis og i områder med evig is og polarklima. Størst utbredelse har artene i slekten Falco, som er den eneste virkelig globale slekten.

Falkefuglene habiterer alt fra iskald tundra og snøkledde fjell til glovarm ørken og fuktig tropisk regnskog, og selvsagt alt imellom disse ytterpunktene. Størst biologisk mangfold viser artene under tropisk forhold, mens kun to arter hekker på den arktiske tundraen. Det er dessuten større mangfold i lavlandet enn oppe i høyden.

Atferd 
Arter som lever på lave breddegrader, som karakaraene, falkonettene og skogfalkene er gjerne enten standfugler eller kortmigrerende fugler som følger tilgangen på mat, mens arter som lever på høyere breddegrader ofte er helt eller delvis trekkfugler.

Falkefuglene dreper stort sett levende byttedyr med nebbet. Noen arter fanger byttet i fri flukt, andre på bakken. Noen stjeler byttet fra andre fugler, også artsfrender. Selv om mange ser på falkene som hurtigflygende attakkerende rovfugler, så stemmer altså ikke alltid dette. Mange av karakaraene er oftere å finne spankulerende på bakken, der de både plyndrer andre og leter etter tilfeldig mat. Latterfalken (Herpetotheres cachinnans) har spesialisert seg på å fange slanger, både i trærne og på bakken. Noen arter er også regulære og svært dyktige kleptoparasitter, som nordkarakaraen (Caracara cheriway) og aplomadofalken (Falco femoralis).

Artene i falkefamilien bygger ikke reir selv, men overtar heller gamle reir eller hule trær etter andre rovfugler, eller de legger eggene direkte på ei fjellhylle.

Inndeling 
Det er vanlig å dele inn falkefamilien i et antall underfamilier og tribus. Noen velger å dele den inn i fire, andre i tre (med to tribus) eller to med (med to eller tre tribus). Den første inndelingen følger HBW Alive og er fra 2014. Den andre inndelingen følger Fuchs et al. (2015). Og den tredje og nyeste inndelingen følger HBW Alive og er fra 2018. Forskjellene mellom inndelingene (spesielt slektsforholdet mellom artene) viser med all tydelighet at denne familien har fått tilført mye ny informasjon i senere år, og at sammensetningen kanskje ikke kan regnes som endelig.

Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i hovedsak i henhold til Syvertsen et al. (2008). Navn i parentes er ikke offisielle norske navn, men er direkte oversatt fra det engelske navnet på artene.

Note 
(1) Orientpygméfalken (P. insignis) er kanskje ikke så nært beslektet med afrikapygméfalken (P. semitorquatus) som tidligere antatt. Fuchs et al. (2015) hevder at den trolig må regnes som en monotypisk art i slekten Neohierax og har plassert slekten som basal sammen med Falco i tribuset Falconini. Han hevder at disse linjene (Neohierax og den som siden første fram til Falco) trolig splittet lag for omkring  millioner år siden. Falco er imidlertid av yngre dato, og artene i denne slekten har trolig en felles stamfar som levde for omkring  millioner år siden. Hva som er rett er uavklart, men siden en slik plassering fortsatt mangler allmenn aksept, plasseres arten her i henhold til HBW Alive i slekten Polihierax. Plasseringen vises imidlertid også som Fuchs hevder, som basal i tribuset Falconini, men i parentes.

(2) Mange av karakaraene er svært nært beslektet. Fuchs et al. (2015) mener derfor at artene i de tre slektene Ibycter, Milvago og Phalcoboenus kan overføres til slekten Daptrius. Forslaget mangler imidlertid støtte foreløpig, men er vist her under ny inndeling i treet over. Dette forslaget innebærer dessuten to nye arter, arter som tidligere ble regnet som underarter. Dessuten er en art (Micrastur plumbeus) nedgradert til underart (M. gilvicollis plumbeus).

Referanser

Eksterne lenker 
 

Rovfugler
Dyr formelt beskrevet av William Elford Leach
Fugler formelt beskrevet i 1820