alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Ole Selnæs

Ole Kristian Selnæs (født 7. juli 1994) er en norsk fotballspiller som spiller for den sveitsiske klubben FC Zürich. Han har tidligere spilt for Rosenborg i Eliteserien, den franske Ligue 1-klubben AS Saint-Étienne, samt Shenzhen FC og Hebei China Fortune FC i Kina.

Selnæs kom til Rosenborg som guttespiller og tok steget opp til A-laget som 17-åring våren 2012.

Selnæs er sønn av tidligere fotballspiller Ivar Selnæs.

Karriere 
Selnæs ble født i Trondheim, men startet sin fotballkarriere i Skjetten SK der hans far, Ivar Selnæs, var hovedtrener. Familien flyttet tilbake til Trondheim, og Selnæs fortsatte med fotballen for Sverresborg IF. Da Selnæs kom til Rosenborg fra Sverresborg i 2009, markerte guttespilleren seg med en meget presis venstrefot. Han utviklet et god overblikk for spillet og fikk etterhvert kombinert egenskapene sine veldig bra som defensiv midtbanespiller. 

I 2011 var Selnæs svært involvert i Rosenborgs U19-lag som vant norgesmesterskapet. og kom på tredjeplass i deres gruppe i NextGen-Serien. Selv om Selnæs fremdeles var svært ukjent utenfor klubben, ble han raskt en godt integrert rolle på førstelaget i 2012-sesongen. 

I 2011 gikk utviklingen kraftig opp for Selnæs som fikk mange kamper i andredivisjon. Han kom også med i kamptroppen i Tippeligaen ved noen anledninger. Vinteren før 2012-sesongen trente han ikke bare fast med A-laget, men han fikk også mye spilletid i treningskampene og imponerte nok til at Erik Hoftun sto klar med en A-lagskontrakt idet serien ble sparket i gang.
25. mars 2012 ble Ole Selnæs A-lagsspiller i Rosenborg. Han hadde spillertrøye 20.

Selnæs debuterte som målscorer i Tippeligaen 16. september 2012, da han satte et frispark to minutter på overtid mot .

Landslaget 
Selnæs ble første gang tatt ut på A-landslaget 25. august 2015. 24. mars 2016 fikk han sin første landskamp for  mot Estland.

5. oktober 2017 scoret han sitt første landslagsmål for  mot San Marino.

Utmerkelser 
 «Årets spiller» i Tippeligaen 2015.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Spillerprofil på RBK.no

Norske fotballspillere
Norske landslagsspillere i fotball for herrer
Norgesmestere i fotball
Fotballspillere for Rosenborg BK
Fotballspillere for AS Saint-Étienne
Fotballspillere for Shenzhen FC
Fotballspillere for Hebei FC
Norske fotballspillere i Frankrike
Norske fotballspillere i Kina
Norske fotballspillere i Sveits
Personer fra Trondheim kommune
Nettavisen-prisen
Kitia Touré

Kitia Touré (født i 1956, død 18. desember 2012) var en ivoriansk filmskaper, forfatter og film-, multimedia- og internettviter. Han har gitt ut en rekke filmer og flere bøker. I 1996 fikk han Noma-prisen for boken Destins paralleles og han har vunnet flere priser for filmproduksjonene sine.

Touré har en PhD i moderne litteratur fra Sorbonne i Paris og post.dok-arbeider med film og teater fra samme universitet. Han underviser nå om økonomien rundt kino, multimedia og internett på universitetsnivå i Elfenbenskysten.

I 1996 fikk han Noma-prisen for boken Destins paralleles og samme år fikk han også hederstittelen «Boursier» fra det franske boksenteret. I Elfenbenskysten har han hatt flere verv innen fjernsyn og kino.

Utgivelser

Filmer 
 Comédie exotique, (1985), Vant kritikerprisen ved den internasjonale filmfestivalen i Tunisia og kritikerprisen på Vues d'Afrique i Canada.
 Maman je veux vivre (1987), Filmserie som vant UNICEF-prisen for barn ved den panafrikanske fimfestivalen i Ouagadougou i Burkina Faso
 Les dix commandements de l'enfant (1988)
 L'or d'azito (1990)
 Ca n'arrive pas qu'aux autres (1991)
 Les gestes ou la vie (199#), Vant Promacoprisen for kamp mot aids og en pris fo filmkvalitet ved FESPACO samt juryens spesialpris ved Festival du Film Scientifique de Paris-Tour Eiffel i 1993.
 Nantes, archéologie de la mémoire (1994), Vant pris på den internasjonale filmfestivalen i Amiens i 1994.
 Kongoli (1996)
 Den'ko, Affaires d'Enfant (2000)
 Cette négrillonne, sept millions (2001), TV-serie i femten deler basert på roman av Touré

Han har også skrevet serien "La geste de Ségou samt en rekke animasjonsfilmer.

Bøker 
 L'arbre et le fruit (1979)
 Chez tantie (1984)
 Le corbillard (1987), Hatier-pris for beste novelle på fransk.
 Maman, je veux vivre (1989), vant pris for å reise spørsmålet om barnehelse i Afrika
 Destins paralleles (1995), vant Noma-prisen

Eksterne lenker 
  Biografi på africultures.com
  Biografi på lesfrancophonies.com
 

Ivorianere
Vinnere av Noma-prisen
Fødsler i 1956
Dødsfall i 2012
Folkets parti

Denne artikkelen omhandler et politisk parti i Seychellene og må ikke forveksles med det norske politiske partiet Folkets parti FNB, tidligere kjent som Folkeaksjonen nei til mer bompenger.

Folkets parti er navnet på et sosialistisk parti på Seychellene. Engelsk: People's Party, seychellisk kreol: Parti Lepep. Folkets parti har vært det styrende partiet på øygruppen siden 1977, og var det eneste lovlige partiet mellom 1979 og 1991. 

Partiet ble stiftet i 1964 av France-Albert René under navnet Seychellenes forente folkeparti (Seychelles People's United Party). Senere endret det navn til Seychellenes progressive folkefront (Seychelles People's Progressive Front; fransk: Front Progressiste du Peuple Seychellois)). Partiet skiftet navn til Parti Lepep i juni 2009. I 2018 skiftet de navn igjen, nå til United Seychelles.

Ved valget i mai 2007 fikk partiet 56,76% av stemmene, og 23 av 34 seter i parlamentet.

Referanser

Eksterne lenker
 

Seychellisk politikk
Politiske partier etablert i 1964
Queanbeyan

Queanbeyan er en by i delstaten New South Wales i Australia. Ved folketellingen i 2006 hadde byen cirka 34 000 innbyggere. Queanbeyan ligger rundt 15 kilometer øst for Australias hovedstad Canberra. Navnet Queanbeyan er fra aboriginenes ord for «klart vann».

Kjente personer fra Queanbeyan 
Mark Webber – Formel 1-fører
George Lazenby – skuespiller
Suzanne Balogh – olympisk leirduemester

Eksterne lenker 
 

Byer i New South Wales
Tekanne

Tekanne, skjenkekanne for te eller varmt vann til å tynne teen med. Tekanner har tut og lokk. De kan være laget av keramikk eller metall, og de har ofte hank av bakelitt, tre eller et annet varmeisolerende materiale. Tekanner av keramikk er ofte kalt tepotter. Tilsvarende kanner av glass kalles gjerne kaffekolbe eller tekolbe.

Formen på tekanner har skiftet med motene, og de kan ha et ovalt, rundt eller tilnærmet rektangulært tverrsnitt. Det kan være vanskelig å skille tekanner fra kaffekanner, men kaffekanner er gjerne høyere og smalere enn tekanner. Tekanner har en lang tut festet langt ned på korpus, og bredden på korpus er gjerne større enn høyden. Tekanner har ofte en innvendig sil i tuten for å holde teblekkene tilbake i kannen ved servering. Andre tekanner kan ha en begerformet innsats til teblekkene, og tekanner har gjerne et lite damphull i lokket. 

Tekanner kan opptre i par, der den mindre kannen kan settes over en  større. Den ene kannen er da beregnet til te og den andre til vann til å tynne teen med. 

Tekanner kan romme fra 0,25 til 3 liter.

Litteratur 
 Halvorsen, Josef og Larsen, Kjell Egil (1997) "Gammelt Porsgrund" Klenodier verd å eie. Porsgrunn. ISBN 82-992998-2-9.
 Opstad, Lauritz (1992): Boken om Herrebøe fajansene. Oslo. ISBN 82-7003-113-5
 Opstad, Lauritz (1959): Herrebøe Fajance Fabrique. Sarpsborg. 
 Østby, Jon Birger (1983): Nomenklatur for drikkestell, med tegninger av Torill Sand. Oslo

Referanser

Eksterne lenker 
 Se tekanner i DigitaltMuseum

Drikkestell
Te
Claire Fagin

Claire M. Fagin er en amerikansk sykepleier, pedagog, akademiker og konsulent. Hun har en Mastergrad i Science fra Wagner College, en mastergrad i sykepleie fra Columbia University og en doktorgrad fra New York University.

Gjennom sin karriere har Fagin vært involvert i ledende tenkning og praksis i sykepleierutdanning, pleie- og helsepolitikk, geriatrisk sykepleie, programledelse og administrasjon. Hun fungerte som dekan ved School of Nursing ved University of Pennsylvania fra 1977 til 1992, da hun igjen begynte med geriatrisk sykepleieforskning som stipendiat i Residence ved Institute of Medicine, National Academy of Sciences.

I 1993 ble hun kalt midlertidige president ved University of Pennsylvania (fra 1. juli 1993 til 30. juni 1994), den første kvinnen i denne rollen ved noen av Ivy League universitetene. Hun fortsatte å fokusere på geriatrisk sykepleie etter retur til professorat i 1994 og har gjort det siden den gang. I 2005 fullførte hun fem år som leder av «John A. Hartford Foundation Program: Bygge Academic Geriatric Nursing kapasitet», som koordineres i Washington, DC, på American Academy of Nursing.

Hun er Leadership professor emerita, Dean emerita ved University of Pennsylvania og har mottatt 13 honorære doktorgrader samt prestisjetunge honorær Recognition Award av American Nurses Association. Den 30. november 2006 ble sykepleierutdanningen-bygningen ved University of Pennsylvania omdøpt til Claire M. Fagin Hall.

Hun er æresmedlem av den britiske Royal College of Nursing, ble innlemmet i American Nurses Association Hall of Fame i 2010) og er medlem av Institute of Medicine, American Academy of Nursing, the Century Association og American Academy of Arts and Sciences. Hun er for tiden på forstanderskapet av de besøkende Nurse Service of New York.

Referanser

Sykepleiere
Personer fra New York City
Tuanpai

Tuanpai (forenklet kinesisk: 团派, tradisjonell kinesisk: 團派, pinyin: Tuánpài, «ungdomsligaklikken») er et uttrykk benyttet av kjennere av kinesisk politikk om den politiske krets innen Kinas kommunistiskparti som har sin fortid i og sitt nettverk fra den kinesiske kommunistiske ungdomsliga. 

Uttrykket benyttes også mer spesifikt om kretsen rundt Hu Jintao, altså hans politiske støttespillere. 

Uttrykket Tuanpai ble først brukt på Hu Yaobangs tid, da Hu Yaobang ble kritisert for å gjøre seg alt for avhengig av kadre av  tuanpaibakgrunn.

Karakteristika
Den politiske analytiker Cheng Li ved Brookings Institution inndeler (2009) Kinas kommunistpartis maktstruktur i to distinkte «koalisjoner»  - én bestående av «populister» og en bestående av «elitister». Elitistene klassifiseres som slike som for det meste stammer fra Kinas rikere østlige provinser, ikke minst fra Shanghai (Shanghaiklikken) eller slike som av familiebakgrunn stammer fra tidligere ledende kommunistiskekadre (det vil si «prinsepartiet». På den annen side har man «populistene» - hvoriblant tuanpaiene er fremtredende. Dette er folk som gjerne er av en mer folkelig bakgrunn, fra «grasrota»,  og som har gått gradene fra bunnen av opp gjennom partisystemet. 

Mens «elitistene» anses å være mest opptatt av økonomisk vekst og markedsfunksjonalitet, er «populistene» ansett å være mer opptatt av sosial harmoni og utjevning av ulikhetene. 

«Tuanpai»ene har gjerne meghet høy utdannelse fra universiteter og lignende.

Personer som gjerne grupperes som «tuanpai»

Hu Jintao
Li Keqiang
Li Yuanchao
Song Defu 
Hu Chunhua 
Zhou Qiang 
Zhang Baoshun
Wang Yang
Liu Yandong
Ling Jihua

Referanser

Eksterne lenker
 Tuanpai
 One party, two coalitions in China’s politics
 China’s Team of Rivals
 China's 'fifth generation' leaders come of age 
 China's economic decisionmakers

Grupper i Kinas kommunistparti
Kinesiske ord og uttrykk
Mary Dixon Kies

Mary Dixon Kies (født 21. mars 1752, død i 1837) var en amerikansk oppfinner som den 5. mai 1809 var den første mottakeren av et patent innvilget til en kvinne av United States Patent and Trademark Office. Patentet angikk en teknikk der man vever halm med silke og tråd.

Biografi 
Hennes far, John Dixon, ble født 1679 i Ulster i Irland. Hennes mor var Janet Kennedy, farens tredje ektefelle. De giftet seg i Voluntown i Connecticut den 7. august 1741. John Dixon var en bonde. Mary Dixon ble født i Killingly i Connecticut den 21. mars 1752. Hun giftet seg med Isaac Pike, og fikk en sønn, Isak Pike II. Etter hans død giftet hun seg med John Kies, men som døde den 18. august 1813 i en alder av 63 år. Hun dro deretter for å bo hos sin sønn, Daniel Kies, i Brooklyn inntil hun i 1837 døde i en alder av 85 år.

Oppfinnelsen 
Strå-veving var en økonomisk viktig næring i Nord-Amerika på 1800-tallet. Kvinner hadde stråhatter for arbeid på markene. I 1790 åpnet dørene for alle, menn eller kvinner, til å beskytte sin oppfinnelse med et patent. Ettersom kvinner i mange amerikanske delstater kunne ikke lovlig eie en egen eiendom uavhengig av sine ektemenn, hadde mange kvinnelige oppfinnere ikke brydd seg om å patentere sine oppfinnelser. Mary Kies brøt dette mønsteret i 1809.

Mary Kies var ikke den første amerikanske kvinnen til å forbedre produksjonen av hatter. I 1798 oppfant Betsy Metcalf en metode for pyntebånd med halm. Hennes metode ble svært populær, og hun ansatte mange kvinner til å produsere disse hatter, men hun hadde ikke patentert prosessen. På spørsmål om hvorfor svarte Metcalf hun ikke ønsker at hennes navnet skulle bli sendt til Kongressen. Kies hadde et annet perspektiv, og hun kunne ikke ha valgt et bedre tidspunkt for å sikre sitt nye produkt, da den amerikanske regjeringen hadde stoppet import av europeiske varer. Napoléon Bonaparte var i krig med flere nasjoner i Europa på den tiden, og en måte han forsøkte å vinne krigen på var ved å blokkere handelen og skade fienden økonomisk. USA ønsket ikke å bli trukket inn i denne konflikten. President James Madison var på utkikk etter amerikanske næringer som kunne erstatte de tapte europeiske varer.

Kies teknikk viste seg å være verdifull ved å lage kostnadseffektive arbeidshatter for kvinner. Dermed styrket hun New Englands hatte-økonomi, som hadde blitt vaklende grunn til det europeiske embargo. Damehatter av strå ble produsert i Massachusetts alene, og i 1810 hadde man anslått at verdien lå på mer enn $ , eller over $ 4,7 millioner i dagens penger. Førstedame Dolley Madison, gift med president James Madison, hedret henne for dette arbeidet.

Kies klarte uansett ikke å dra fordel av sin oppfinnelse, og hun døde pengelens i Brooklyn i 1837. Hennes opprinnelige patentfil gikk tapt i en brann ved United States Patent Office i 1836.

Eksterne lenker 
  Mary Kies Became the First Woman to Receive a U.S. Patent
  Betsey Metcalf (1786–1867) and Mary Kies (1752–1837)

Oppfinnere fra USA
Personer fra Windham County i Connecticut
Xu Shouhui

Xu Shouhui (tradisjonell kinesisk: 徐壽輝, forenklet kinesisk: 徐寿辉, pinyin: Xú Shòuhuī, Wade-Giles: Hsü Shou-hui, født i Luotian i provinsen Hubei i Kina, død i 1360) var en kinesisk opprørsleder som utropte seg selv til keiser på Yuandynastiets tid. Han er også kjent under navnet Xu Zhenyi (真一 eller 真逸, W-G Hsü Chen-i).

Xu var opprinnelig tøyhandler. I august 1351 arbeidet han og andre i Qizhou (蘄州) for å opprette De røde turbaners hær. Snart etter erobret de Qishui (蘄水) og gjorde byen til kommandopost og hovedstad for det de utropte til keiserriket Tianwan (天完). Xu utropte seg til keiser og tok eranavnet Zhiping (治平). Etter at han erklærte seg å være en reinkarnert Milofo (彌勒佛下生) fikk han stor tilslutning. Han lovet å «styrte de rike og fremme de fattige» (摧富益貧). I 1352 invaderte han mer av Hebei, og rykket så inn i Jiangxi, Anhui, Fujian, Zhejiang, Jiangsu og Hunan. 

Etter et tilbakeslag påført ham av Yuandynastiets mongolske styrker trakk han seg tilbake til fjellene i Huangmei (黃梅山), men gikk til angrep igjen i 1355, og flyttet sin hovedstad til Hanyang.

Fem år etter ble Xu Shouhui snikmyrdet av sin våpenbror Chen Youliang. Dermed brøt Tianwanriket sammen.

Dødsfall i 1360
Personer fra Huanggang
Kinesiske opprørsledere
Kinesiske keisere
Kinesiske offiserer
Ni Wenjun

Ni Wenjun (kinesisk: 倪文俊; født i Xiantao i provinsen Hubei i Kina, drept i 1357) var general under De røde turbaners opprør under general Xu Shouhui. En av Nis berømte underordnede var Chen Youliang, som senere grunnla sitt eget keiserdømme.

Ni Wenjun ble fanget og drept av Chen Youliang, som ville hindre Nis planlagte kupp mot sin kommandør Xu Shouhui.

Kinesiske offiserer
Kinesiske opprørsledere
Personer fra Xiantao
Statens byggeskikkpris

Statens byggeskikkpris var blant de mest anerkjente norske prisene for god arkitektur. Prisen ble tildelt personer og virksomheter, private og offentlige, som gjennom planlegging og/eller bygging har bidratt vesentlig til  å heve, fornye og utvikle den allmenne byggeskikken.  

Byggeskikk må i denne sammenheng ikke bare forstås som tradisjonell arkitektur. Juryen la vekt på ny teknologi og nye ideer, og at bygningene tilpasses natur- og kulturlandskapet og bidrar til stedsidentitet. I nyere tid har også energibehov, miljøvennlige løsninger og universell utforming blitt vektlagt.

Prisen ble første gang delt ut i 1983, og deretter årlig til og med 2016. Juryen ble oppnevnt av kommunal- og regionalministeren, og Husbanken var juryens sekretariat. Prisen ble overrakt av kommunalministeren. Fra 2018 er prisen erstattet av Statens pris for byggkvalitet, med Direktoratet for byggkvalitet som sekretariat.

En rekke kommuner har opprettet lokale byggeskikkpriser eller lokale arkitekturpriser.

Utdelinger

Se også 
 Liste over arkitekturpriser
 Byggeskikk

Referanser

Litteratur 
Berg, Helle Benedicte (red.) (2007) Forbilder: statens arkitektur-, bymiljø- og byggeskikkpriser 25 år. Oslo, Husbanken. ISBN 9788290122275

Eksterne lenker 
 Vinnere av Statens byggeskikkpris (Direktoratet for byggkvalitet)
 Husbanken – Statens byggeskikkepris

Arkitekturpriser
Arkitektur i Norge
Norske priser
Olav Myklebust (1932−2011)

''Se annet sted for bonden og politikeren Olav Myklebust (1868–1938) eller for den Olav Myklebust (født 1967) som i 2014 ble ambassadør til Norges ambassade i Canberra

Olav Myklebust (født 17. januar 1932, død 1. november 2011) var en norsk psykolog, politiker (Venstre) og ambassadør.

Han var oppvokst på Sunnmøre. Etter cand.psychol-eksamen i1957 var han stipendiat for Norges allmennvitenskapelige forskningsråd og ansatt ved Norsk Regnesentral. Et doktorgradsarbeide tok han også fatt på, dels utført ved Karolinska Universitetssjukhuset i Stockholm. Fra 1962 til 1964 var han formann i Norges Venstrelag og fra 1964 generalsekretær i Venstre.  Han arbeidet i utenrikstjenesten fra 1968 til 1998 og var Norges ambassadør til Namibia. I 1998 ble han utnevnt til Norges første ambassadør til Malawi.

Posteringer 
 1968 kontorsjef i det nystartede Direktoratet for utviklingssamarbeid
 1972 stedlig representant for NORAD ved det norske konsulatet i Tanzania (fra 1975 Norges ambassade i Dar-es-Salaam). Var i alt stasjonert der i tre perioder, sist fra 1985.
 1989 ekspedisjonssjef i NORAD
 1992 ambassadør til Namibia (ambassaden nedlagt 1997). Sideakkreditert til Angola.
 1998 Norges første ambassadør til Malawi.

Referanser 

Norske psykologer
Norske bistandsarbeidere
Norges ambassadører til Angola
Norges ambassadører til Malawi
Norges ambassadører til Namibia
Tillitsvalgte i Unge Venstre
St. Olavs Orden
Yuquan

Yuquan (kinesisk: 玉泉区, pinyin: Yùquán Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Hohhot i den autonome region Indre Mongolia i Folkerepublikken Kina.

Det har et areal på 213 km² og et folketall på ca. 190.000 innbyggere. 

Distrikter i Indre Mongolia
Boston-pai

Boston-pai er en pai der deigen er laget med olje istedenfor smør eller margarin, noe som fører til at pailokket blir ekstra sprøtt. Boston-pai kan fylles med kjøtt, fisk, stuinger eller fruktkompott.

Kilder 
 Boston-pai i Store norske leksikon (lisens: fri)

Desserter
Paier
Axel Gjöres

Axel Gjöres (opprinnelig etternavn Andersson, født 11. november 1889 i Smedjebacken i Värmland, død 12. mars 1979) var en svensk sosialdemokratisk politiker. Han var riksdagsmedlem, samt forsyningsminister og handelsminister.

Gjöres var aktiv i samvirkebevegelsen og arbeidet fra 1913 i Konsumentbladet. Fra 1918 var han bladets redaktør og i 1920 ble han også redaktør for Kooperatören. Han holdt begge verv til 1933. 

Fra 1938 til 1941 var Gjöres fungerende generaldirektør for Kommerskollegium, den statlige myndighet i Sverige som har hånd om handelspolitikken og utenrikshandelen. I 1941 ble han folkhushållningsminister med ansvar for forsyning og rasjonering. Han satt med dette ministeransvaret til 1947, da han ett års tid var handelsminister. I 1948 vendte han tilbake til Kommerskollegium som generaldirektør.

Gjøres var medlem av Riksdagen fra 1943 til 1950.

Han utga en rekke skrifter, blant dem Svensk kooperation före åttiotalet (1919) og Konsumentkooperationen i Sverige (1925). Memoarer kom i to bind; Den tiden (1965) og Vreda vindar (1967).

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Svenske sosialdemokrater
Svenske ministre
Personer fra Smedjebackens kommun
Fjolne

Fjolne eller Fjølne var, ifølge Ynglingesagaen og Ynglingatal, en mytisk konge i Uppsala, Sverige. Ifølge Snorre var han sønn av guden Frøy (Yngve-Frøy) som har gitt opphav til Ynglingeætten, og jotunkvinnen Gerd. 

Ifølge Gylvaginning var Fjolne også ett av Odins mange navn.

Vennskapet med kong Frode 
Ifølge legenden var det Fjolne som solgte jotunmøyene Fenja og Menja til den danske kong Frode i Lejre – danekongenes kongssete på Sjælland. Trellkvinnene ble satt til å kverne gull for kongen på kverna Grotte. Dette er beskrevet i det mytologiske diktet Grottesangen. Ifølge Grottesangen skal Fjolne ha levd samtidig med keiser Augustus, det vil si i første århundre f.Kr. og inn i første århundre e.Kr.

Snorre forteller at Fjolne en gang dro på besøk til sin venn kong Frode i Lejre. Det var stelt til stort drikkegilde med et stort mjødkar. Utpå natta måtte Fjolne ut en tur – Snorre betegner ham her som død-drukken. På vei inn gikk han feil, datt i mjødkaret og druknet. 

I Tjodolvs dikt i Ynglingatal heter det at «hans bane vart, i vindlaus sjø».

Ifølge Ynglingesagaen ble Fjolne etterfulgt av sin sønn Sveigde som konge i Uppsala.

Referanser 

Ynglingeætten
Svenske sagnkonger
Norrøn mytologi
Wandsworth Bridge

Wandsworth Bridge er en bro over elven Themsen i distriktet Wandsworth i London. Broen ble åpnet i  og er tegnet av Pierson Frank. Den daglige trafikken var i 2004 på  kjøretøy.

Referanser

Se også 
 Liste over broer i London

Broer i London
Broer åpnet i 1940
1940 i England
Veibroer i Storbritannia
Soestfeiden

Soestfeiden var en konflikt mellom byen Soest og erkebiskopen av Köln som varte fra 1444 til 1449.

Den umiddelbare årsaken til konflikten skyldes at den betydningsfulle hansabyen Soest 5. juni 1444 valgte å ikke lenger anerkjenne overhøyheten til erkebispen av Köln, Dietrich von Moers. Erkebispen forsøkte å gjenopprette sin overhøyhet, en politikk Soest møtte ved å akseptere en ny Landesherr, hertug Johann I av Kleve-Mark, som forsvarte byens gamle retter og kjempet for noen nye. Konsekvensen ble at keiser Fredrik III av Det tysk-romerske rike lyste byen i bann (Reichsacht).

Ved siden av Kleve og en rekke westfaliske stater sto fremfor alt den mektige hertug Filip III av Burgund på Soests side. For Filips vedkommende var ikke dette bare et spørsmål om graden av en bys frihet, men om maktfordelingen i det vestlige Tyskland som helhet.

I 1447 ble Soest beleiret av 12 000 leiesoldater uten at de klarte ikke å innta den. Fredsavtalen viser at Soest ble gitt større frihet enn en fri riksstad. Denne situasjonen varte helt fram til byen ble inkorportert i Preussen, men byens økonomiske makt ble likevel lenge hindret av at den lå som en enklave inne i Kölns territorier.

Eksterne lenker 
 «Juni 1444 - Der Beginn der Soester Fehde», om Soestfeiden (tysk)

Hertugdømmet Westfalen
Konflikter i 1440-årene
Konflikter i 1448
Konflikter i 1444
1440-årene i Det tysk-romerske rike
Ankestyrelsen

Ankestyrelsen er et forvaltningsorgan under Social- og Integrationsministeriet som fungerer som Danmarks øverste klageinstans og praksiskoordinerende myndighet på velferdsområdet. Forvaltningsorganet minner således om en domstol og fungerer også uavhengig av andre myndigheter. Årlig avgjør Ankestyrelsen omkring 20 000 saker.

Ankestyrelsen ble opprettet i 1973 og hørte dengang under Socialministeriet. Siden er flere oppgaver kommet til, blant annet som følge av serviceloven. Ankestyrelsen løser også oppgaver for Beskæftigelsesministeriet, idet den fungerer som klageinstans for avgjørelser truffet av Arbejdsskadestyrelsen. I 2005 skiftet forvaltningsorganet navn fra Den Sociale Ankestyrelse som følge av de mange nye oppgavene.

Ankestyrelsen beskjeftiger knapt 300 ansatte, hvorav størstedelen er jurister.

Eksterne lenker 
 

Danske direktorater