Trubadur

Trubadur (via fransk troubadour, fra provençalsk trobador, avledet av trobar, «oppfinne, dikte»/«finne, skape») er en sanger som framfører viser, som ofte kan være egenkomponerte. Ordet trubadur brukes i dag stort sett synonymt med visesanger, men historisk sett har ordet blitt benyttet om sangere som gjerne fører et omflakkende liv og en bohemsk, ikke-borgerlig livsstil. Historisk er trubadur sørfransk (provençalsk) høvisk kjærlighetsdikter og til dels -sanger i middelalderen (ca. 1150–1300). Ifølge tradisjonen var hertug Vilhelm IX av Aquitaine den første trubadur, og hadde sin blomstringstid i Provence i 1150-1250. Han var inspirert av den erotiske metafysikken i datidens kirkehymner, men også naturlyrikk og livsgleden er faste temaer.

Historikk
I egentlig forstand er trubadurene sangere som levde og virket i Oksitania, Catalonia og Italia mellom år 1200 og 1500. Trubadurene var ofte adelsmenn av herkomst som ofret seg for sangen og diktningen. Mange av dem vandret over store avstander, og de førte med seg nyheter og kulturell fornyelse.  I alt kjenner vi navnet på cirka 400 trubadurer, og det er bevart om lag 3000 dikt etter dem. Som den første trubaduren regnes gjerne hertug Vilhelm IX av Akvitania (Guillaume d'Aquitaine) (1071 – 1127), og det sørlige Frankrike som trubadurdiktningas utspring og kjerneområde.

Trubadurenes tekster handler for en stor del om ridderlig kjærlighet, og trubadurdiktninga hører avgjort med til høymiddelalderens høviske diktning. Tekstene kan virke stereotype i dag, men med melodi og framført med intensitet, sto de for noe nytt som i samtida ble sterkt etterspurt.

Opphavet til ordet er omdiskutert. Noen vil føre opphavet tilbake til det arabiske tarrab, «å synge». Andre mener at det kommer fra det provençalske verbet trobar, som betyr «komponere», «finne (opp)». Dette ordet går igjen tilbake til vulgærlatin tropare, som er verbet til substantivet tropus – «trope». Følgelig skulle det franske trouver opprinnelig bety «å finne opp en trope». «Trope» var i middelalderen – foruten det retoriske eller litterære begrepet trope – også betegnelsen på en hymne skapt på grunnlag av liturgiske tekster.

Mens den høviske kjærligheten som er trubadurdiktningens emne, hadde vært på moten i aristokratiske kretser i Frankrike gjennom hele 1100-tallet, går trubadurdiktningens versformer tilbake på kirkelig hymnediktning. På 1100-tallet skjedde det en fornyelse av den religiøse hymnediktninga i Akvitania, både tekstlig og melodisk. Også stilistisk viser hymnediktinga og trubadurdiktene mange fellestrekk.

Trubadurens idealkvinne var en domina, en herskerinne, som man underkaste seg for å tjene. Poesien som vokste frem av dette, regnes som den første seriøse diktning siden antikken som lovpriste kjærlighet til en jordisk kvinne som noe like forpliktende og viktig som sjelens frelse. Bare jomfru Maria blant jordens kvinner var verd en slik dyrkelse. Derfor endte mange trubadurer i kloster som bot for å ha lovprist noe så verdslig. En av dem, Folco, omtales i Dantes Guddommelige komedie, der trubaduren er i paradis fordi han i tide snudde seg bort fra den jordiske kjærlighet.

Referanser

Se også
Høvisk litteratur
Minnesang
Vagant – vagantviser
Folkevise
Viser
Chansonnier
Singer/songwriter
Vokalist
Gjøgler

Eksterne lenker 
 Trubadurdiktning; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)

Litteratur fra middelalderen
Fransk litteratur
Visesang