alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Kommunikasjonssatellitt

En kommunikasjonssatellitt er en kunstig satellitt plassert i bane rundt for å sørge for telekommunikasjon.

De største formidler titusenvis av telefonsamtaler og flere titalls TV-sendinger samtidig mellom bakkestasjoner (også kalt jordstasjoner) gjerne i forskjellige verdensdeler. Moderne, store  kommunikasjonssatellitter er ofte designet for levetider på 15 år. Prisen for en slik ligger på 100-150 millioner dollar, og kan være enda høyere. Det finnes rundt et par hundre kommunikasjonssatellitter i bruk, fordelt på mange titalls serier, f.eks:

Intelsat
Inmarsat
Telestar
PanAmSat 

Den aller første kommunikasjonssatellitten, Echo 1, ble skutt opp i 12. august 1960.

Praktisk talt samtlige store kommunikasjonssatellitter kretser i geostasjonær bane. De fleste eies av private selskap.

Mobiltelefonsatellitter 
I siste halvdel av 1990-årene startet utvikling av en egen kategori kommunikasjonssatellitter, som kan betegnes som «mobilbasestasjoner i verdensrommet». Disse formidler telefonsamtaler direkte mellom håndholdte mobiltelefoner. Noen av disse systemene består av store konstellasjoner (grupper) av satellitter, men enkeltsatellittene er mindre enn konvensjonelle kommunikasjonssatellitter. De kretser også i mye lavere baner enn de store kommunikasjonssatellittene. Hensikten er fullstendig (Iridium) eller tilnærmet (Globalstar) global mobildekning, selv midt i Stillehavet, Amazonasjungelen, Antarktis, Sibir eller Sahara.

 Iridium (66 operative satellitter i 780 km høye polbaner)
 Globalstar (50-talls satellitter i ca. 1 400 km høye baner)
 Orbcomm (minisatellitter, lave baner, kun tekstmeldinger)

Selskapene bak alle disse systemene gikk konkurs, da man ikke klarte å verve tilstrekkelig antall abonnenter til å få dekket inn kostnadene ved å bygge dem ut (ca. 5 milliarder dollar for Iridium). De ble kjøpt opp og er i dag likevel i bruk, men med nye eiere.

Thuraya: To mobiltelefonsatellitter i geostasjonær bane, hvilket gir en liten, men merkbar forsinkelse under samtaler. Dekker «bare» rundt 100 land.
Inmarsat M. Egentlig maritim, geostasjonær kommunikasjonssatellitt, men man kan benytte «mobiltelefoner» i stresskoffertstørrelse fra mesteparten av verden gjennom Inmarsat-systemet.

Referanser 

Radioteknikk
Kommunikasjonssatellitter
Romteleskop

Et romteleskop eller romobservatorium er en kunstig satellitt som driver astronomiske observasjoner. Dette kan være teleskoper eller andre instrumenter i bane rundt jorden, eller i bane rundt solen, relativt nært jordens bane.

Hensikten er å drive astronomiske observasjoner av objekter i vårt eget solsystem, stjerner, interstellare gasskyer, galakser, gammaglimt, kosmisk bakgrunnstråling etc. Fordelen med observatorier i verdensrommet er at man kommer over jordens atmosfære, som forstyrrer og filtrerer lyset fra astronomiske objekter.

Noen romteleskoper 

Hubble-teleskopet (ultrafiolett-visuelt-nærinfrarødt, NASA/ESA)
Chandra-teleskopet, XMM-Newton (røntgenteleskoper, NASA, ESA, med russisk bidrag)
Spitzer-teleskopet (SIRTF) (infrarødt, NASA)
James Webb-teleskopet (infrarødt, NASA/ESA) Dette er planlagt som Hubble-teleskopets etterfølger. Det blir ikke klart for oppskytning før i 2021.
COROT space telescope

Satellitter
Observasjonsastronomi
Artikler i astronomiprosjektet

zh:空间望远镜#太空天文台
Alleanza Nazionale

Alleanza Nazionale (nasjonalalliansen) var et høyreorientert politisk parti i Italia. Det ble hovedsakelig grunnlagt av medlemmene av det tidligere Movimento Sociale Italiano i 1994 etter partiets allmøte i Fiuggi. Alleanza Nazionale inkluderte også konservative deler av det tidligere Democrazia Cristiana. Partileder var Gianfranco Fini. Den politiske ideologien ble karakterisert som nasjonalkonservativ. Partiet var siden dannelsen en nær samarbeidspartner av Silvio Berlusconis Forza Italia. 

Et tidligere partimedlem er Alessandra Mussolini, som brøt med partiet da Gianfranco Fini tok avstand til hennes bestefar Benito Mussolini. 

Ved parlamentsvalget i 2008 stilte Alleanza Nazionale som en del av valgalliansen Il Popolo della Libertà. Denne alliansen ble omdannet til et politisk parti i 2009 og Alleanza Nazionale opphørte da å eksistere.

Eksterne lenker
 

Tidligere politiske partier i Italia
Politiske partier etablert i 1994
Politiske partier nedlagt i 2009
1994 i Italia
2009 i Italia
Palmiro Togliatti

Se også: Togliatti (andre betydninger)

Palmiro Togliatti (født 26. mars 1893 i Genova i Italia, død 21. august 1964 i Jalta i Ukraina) var leder for det italienske kommunistpartiet, Partito Comunista Italiano (PCI).

Liv og virke

Bakgrunn
Togliatti kom fra en middelklassebakgrunn. Faren Antonio var bokfører for den offenrtlige administrasjon, og moren Teresa Vitale var lærerinne. Farens arbeide gjorde at familien ofte var på flyttefot. Før Palmiros fødsel flyttet de fra Torino til Genova. Han fikk navnet Palmiro etter dagen han bløe født på, palmesøndag. Togliattis foreldre var praktiserende katolikker.

Palmiro Togliatti hadde én søster, Maria Cristina, og to brødre, Enrico og Eugenio Giuseppe. Eugenio ble matematiker og oppdaget Togliatti-overflatene.

I 1908 studerte han ved det klassiske lyceum «Azuni» i Sassari, der han ble anerkjent som stolens beste student.

Faren Antonio døde av kreft den 21. januar 1911 og familien sank ned i fattigdom. Takket være et studiestipend fullførte Palmiro et studium i rettsvitenskap i Torino.

Politikk

Han begynte sitt politiske engasjement i det italienske sosialistiske parti (Partito Socialista Italiano) i forkant av første verdenskrig. I krigen deltok han som offiser. Deretter ble han i 1920 partisekretær i Torino og hørte til gruppen rundt L’Ordine Nuovo i samme by; preget av Antonio Gramsci.

Han var i 1921 et grunnleggende medlem av det italienske kommunistiske parti (PCI). Fra 1922 var Togliatti med i partiets sentralkomite. Frem til 1926 offentliggjorte han under pseudonymet Ercole Ercoli antifascistisk propaganda, ble i 1923 og i 1925 arrestert av Benito Muissolinis fascistiske regime, emigrerte i 1926 til Tyskland, og senere til Sovjetunionen. Der fikk han en ledende rolle i Komintern, ble ved dens VII kongress i 1935 forkjemper for Josef Stalins folkefrontpolitikk og tilhørte fra 1937 til 1939 Garibaldi-bataljonen og kjempet som sådan i den spanske borgerkrig. Etter at generalsekretær Gramsci ble arrestert, rykket han opp og var frem til sin død lederskikkelsen i PCI, fra 1947 som generalsekretær.

Togliatti bidro til avtalen mellom Sovjetunionens regjering, den italienske regjering og Fiat om bygging av den store VAZ-bilfabrikken i Stavropol. Byen har siden fått navnet Toljatti/Togliatti til ære for Palmiro Togliatti.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Togliatti, Palmiro
Kommunister
Personer fra Sassari
Personer fra Genova
Durham bispedømme

Durham bispedømme er et anglikansk, og tidligere katolsk bispedømme med sete i Durham i det nordøstlige England.

Bispesetet ble først opprettet på Lindisfarne i 635, med territorium avgitt fra York erkebispedømme. Etter at klosteret på Lindisfarne hadde blitt rammet av vikingangrep av nordboere fra Norge ble det i 875 de facto oppgitt, og i 879 ble et nytt bispedømme opprettet i Chester-le-Street som en fortsettelse av Lindisfarne, med samme territorium.

I 995 ble bispesetet flyttet til Durham, på grunn av trusselen fra vikingangrep mot Chester-le-Street.

Under normannerne fikk biskopen av Durham verdslig makt, og styrte det tradisjonelle grevskapet Durham som et palatinat. Biskopen hadde tittelen «fyrstebiskop», med unntak av den første, Walcher, som hadde tittelen «jarlebiskop».

Den siste katolske biskopen, Cuthbert Tunstall, ble innsatt i 1530 og fjernet fra embetet av Elisabeth I i juli 1559. Biskopen hadde allerede i 1536 mistet sin verdslige makt, men Durham har også i dag en spesiell status blant de anglikanske bispedømmene i England. Biskopen av Durham regnes som høyere i rang enn alle andre biskoper i England, med unntak av erkebiskopene av York og Canterbury.

Det latinske navnet er Diocesis Dunelmensis.

Katolske biskoper

Sete på Lindisfarne

St. Aidan, 635–652
St. Finan, 652–661
St. Colman, 661–664 
Tuda, 664–678 
St. Eata, 678–685 
St. Cuthbert, 685–688 
St. Eadbert, 688–698 
Eadfrid, 698–724 
St. Ethelwold, 724–740 
Cynewulf, 740–780 
Higbald, 780–803 
Egbert, 803–821 
Heathured, 821–830 
Ecgred, 830–845 
Eanbert, 845–854 
Eardulf, 854–900

Sete i Chester-le-Street

Cutheard, 900–915 
Tilred, 915–928 
Wilgred, 928–944 
Uchtred, 944–947 
Sexhelm, 947 
Aldred, 947–968 
Elfdig, 968–990 
Aldhun eller Aldwin, 990–1018

Sete i Durham

Aldhun i Durham fra 995
Vakant, 1018–1021 
Eadmund, 1021–1041 
Eadred, 1041–1042 
Egelric, 1042–1056 
Egelwin, 1056–1071 
Walcher, 1071–1080 
William de St. Carilef, 1080–1096 
Vakant, 1096–1099 
Ranulf Flambard, 1099–1129 
Vakant, 1129–1133 
Galfrid Rufus, 1133–1140 
Vakant, 1140–1143 
William de S. Barbara, 1143–1153 
Hugh de Pudsey, 1153–1194 
Vakant, 1194–1195 
Philip de Pictavia, 1197–1208 (utnevnt 1195)
Vakant, 1208–1217 
Richard de Marisco, 1217–1226 
Vakant, 1226–1228 
Richard Poor, 1228–1237 
Vakant, 1237–1241 
Nicholas de Farnham, 1241–1249 
Walter de Kirkham, 1249–1260 
Robert de Stitchill, 1260–1274 
Robert de Insula, 1274–1283 
Antony Beck, 1283–1311 
Richard de Kellaw, 1311–1318 
Lewis de Beaumont, 1318–1333 
Richard de Bury, 1333–1345 
Thomas de Hatfield, 1345–1382 
John Fordham, 1382–1388 
Walter Skirlaw, 1388–1406 
Thomas Langley, 1406–1438 
Robert Neville, 1438–1457 
Laurence Booth, 1457–1476 
William Dudley, 1476–1483 
Vakant, 1483–1485 
John Sherwood, 1485–1494 
Richard Fox, 1494–1502 
William Sever, 1502–1505 
Vakant, 1505–1507 
Christopher Bainbridge, 1507–1508 
Vakant, 1508–1509
Thomas Ruthall, 1509–1523 
Thomas Wolsey, 1523–1530 
Cuthbert Tunstall, 1530–1559

Referanser 

Anglikanske bispedømmer i Storbritannia
Tidligere katolske bispedømmer i Storbritannia
Durham
Hydrolift

Hydrolift er en norsk båtprodusent som ble startet i 1985. Firmaet holder til i Fredrikstad kommune, og driver i hovedsak med å produsere daycruisere opp til 33 fot. I 2003 begynte Hydrolifts eier Bård Eker med Offshore Class1-Racing, som er båtverdenens Formel 1 racing, der de blant annet konkurrerte med Bjørn Rune Gjelsten i det norske teamet Spirit of Norway.

Modellene Hydrolift produserer er:
SX-22
S-24   
S-24R   
S-24RIB  
S-24SUN  
T-30V2  
C-31 
C-31R
C-31R Carbon
C-27
C-27RR 
C-32 SUN
C-33 CAB
P-42 SAR
P-42 SUV
X-22
X-26 S
X-27 SUV
X-32 S
X-32 DC  https://hydrolift.com/x-series/x-32-dc/

Eksterne lenker 
 Hydrolift
  HYDROLIFT RACING

Norske industriselskaper
Næringsliv i Fredrikstad
Sjøfart i Viken
Etableringer i 1985
Norske motorbåtprodusenter
Artikler i sjøfart-prosjektet
Arlanda lufthavn

Stockholm–Arlanda flygplats (IATA: ARN, ICAO: ESSA) er en internasjonal flyplass som ligger i Sigtuna kommune 40 km nord for Stockholm og 30 km syd for Uppsala.

Utenrikstrafikken ble flyttet fra Stockholm-Bromma Airport til Arlanda i 1962, og i 1984 samlet SAS alle sine svenske operasjoner på Arlanda. Flyplassen hadde i 2014 22.44 millioner passajerere. Det er forbindelser til 154 destinasjoner. Når det gjelder passasjertrafikk er København største destinasjon, deretter følger London og Oslo.

Bertil Florman var flyplassens første sjef fra den ble innviet i 1959 til han gikk av med pensjon i 1963.

Ved utgangen av 2017, i desember, kunne det markeres at 26 millioner passasjerbevegelser hadde funnet sted

Alternativ romfergelandingsplass 
Stockholm-Arlanda Airport var en av nødlandingsstedene for NASAs Romferger.

Fasiliteter 
35 butikker
33 restauranter 
9 hoteller
2 banker
1 apotek
1 kapell
Konferansefasiliteter
49 konferanserom
6,300 m² konferanseareal
Festsal for opptil 1,000 personer

Lounger 
Finnair Lounge, Terminal 2 (Oneworld  Business/First Class passengers )
Lounge Novia, Terminal 5 (Contract Lounge)
SAS Business Lounge, Terminal 5 (Star Alliance/SAS Group Business/First Class passengers)
SAS Scandinavian Lounge, Terminal 5 (Star Alliance/SAS Group Gold Card Holders)
SAS Stockholm Lounge, Terminal 4 (Star Alliance/SAS Group Gold Card Holders)

Terminaler, flyselskaper og destinasjoner 
Fra 2022 har bruk av terminaler blitt forandret vesentlig.

Før 2020 bruktes terminal 2 og 5 for utenriks, de fleste inkludert SAS i terminal 5, noen inkludert British Airways og Finnair i terminal 2.
Før 2020 bruktes terminal 3 og 4 for innenriks, terminal 3 for småfly og terminal 4 for store fly inkludert SAS.
Under pandemien 2020-2022 gikk all trafikk i terminal 5.

Dette er situasjonen i august 2022:

Terminal 2 
Kun internasjonal innenfor Schengen.
Air France 
KLM 
Air Baltic
Iberia Airlines
Vueling Airlines
og noen flere

Terminal 3 Regional 
Lukket fra 2020.

Terminal 4 
Ryanair (Også innenriks. Kun innenfor Schengen. Ryanair til Storbritannia har innsjekk på terminal 4 men flyet går fra terminal 5. Det er fra 2022 en gangtunnel mellom terminal 4 og terminal 5 etter sikkerhetskontrollen)

Terminal 5 
Innenriks og utenriks.

De fleste flyselskaper:
British Airways
Finnair
Lufthansa
Norwegian Air Shuttle
Scandinavian Airlines System
og mange andre

Se også 
 Liste over største flyplasser i Norden

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Flybusser i Sverige
 

Flyplasser i Sverige
Stockholms lufthavner
Transport i Stockholm
Sigtuna kommune
Arkitektur i 1982
Flyplasser åpnet i 1959
1959 i Sverige
Diktatur

Diktatur er en styremåte der makten ligger hos én enkelt person eller hos en liten gruppe personer. Det er ulike former for diktatur. Eksempler på diktatur kan være enevelde (enmannsdiktatur), totalitært diktatur hvor det er nesten total frihetsopphevelse, og autoritært diktatur hvor innbyggerne kan komme med meningsytringer, men har liten eller ingen handlingsfrihet.

Begrepene «tyranni» og «despoti» anvendes også for å beskrive styreformer som er identisk med «personlig diktatur». Ord som «enevoldsherre», «tyrann» og «despot» er derfor synonymer til begrepet «personlig diktatur».

Bakgrunn 
Ordet «diktator» kommer fra et embete i den romerske republikk, på latin kalt dictator (av dictare; å si noe igjen og igjen, eller diktere). Dette var et embete som ikke normalt var i bruk; en dictator ble kun utnevnt for en begrenset tid på seks måneder når det var behov for spesielle tiltak. De to mest kjente eksempel på diktatorer som holdt på makten også etter seksmånedersåremålet er Sulla og Julius Cæsar. Sistnevntes diktatorperiode markerer også med sitt dictator-embete også overgangen til keiserdømmet.

Definisjon

Diktatur er det motsatte av demokrati, og beskriver en tilstand der de tre statsmaktene er underlagt et personlig diktatur eller et oligarki. Som de tre statsmakter regnes:
 
 den lovgivende makt (parlamentet / nasjonalforsamlingen, i Norge: Stortinget)
 den utøvende makt (regjeringen) 
 den dømmende makt (domstolene)

En definisjon av diktatur er gitt av Franz Neumann (1944):
 «Et styresett der en person eller en gruppe av personer urettmessig tilrøver seg makten og utøver den uten begrensning.»

Kjente diktatorer i moderne tid
Adolf Hitler  (Nazi-Tyskland)
Benito Mussolini (fascist-Italia) 
Francisco Franco (falange-Spania)
António de Oliveira Salazar (Portugal)
Josef Stalin (Sovjetunionen)
Josip Broz Tito (Jugoslavia)
Mao Zedong (folkerepublikken Kina)
Papa Doc og Baby Doc (Haïti)
Robert Mugabe (Zimbabwe)
Alfredo Stroessner (Paraguay)
Augusto Pinochet (Chile)
Saddam Hussein (Irak)
Kim Il-sung, Kim Jong-il  og  Kim Jong-un (Nord-Korea)
Nicolae Ceauşescu (Romania)
Zine El Abidine Ben Ali (Tunisia) 
Hosni Mubarak (Egypt)
Muammar al-Gaddafi (Libya)
Aleksandr Lukasjenko (Belarus)

Se også
 Polarisering (politikk og samfunn)
 Makt
 Statlig styreform

Litteratur
 Neumann, Franz i  Marcuse, Herbert (red.) (1957) «The Democratic and the Authoritarian State: Essays in Political and Legal Theory», Free Press. 
 Neumann, Franz (1944) «Behemoth: The Structure and Practice of National Socialism, 1933 – 1944», 2. utgave. Oxford University Press.
 Weber, Max (1971) «Makt og byråkrati», Gyldendal. 
 Østerrud, Øyvind; Goldmann, Kjell; Pedersen, Mogens N. (red) (1997) «Statsvitenskaplig leksikon». Universitetsforlaget.

Styreformer
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
MS «Norse Variant»

MS «Norse Variant» var et norsk tørrlasteskip på 19 300 dødvekttonn. Den ble bygget for transport av ca. 1 500 biler, og tilhørte rederiet Odd Godager & Co. Skipet var byggenummer 267 ved Uddevallavarvet i Sverige, og ble overlevert i mars 1965.

Lastet med kull på vei fra Newport News i Virginia til Glasgow i Storbritannia forliste skipet den 22. mars 1973 klokken 14 utenfor kysten av New Jersey i storm. Nødmelding var utsendt, og siste kontakt med skipet var klokken 13.49.

Kun én mann, Stein Gabrielsen, av en besetning på 30 overlevde ulykken. Han ble oppdaget 25. mars klokken 09.06. Gabrielsen hadde da oppholdt seg på to ulike redningsflåter i løpet av tre døgn i høy sjø, snøbyger og vind i orkans styrke. Klokken 11.50 ble han hentet opp av MT «Mobile Lube».

Besetning, omkomne 

Terje Andersen, 1946, hjelpemann, Tønsberg
Harald Dahl, 1948, elektrikerassistent, Steinkjer
Harald Forbregd, 1943, matros, Trondheim
Odd Glærum, 1928, stuert, Kristiansund
Ingar Hansen, 1948, motormann, Strømmen
Jens-Otto Harsem, skipsfører, Oslo
Frank Harry Høglind, 1954, smører, Sundebru
John Kåre Nikolaus Johnsen, 1953, motormannsaspirant, Bjerkvik
Harald Jørgensen, 1953, lettmatros, Oslo
Håkon Karstensen, 1936 førstestyrmann, Sunndalsøra
Bente Knudsen, 1949, radiooffiser, Sandefjord
Leif E. Langvik, 1945, førstemaskinist, Stavanger
Simon Log, 1945, andremaskinist, Åna Sira
Kjell Harald Lundberg, 1955, jungmann, Ankenesstrand
Ivar Martinsen, 1947, matros, Bodø
Claudio Martin Mendez, 1944, matros, Tenerife, Kanariøyene
Einar Modell, 1921, dekksreparatør, Namdalen
Tom Ottosen, 1948, hjelpemann, Sarpsborg
Anne Lise Paulsen, 1948, pike, Furnes
Arne Romtveit, 1946, arbeidsleder (båtsmann), Rauland
Bjarne Samuelsen, 1931, maskinsjef, Bodø
Stein Sigvaldsen jr., 1941, førstestyrmann, Andebu
Wenche Sigvaldsen, 1945, pike, Andebu
Harald Slotsvik, 1949, elektriker, Ellingsøy
Werner Dieter Stellmacher, 1944, førstekokk, Råde
Oddleiv Nils Sunnarvik, 1950, tredjemaskinist, Eikefjord
Albert G. Tunheim, 1944, overstyrmann, Tyskland
Manuel Laino Varela, 1947, matros Spania
Harald Wibe, 1942, reparatør, Oslo

MS «Anita»
Samtidig med MS «Norse Variant» forsvant også et annet skip, MS «Anita», i samme område og med et mannskap på 32 ombord. «Anita» hadde forlatt samme havn med samme type last 45 minutter før. Kun en livbøye dukket opp etter dette skipet.

Se også
 Norske katastrofer og store ulykker

Referanser

Litteratur
 Øystein Molstad-Andresen: Bare en kom tilbake, Gyldendal Norsk forlag, 1973, ISBN 82-05-06065-7
 Dag Bakka jr.: De norske Uddevallaskipene, B. A. Krohn Johansen & Co., ISBN 82-90528-04-3

Eksterne lenker
 
  Rapport om «rougue waves»  (PDF)
  Sjøhistorisk database - Norse Variant Besøkt 6. februar 2010

Norske lasteskip
Skip fra 1965
Sjøulykker i 1973
Skip bygget i Sverige
Forlis i Nord-Amerika
Artikler i sjøfart-prosjektet
Værøy helikopterhavn, Tabbisodden

Værøy helikopterhavn er synonym med Tabbisodden i tettstedet Sørland på Værøya, i Værøy kommune i Nordland. Helikopterhavnen ble åpnet 1. august 1993 og eies og drives av Avinor. Den ble anlagt etter at Værøy flyplass ble stengt for offentlig trafikk etter Værøy-ulykken 12. april 1990.

26. november 2011 ble Værøy Helikopterhavn stengt for en lengre periode på grunn av store skader på asfaltdekket på landingsplassen, tekniske installasjoner og bygninger etter stormen «Berit».

Flyselskaper og destinasjoner

Innland

Referanser

Eksterne lenker
 Avinors side om Værøy helikopterhavn

Avinor-flyplasser
Flyplasser i Nordland
Transport i Værøy
Etableringer i 1993
1993 i Norge
Byggverk i Værøy
Sørkjosen lufthavn

Sørkjosen lufthavn (IATA: SOJ, ICAO: ENSR, nordsamisk: Reaššegeahči, kvensk: Rässikäinen) er en lufthavn i Sørkjosen i Nordreisa kommune i Troms og Finnmark, ca 4,5 km fra kommunesenteret Storslett. Sørkjosen lufthavn eies og drives av Avinor AS. 

Fra Sørkjosen flyr Widerøe to daglige avganger til Tromsø, hvor korresponderende flyforbindelser tar deg med videre til blant annet Oslo, Trondheim, Bodø og Bergen. En gjennomgående reise til Oslo lufthavn tar ca 2 timer og 45 min.

Det går i tillegg en daglig flyavgang fra Sørkjosen til Hammerfest, Mehamn, Berlevåg, Vadsø og Kirkenes.

Sørkjosen lufthavn er nærmeste lufthavn for reisende til kommunene Nordreisa, Kvænangen, Skjervøy eller Kåfjord.

Flyselskaper og destinasjoner

Innland

Referanser

Eksterne lenker
 Avinors side om Sørkjosen lufthavn

Flyplasser i Troms og Finnmark
Byggverk i Nordreisa
Samferdsel i Nordreisa
Flyplasser åpnet i 1974
Røros lufthavn

Røros lufthavn eies og drives av Avinor AS. Lufthavnen ble åpnet i 1957.
Braathens SAFE trafikkerte lufthavnen fram til 2001 med ruter til Oslo og Trondheim. Både Danish Air Transport og Widerøe har trafikkert ruten Røros-Oslo til det vest-norske selskapet Coast Air tok over i 2007. Etter at Coast Air ble slått konkurs den 23. januar 2008, var det uklart om hvilket flyselskap som skulle ta over rutetrafikken ved Røros lufthavn. Tre selskap, Widerøe, Danish Air Transport (representert med datterselskapet Danu Oro Transportas (DOT LT) og Air Norway meldte sin interesse for å overta Røros-Oslo-ruten. Den midlertidige kontrakten for ruten ble gitt til Widerøe, som startet flygninger til Røros 4. februar 2008.

Den 9. januar 2009 falt avgjørelsen om at datterselskapet av Danish Air Transport(DAT), DOT LT skulle ta over flygningene mellom Oslo og Røros. DOT LT startet sine avganger den 1. april 2009. I dag flys to daglige avganger til Oslo hele uken, unntatt lørdag med en Saab 340A-maskin som har kapasitet til 30 passasjerer.   
Bakketjenestene utføres av Røros Flyservice.

Høsten 2009 ble det bestemt at det skulle gå vinterruter mellom Stockholm og Røros, to ganger i uken, avgang fra Røros på torsdag og retur på søndag. Fra og med 28. januar trådte denne ruten i kraft, operert av det svenske flyselskapet Skyways Express. Flyselskapet bruker et av sine Fokker 50-fly som har plass til rundt 50 passasjerer på denne ruten. I 2012 kom også Golden Air på banen med en vinterrute til Trollhättan, den ble fløyet med en Saab 2000.

1. desember 2012 landet Widerøe med et fullsatt Dash 8 fly på Røros, etter at DOT LTs kontrakt for ruten Røros-Oslo gikk ut. I anledning åpningen var alle i besetningen fra Røros.

Flyselskaper og destinasjoner

Innland

Utland

Går ikke i 2016.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 Avinors side om Røros lufthavn
 Røros Flyservice 
 Flyselskapet Coast Air flyr til/og fra Røros

Flyplasser i Trøndelag
Samferdsel i Røros
Byggverk i Røros
Etableringer i 1957
Mo i Rana lufthavn, Røssvoll

Mo i Rana lufthavn, Røssvoll (IATA: MQN, ICAO: ENRA, sørsamisk: Måefie), også kalt Røssvoll (før 1990 kalt Mo i Rana lufthavn), er en sivil, lokal lufthavn på det nordlige Helgeland i Rana kommune i Nordland. Lufthavnen ligger 9.2 km nordøst for Mo i Rana sentrum (Meyergården hotell). Lufthavnen ble åpnet 1. juli 1968 som en del av det norske kortbanenettet. Flyplassen ble i begynnelsen eid og drevet av Luftfartsdirektoratet og fra 1. januar 1978 av Luftfartsverket. Siden 13. desember 2002 har den vært eid og drevet av Avinor AS.

Flyplassen har daglige avganger til Oslo, Bodø, Mosjøen, Sandnessjøen, Rørvik, Brønnøysund og Trondheim. Den betjenes av flyselskapet Widerøe, som benytter turbopropfly under flyvningene. Fra 1968 ble det benyttet Twin Otter og fra 1981 også Dash 7. Fra 1993 til 1995 ble begge disse flytypene utfaset til fordel for Dash 8.

Flyplassen ligger også ved NAF glattkjøringsbane og Røssvoll skytebane/Rana JFF.

Fly

Flyselskaper og destinasjoner

Innland

Lokale forbindelser
Det er 14 km avstand med bil fra Mo i Rana sentrum. Det er en flybuss mellom Mo og flyplassen som korresponderer med flyavganger. Det finnes leiebil.

Ny flyplass 

Den 24. mars 2017 kunngjorde Erna Solbergs regjering byggingen av en ny og større flyplass langs E12 på Hauan i Mo i Rana. Prosjektet ble enstemmig vedtatt av Stortinget den 20. juni 2017. 

Byggearbeidet startet 6. september 2022, og flyplassen er estimert å åpnes i fjerde kvartal 2025

Referanser

Eksterne lenker
 Avinors side om Mo i Rana lufthavn, Røssvoll

Avinor-flyplasser
Flyplasser i Nordland
Næringsliv i Rana
Transport i Rana
Røssvoll
Byggverk i Rana
Flyplasser åpnet i 1968
1968 i Norge