Knut Rød

Knut Rød (født 30. juni 1900 i Kristiania, død 19. mai 1986) var en norsk jurist og politiinspektør. Han arbeidet i det norske politiet fra 1927 til 1943 og fra 1952 til han gikk av med pensjon i 1965. 

Rød var medlem av Nasjonal Samling (NS) fra 1941 til 1943. Høsten 1942 organiserte han arrestasjonene av jøder i Oslo og Akershus under andre verdenskrig i Norge. I landssvikoppgjøret etter krigen ble han i 1948 likevel frifunnet for å ha bistått den tyske okkupasjonsmakten. Retten fremhevet hans arbeid for motstandsbevegelsen som svært verdifullt. Dommen har vært mye debattert med ulike synspunkter. Frifinnelsen har både blitt omtalt som «det absolutte nullpunktet i norsk rettshistorie» og blitt omtalt som «rettslig bedømt fremstår den som riktig.». Etter krigen arbeidet Rød som politiinspektør og avdelingssjef for vaktstyrken, det vil si det sentrale koordineringsorganet, i kriminalpolitiet i Oslo. Han var også involvert i registrering av norske kommunister under den kalde krigen.

Karriere 
Rød var utdannet cand.jur. i 1927 og begynte i kriminalavdelingen i Aker-politiet 10. juni 1927. Høsten 1940 ble han ansatt i Oslo-politiets overvåkningsavdeling. Han ble våren 1941 forfremmet til politifullmektig. 1. juli 1941 ble den eksisterende Overvåkningsavdelingen hvor han arbeidet innlemmet i Statspolitiet. Han ble da forfremmet til politiinspektør og ble leder for dens Oslo/Aker-avdeling, han var samtidig leder for seksjonen som arbeidet med ærekrenkelse, legemsfornærmelse, fornærmelser mot NS, flyktningesaker og flygeblad. Statspolitiet var Gestapos norske motstykke og assisterte okkupasjonsmakten i kampen mot motstandsbevegelsen og i jødeforfølgelsen. Han sluttet i Statspolitiet i september 1943. Han meldte seg i januar 1941 inn i Nasjonal Samling (NS), men meldte seg ut igjen 30. september 1943, etter å ha sluttet i Statspolitiet. Etter andre verdenskrig avsa Eidsivating lagmannsrett i 1948 frifinnende dom hvor det het at innmeldingen i NS i 1941 utelukkende skjedde for å motarbeide okkupasjonsmyndighetene og hjelpe motstandsbevegelsen. Rød ble derfor frifunnet for sitt tidligere medlemskap.

Rød begynte i Oslo-politiet igjen 1. juni 1952. Der tjenestegjorde han som avdelingssjef for kriminalpolitiets vaktstyrke til han gikk av med pensjon 30. juni 1965. Han døde i 1986. Rød var blant annet beskjeftiget med overvåkning av kommunister under den kalde krigen. Ifølge Njølstad begynte Rød overvåkning av kommunister og sympatisører i privat regi allerede før ankesaken i 1948. Røds private overvåkningsgruppe ble selv infiltrert av etterretningen og  Wilhelm Evang varslet forsvarsminister Jens Chr. Hauge og justisminister O.C. Gundersen om Røds virksomhet.

Rolle i arrestasjonene av jøder 
Arrestasjonen og deportasjonen av jødene i jødene i Oslo og Aker 26. oktober 1942 ble ledet og koordinert av det norske nazifiserte statspolitiet (Stapo), med medvirkning av Germanske SS Norge og Hirden. Ordren kom fra den tyske okkupasjonsmakten.  Rød ble beordret til å planlegge aksjonen. Ifølge politiets egen rapport arbeidet Rød uten opphold fra søndag 25. oktober klokken 10 til mandag 26. oktober klokken 20 med å fullføre interneringen av jødiske menn i Oslo-området. Rød instruerte den oppmøtte politistyrken og forklarte hvordan skjemaene skulle fylles ut. Rød organiserte også andre runde 26. november 1942 da kvinner, barn og en del gamle og syke menn ble hentet av det norske Statspolitiet, samlet på Oslo kai, overlevert til tyske myndigheter, og transportert med det tyske transportskipet DS «Donau» til Auschwitz. Totalt 529-532 menn, kvinner og barn ble ført om bord i «Donau». Elleve personer overlevde. Av de 529-532 som ble sendt med «Donau», hørte 403 personer hjemme i Røds jurisdiksjon. Aksjonene ble karakterisert som svært velorganiserte og de ble utført på en usedvanlig effektiv måte.

Den siste store deportasjonen skjedde 24. februar 1943 da DS «Gotenland» gikk ut med 143 jøder. Det var trolig Rød som organiserte denne aksjonen også. På denne tiden hadde Rød overtatt det nasjonale ansvaret for jødesaker og han utarbeidet 14. januar 1943 nye retningslinjer for arrestasjon av jøder som hadde sluppet unna. Blant annet bestemte han at jødiske kvinner skulle pågripes selv om de var gift med en arier. Han konfererte også med Hans Eng som han ba undersøke om navngitte jøder spilte syke. Rød ga for eksempel 11. mars 1943 ordre om arrestasjon av seks navngitte jøder i Trondheim.

Frifinnelse for landssvik 
Rød ble tiltalt for landsforræderi under landssvikoppgjøret. Den første tiltalen omfattet medlemskap i NS og pågripelse av jøder i Oslo-distriktet, i den andre runden gjaldt tiltalen også NS-medlemskap, tjeneste i Stapo og ledelse av jødearrestasjonen i 1942. Han ble frifunnet i to rettsrunder i 1946 og 1948 med begrunnelsen at «de isolerte bistandshandlinger han har utført utvilsomt har vært av liten vekt sammenliknet med det meget verdifulle og risikable arbeid han har utført mot fiendens interesser» og at «han gikk inn i N.S. utelukkende for, dekket av medlemskapet, å kunne utføre landsgagnlig arbeide, og det har han gjort også». Lagdommer Cappelen mente at Røds gode gjerninger bare kunne regnes som formildende omstendighet ved straffeutmålingen.

Ved dom i Oslo byrett og Høyesterett 1948-50 ble Knut Rød også kjent berettiget til å gjeninntre i politiet. I retten ble Rød beskrevet av vitner som «ryggraden i det illegale arbeidet» og «den beste mann Hjemmefronten kunne ønske seg».

Debatten i etterkant 
Av enkelte kriminologer, historikere, journalister, litteraturvitere og kunstnere har frifinnelsen av Rød blitt karakterisert som en skamplett på norsk rettshistorie. Flere har hevdet at han ble frikjent fordi han ble dekket av motstandsfolk som selv deltok på ledernivå i jødedeportasjonen i egenskap av dobbeltagenter ansatt i Statspolitiet.

I artikkelen «Landssvikoppgjørets merkeligste rettssak» av  Knut Sveri, som ble publisert i et festskrift til Johs. Andenæs fra 1982, drøftet Sveri inngående Rød-saken og stilte blant annet spørsmål ved om Røds bidrag til Hjemmefronten var særlig vesentlig. Ifølge Sveri bagatelliserte retten Røds objektivt sett straffbare handlinger ved å slå fast at hans planlegging og ledelse av arrestasjonene av jødene ble ansett som «en bistandshandling av ubetydelig art».

Jahn Otto Johansen beskrev i sin historiske roman Det hendte også her (1984) aktivitetene til politiet både i Oslo og Norge ellers. Knut Røds aktivitet beskrives tidlig i boken i kapittelet «Veien til Auschwitz», side 15-30. Knut Rød er her anonymisert til «politiinspektør R». Jahn Otto Johansen omtaler også motstandsfolks støtte til Knut Rød, både under jødeaksjonene og i rettssakene som fulgte i kjølvannet av krigen.

I en kronikk i Dagbladet 7. august 1997, som er basert på Sveris artikkel, skrev professor i historie Tore Pryser at Sveri ikke kunne fri seg fra den ubehagelige tanken at domstolen ikke hadde ansett de norske jødene som likeverdige med andre nordmenn. Per Ole Johansen baserer seg også på Sveris artikkel og skrev avslutningsvis i sitt bidrag til et festskrift for billedkunstneren Victor Lind at «Likheten mellom tyske byråkrater og nordmenn som deltok i aksjonene mot jødene, og vitnene og jurymedlemmer i Rødsaken, er hvordan de pulveriserte det personlige ansvaret.»

I sin anmeldelse av biografien Gunnar Sønsteby – 24 kapitler i Kjakans liv, skrevet av Arnfinn Moland, påpekte Espen Søbye at Gunnar Sønsteby i sin egen bok Rapport fra Nr. 24 hadde skrevet at han hadde hatt kontakt med og fått opplysninger fra folk i Statspolitiet og derfor gikk god for Knut Rød, men at dette paradokset blir stående ubesvart i denne biografien. Han spekulerte så om at Hjemmefronten beskyttet Rød for å ikke skade sitt eget omdømme, dels fordi de hadde svært tette bånd til ham og dels fordi flere av deres dobbelagenter i Statspolitiet deltok i aksjonene mot jødene.

I en serie leserinnlegg og kronikker i Dagbladet våren 2007 satte litteraturviter Torill Torp-Holte og historikerne Mats Tangestuen og Bjarte Bruland rettssaken mot Rød inn i et vesteuropeisk perspektiv. Sammenlignet med for eksempel Frankrike og Nederland særmerker Norge seg ved å ha inkludert egne borgeres delaktighet i Holocaust i rettsoppgjøret. Torp-Holte, Tangestuen og Bruland dokumenterer at forbrytelsene mot jødene ble vektlagt av domstolene, men hevder at de oppnådde aldri å få reell egenvekt. At forbrytelsene mot jødene ble tillagt mindre vekt enn forbrytelser mot andre norske borgere, er ifølge Torp-Holte, Tangestuen og Bruland et nødvendig premiss for at Rød kunne bli frifunnet med referanse til Almindelig borgerlig Straffelovs § 47, «nødrettsparagrafen».

Høyesterettsdommer Georg Fredrik Rieber-Mohn skrev i Dagbladet 14. februar 2007 at etter hans mening var «lagmannsrettens frifinnelse av Knut Rød meget langt fra å være skandaløs – rettslig bedømt fremstår den tvertom som riktig.»  Rieber-Mohn skrev videre at den ovennevnte artikkelen av Sveri etter hans mening var «tendensiøs i omtalen av lagmannsrettens dom, og spekulativ i vurderingen av vitneprovene til Røds tre illegale medarbeidere i Statspolitiet. De skal angivelig ha uttalt seg positivt om Rød fordi de selv var involvert i jødeaksjonene – «medvirket til jødenes undergang», som Sveri odiøst og uberettiget beskriver deres rolle.» 

21. februar 2007 utdypet Rieber-Mohn og påpekte hva det fremgår fra dommen i lagmannsretten i 1948 at de hadde funnet bevist etter en omfattende bevisførsel. «Lagmannsretten fant det bevist at Knut Rød meldte seg inn i NS og tok ansettelse i Stapo for å motarbeide tyskerne, og at han faktisk utførte en rekke betydningsfulle motstandshandlinger. Det ble også funnet bevist at han motarbeidet jødedeportasjonen ved å bidra til varsling av jøder, som rakk å flykte til Sverige. Det må også legges til grunn at ingen i den norske motstandsbevegelsen kjente til gasskamrene i 1942, og at Rød heller ikke visste at deportasjonen førte de fleste norske jøder direkte i døden.» I Samtiden 04/2009 gir Rieber-Mohn ytterligere utdyping til argumentene sine.

I en kronikk i Aftenposten tok redaktør Per Anders Madsen utgangspunkt i Olav Njølstads biografi over Jens Chr. Hauge og spekulerte om hvorfor tiltalen mot Knut Rød ble endret i den andre rettsrunden. I 1948 ble han ikke lenger tiltalt for frihetsberøvelse, bare bistand til fienden, hvilket skulle tilsi at det ville være vanskeligere å dømme tiltalte. Rød hadde vært aktivt deltagende i registrering av kommunister og kommunistsympatisører i privat regi. Dette var aktivitet som regjeringen med Hauge i spissen var sterkt opptatt av og ønsket kontroll over. Knut Rød kunne altså bli en nyttig mann for myndighetene, han hadde vist seg å være en pålitelig og dyktig informant. Men dersom Hauge og overvåkingstjenesten skulle ha kunne nytte av tjenestene til Rød, kunne han ikke bli dømt for landssvik og avskjediget fra politiet, skriver Madsen.

Saken er også omtalt i Espen Søbyes bok Kathe, alltid vært i Norge (2003).

Ifølge Per Ole Johansen var det mye lettere for en politimann å bli dømt for passivt medlemskap i NS enn for aktiv medvirkning til jødeforfølgelse. Med få unntak var jødeforfølgelse lavt prioritert i rettsoppgjøret. Johansen konkluderer med at det ikke er noe i Røds historie som tyder på at han var nazist, jødehater eller beundrer av Nazi-Tyskland, Rød beskrives i stedet som politisk likegyldig og passiv. Johansen antar at Rød sluttet i statspolitiet sensommeren 1943 da det ble klart at de allierte fikk overtaket i krigen. Johansen mener at dokumentene viser at Rød var nidkjær i jødesaker noe som ifølge Johansen ikke rimer med påstanden om at Rød bare utførte ordrer. Andre saker Rød hadde ansvar for var han mer tilbøyelig til å henlegge eller avslutte med en diplomatisk formulert advarsel. Ifølge Johansen påberopte ikke Rød seg noen motstandspolitiske motiver under rettsoppgjøret. Rød understreket selv at ingen jøder ble mishandlet så lenge norsk politi hadde befatning med dem. Røds sekretær ble dømt til to års fengsel der medvirkning til jødeforfølgelsene var ett av punktene i tiltalen.

Victor Linds statue og striden om denne 
Kunstneren Victor Lind, som selv er jøde og unnslapp Holocaust, har laget en statue som framstiller Knut Rød som gjør hitlerhilsen iført Statspolitiets uniform. Denne posituren ble brukt på Statstpolitiets verveplakater. Skulpturen har tittelen 'Monument' og er av Victor Lind beskrevet som et antimonument. Skulpturen er liten og står på en sokkel med sitater fra dommen og fra dikteren Paul Celan. Til tross for skarpe protester fra Røds familie bestemte Holocaustsenteret på Bygdøy seg for å stille ut statuen på sine områder. Familien mener statuen gir et sårende og feilaktig bilde av Rød.  De legger vekt på at han faktisk ble frikjent i norsk rett, og de påpeker dessuten at Rød ikke benyttet uniform. De hevdet videre at dersom enkeltpersoner eller -grupper er uenige i frifinnelsesdommen som ble avsagt i retten, bør saken forfølges juridisk og ikke ved en utstilling ved et offentlig finansiert senter. Direktør ved Holocaustsenteret Odd-Bjørn Fure mener på sin side at det er problematisk å ta slike hensyn til familien. Lind mener at Rød var en liten hjerteløs mann. Fure uttalte at frifinnelsen av Rød er utålelig og et sivilasjonssammenbrudd innenfor rettsstaten.

I 2012 ble statuen 'Monument' av Victor Lind stilt ut på Kunstnernes Hus i forbindelse med Victor Linds separatutstilling 'Contemporary Memory'.

Referanser 

Personer fra Oslo
Norske jurister
Norske politifolk
Nordmenn i tysk tjeneste i okkupasjonsårene
Holocaust i Norge
Medlemmer av Nasjonal Samling
Nordmenn fra andre verdenskrig
Norsk motstand under andre verdenskrig