Ole Paus

Ole Christian Paus (født  i Oslo) () er en norsk visesanger, musiker, forfatter og skuespiller. Han har utfoldet seg i mange sjangrer og var en av de mest sentrale skikkelsene under Visebølgen i Norge. 

Ole Paus vokste opp i Oslo, Elverum og Trondheim som sønn av generalen med samme navn. Etter militærtjenesten studerte han jus og filologi, og begynte i slutten av 1960-årene å opptre som visesanger i Oslo. Etter å ha blitt oppdaget av Alf Cranner og Alf Prøysen platedebuterte han i 1970 med Der ute – der inne, som bestod av 18 viser om bymiljøet i Oslo. Han bokdebuterte året etter med diktsamlingen Tekster fra en trapp. Hans tidlige album utviste inspirasjon fra visesang, jazz og rock. Han markerte seg med tekster med en skarp sosial brodd, og med en sterk interesse for utstøtte, marginaliserte og ensomme i samfunnet, «alle oss som ikke klarte å hamle opp med tilværelsen», som uttrykt i tidlige sanger som «Jacobs vise», «Merkelige Mira», «Blues for Pyttsan Jespersens pårørende» eller «Kajsas sang». Han har både vist en lyrisk side og markert seg som bitende satiriker, ikke minst i en serie plater han kalte Paus-posten med skillingsviser som kommenterte politiske og dagsaktuelle spørsmål på ironiske og ofte injurierende måter.

Gjennom samboeren Henny Moan ble han en venn av Jens Bjørneboe i hans siste år. Paus ble fra 1971 også venn og samarbeidspartner med Ketil Bjørnstad, og deltok i Bjørnstads musikalske prosjekt Leve Patagonia, der han selv hadde rollen som Hans Jæger; blant deres andre samarbeidsprosjekter er platen Blues for Pyttsan Jespersens pårørende. Paus har også skrevet tekst til sanger som «Innerst i sjelen» og «Engler i sneen». Han har tolket salmer i samarbeid med Kirkelig Kulturverksted og fra 2000-årene har han ofte samarbeidet med sin sønn, komponisten Marcus Paus, blant annet om barneoperaen Heksene.

Paus drev fra 1975 også plateselskapet Zarepta og utgav sentrale verk i norsk jazz som Radka Toneffs album. Han mottok Spellemannprisen 1976 i klassen visesang for albumet I anstendighetens navn og har senere mottatt Spellemannprisens hederspris, Årets spellemann og Anders Jahres Kulturpris, blitt innlemmet i Rockheim Hall of Fame og er kommandør av St. Olavs Orden. Han har blitt omtalt som Norges «nasjonaltrubadur» og sangen «Mitt lille land» som «den nye nasjonalhymnen».

Paus har til dels blitt oppfattet som en «borgerlig anarkist» som sparket i alle retninger, men aldri nedover. Jon-Roar Bjørkvold har kalt ham «borgerskapets refser og utrettelige enfant terrible». Paus synger og skriver konsekvent på norsk og har ivret for at andre norske musikere skal gå over fra engelsk til norsk. I forbindelse med 50-årsjubileet for Ole Paus' debut i 2020 utkom boken Pauspoeten med alle Paus' sangtekster.

Familie og barndom

Familiebakgrunn

Ole Paus er sønn av generalmajor Ole Paus (1910–2003) og Else Corneliussen (1916–1951) og tilhører «skiensgrenen» av slekten Paus. Slekten hadde siden begynnelsen av 1600-tallet tilhørt «embetsaristokratiet» av prester og jurister som styrte Øvre Telemark; hans familiegren etablerte seg mot slutten av 1700-tallet som byborgere og skipsredere i Skien og mot slutten av 1800-tallet som stålgrosserere og fabrikkeiere langs Akerselva i Christiania.

Han er en av en lang rekke slektsmedlemmer med navnet Ole Paus, som også var navnet på stålgrossistfirmaet Ole Paus, som ble startet av hans oldefar i 1872. Hans besteforeldre på farssiden var Norges generalkonsul i Wien, senere fabrikkeier i Norge og godseier i Skåne Thorleif Paus (1881–1976), og dennes første ektefelle Ella Stein (1883–1971), som tilhørte en borgerlig, opprinnelig jødisk familie fra Wien som hadde konvertert til kristendommen på slutten av 1800-tallet; farfaren Thorleif ble som 23 år gammel konsulatsekretær under Unionsoppløsningen i 1905 Norges eneste diplomatiske representant i Østerrike-Ungarn og fikk ansvar for å oppnå stormaktens anerkjennelse av Norges uavhengighet; i 1914 var den daværende visekonsulen Thorleif Paus den eneste skandinaven som var vitne til skuddene i Sarajevo. I sitt tredje og siste ekteskap var Thorleif Paus gift med enkegrevinne Ella Moltke, datter av Valdemar Glückstadt. Faren og farfaren eide Kvesarums slott i Skåne frem til 1951; farfaren arvet i 1943 også den herskapelige eiendommen Magleås i Danmark etter slektningen, grev Christopher Tostrup Paus. Thorleif Paus var også fetter til den norskfødte svenske godseieren Herman Paus som var gift med Leo Tolstojs barnebarn grevinne Tatiana Tolstoy-Paus. Ole Paus er oldebarn av stålgrosserer, fabrikkeier og bankdirektør Ole Paus (1846–1931) og Birgitte Halvordine Schou; oldefarens fabrikk Den Norske Hesteskosømfabrik lå ved siden av Hjula Væverier som var eid av slektninger i familien Schou; Ole Paus' familie eide dermed store deler av industrien langs Akerselva rundt forrige århundreskifte. I dag gjenstår bare «Hønse-Lovisas hus» av det tidligere fabrikkanlegget eid av Ole Paus' oldefar med samme navn.

Den første med navnet Ole Paus, tipp-tipp-oldefaren Ole Paus (1766–1855), flyttet fra Øvre Telemark til Skien og brøt med familiens embetsmannstradisjon da han ble skipsfører og reder, giftet seg med enken Johanne Ibsen som tilhørte byens ledende borgerskap og ble Knud Ibsens sosiale far – og Marichen Altenburgs onkel. Han var den eneste bestefaren Henrik Ibsen kjente i barndommen, og Pausfamilien var Henrik Ibsens nærmeste slektninger i oppveksten; begge foreldrene tilhørte familien i biologisk eller sosial forstand. Ole Paus' tippoldefar Christopher Blom Paus startet forretningskarrieren som handelsbetjent hos storebroren Knud Ibsen da broren etablerte virksomhet som detalj- og trelasthandler i Skien i 1825 og bodde i Stockmanngården sammen med broren og kusinen Marichen da Henrik Ibsen ble født der. Etter at Knud fikk økonomiske problemer var han den av brødrene som i størst grad tok seg av storebroren, og eide huset på Snipetorp der Ibsenfamilien bodde fra 1843. Han ble senere en av Skiens ledende skipsredere. En rekke figurer, motiver og hendelser i skuespill som Peer Gynt, Gengangere, En folkefiende, Vildanden, Rosmersholm og Hedda Gabler var inspirert av familiemedlemmer og familietradisjoner innen familiekretsen Paus/Altenburg/Ibsen, og hendelser på Pausfamiliens gård Rising tidlig på 1800-tallet. Ibsenforsker Jon Nygaard skriver at fremveksten av «den nye puritanske embetsmannsstaten [med] embetsmanns- og forvalterånden fra Øvre Telemark, familien Paus» er et hovedtema i Ibsens verk. Om slektningen Henrik Ibsen har Ole Paus uttalt: «Jeg fascineres over blandingen av fullstendig opprører og fullstendig borgerlig i Ibsen. Han snakker både det høyborgerlige språk og det anarkistiske språk uten aksent. Imponerende!»

På morssiden var Ole Paus' besteforeldre soussjef i Tiedemanns Tobaksfabrik og medlem av Industriforbundets hovedstyre Ragnar Corneliussen (1887–1938) og Monna Morgenstierne Roll (1891–1976). Mormoren Monna var datter av idrettsfunksjonæren Emil Oluf Roll og barnebarn av tukthusprest Karl Roll. Blant morens forfedre var også Norges første regjeringsadvokat, Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne den eldre, medeier i Nissens Pikeskole Andreas Martin Corneliussen, presten og skolemannen Peter Pavels Aabel, godseier Jacob Aall på Borgestad gård, stiftsoverrettsjustitiarius, lagtingspresident, direktør i Norges Bank og ordfører i Trondhjem Jacob Roll (1783–1870) og trelasthandler James Collett. Ole Paus er også i slekt med bl.a. Oda Krohg og Bokken Lasson, som var mormorens tremenninger (svigerdatteren Tirill Mohn er dessuten Oda Krohgs tippoldebarn).

Foreldrene (general) Ole Paus og Else Corneliussen: Wien, London og Oslo

Visesangerens far Ole Paus, generalen, vokste opp i Østerrike, der han offisielt het Ole von Paus frem til navneleddet von ble forbudt i Østerrike i 1919, og gikk på den kjente skolen Theresianum. Han var bror til Helvig Paus (f. 1909) og senere stebror til grev Erik Moltke (f. 1922). Da han ble født bodde familien i Marokkanergasse 18 i ambassadestrøket i Wien, på nøyaktig samme adresse som hovedpersonen i TV-serien Rex; senere flyttet de til en villa i Auhofstraße 78C der de i hans barndom hadde besøk av Fridtjof Nansen og Roald Amundsen. Etter at foreldrene ble skilt og faren Thorleif flyttet tilbake til Norge i 1918 ble Ole og søsteren Helvig boende med moren i Wien. Som 19-åring flyttet Ole Paus i 1929 til farens hjemland Norge uten å kunne norsk, og utdannet seg til offiser ved Krigsskolen. I 1938 kom også moren og søsteren til Norge som flyktninger fra Anschluss; alle delte en leilighet på Frogner i Oslo.

Under kampene i 1940 var daværende løytnant Ole Paus adjutant for forsvarssjef Otto Ruge og flyktet til Nord-Norge sammen med resten av den øverste forsvarsledelsen; han tok seg senere over til Storbritannia der han ble knyttet til Forsvarets overkommando og var med å bygge opp Etterretningstjenesten som sjef for hæravdelingen i gruppe for offensiv etterretning. I det norske eksilmiljøet i London møtte han Else Corneliussen fra Oslo, og de ble gift i 1944; hun jobbet i Luftfartsdirektoratet i London-regjeringen og var niese av admiral og daværende sjef for Marinen, senere forsvarssjef Elias Corneliussen som også arbeidet for London-regjeringen; Elses søster i Norge ble samme år gift med en av lederne for Milorg Kai Holst, som ingen i familien noen gang møtte ettersom han døde under mystiske omstendigheter sommeren 1945. Ole Paus kom tilbake til Norge som major i 1945, og fikk straks sentrale roller i gjenoppbyggingen av det norske Forsvaret. I 1940- og begynnelsen av 1950-årene forsøkte han også å oppklare omstendighetene rundt svogeren Holsts død, men forsvarssjefen, general Ole Berg, hans gamle sjef fra Generalstaben før krigen, rådet ham til å la saken ligge og sa at det var «livsfarlig» å foreta videre undersøkelser.

Ole og Else fikk to sønner: Den senere sveitsiske finansmannen Peter Paus (f. 1945 i London) og den senere visesangeren Ole Paus (f. 1947 i Oslo). I sitt andre ekteskap var den eldre Ole Paus også far til kaptein Thorleif Paus (f. 1957), som på 1980-tallet var adjutant for forsvarssjef Fredrik Bull-Hansen.

Barndom i Oslo, Elverum og Trondheim

Den yngre Ole Paus, visesangeren, tilbragte sin tidlige barndom i Oslo, der familien først bodde i Frederik Stangs gate 40 på Frogner. Moren Else døde av polio da han var fire år gammel i 1951, og faren var borte i flere år på grunn av sin tjeneste først i Tysklandsbrigaden og siden som Norges militærattaché i Stockholm og Helsingfors 1953–1956. Ole Paus bodde da i Oslo med sin tante Helvig Paus og østerrikskfødte bestemor Ella Paus, født Stein. Helvig var ugift, arbeidet i Norsk Aluminium (Norsk Hydro) og ble som en mor til sin brors barn. Bestemoren Ella hadde et vanskelig liv, preget av skilsmissen, erfaringene som alenemor, flyktning og immigrant, og lengselen etter barndommens Wien. «Jeg tilbragte på en måte barndommen på hybel i Wien», har Ole Paus sagt om hjemmet som var fullt av wienerkultur og en bestemor som «orienterte seg kun etter værmeldingen i Wien». Ole Paus har sagt om bestemoren og barndomshjemmet:

Som barn hadde Ole Paus et snev av polio og var derfor dårlig til beins og satt derfor mye stille og hørte på radio:

Ole Paus har sagt om faren:

I 1954 flyttet familien fra Frederik Stangs gate til en av Luftforsvarets byggelags leiligheter i Flyveien 15 på Hovseter, et nytt, modernistisk bygg tegnet av Erling Viksjø. Som barn ble Ole Paus venn med krigsseilerne og uteliggerne Karsten og Henry, som bodde like ved i en enkel hytte de hadde laget selv i Hovseterskogen, noe som var en kilde til konflikter med offiserene i nabolaget. En dag hadde noen av offiserene i Luftforsvarets byggelag satt fyr på hytta, og Karsten og Henry var borte.

Ole Paus bodde nesten tre år i Elverum fra 1956 etter at faren ble oberst og sjef for Øst-Oppland kombinerte regiment nr. 5. Familien bodde da i et hus som het Majorboligen. Rundt 1959 flyttet Ole Paus tilbake til tanten Helvig i Oslo. Da faren ble utnevnt til general og øverstkommanderende i Midt-Norge i 1964 flyttet familien til Trondheim, der familien bodde i Kommandantboligen på Singsaker; de overtok huset etter general Herman Fredrik Zeiner-Gundersen, som ble forsvarssjef og formann for NATOs militærkomité. Ole Paus flyttet tilbake til Oslo da han ble student i midten av 1960-årene; også faren flyttet tilbake til Oslo i 1971 da han ble Norges representant i NATOs nordkommando og dermed den nordmannen med høyest rang i NATO.

Ekteskap, barn og selvbiografi
Ole Paus har vært samboer med Henny Moan og deretter gift med Anne-Karine Strøm, Randi Heide, og professor i medisinsk genetikk Benedicte Paus. Paus har sønnen Sole Paus med Henny Moan, komponist Marcus Paus med Anne-Karine Strøm, to adoptivdøtre med Randi Heide, og yngstedøtrene Helvig Paus og Emilie Paus med Benedicte Paus.

Ole Paus uttalte i 2020 at han skriver på en kombinert selvbiografi og familiekrønike som blant annet vil tematisere familiens bakgrunn i Østerrike og farens og farfarens liv. Hans far Ole skrev en slektshistorie i elleve hefter som ble distribuert internt i familien. Også farfaren Thorleif begynte på en selvbiografi ifølge et intervju med den svenske avisen Expressen fra 1964.

Ungdomsår

Riksmålsungdom, anarkist og «hundegutt»

Ole Paus gikk ett år på Oslo katedralskole fra 1962 til 1963, men fullførte examen artium ved Trondheim katedralskole i 1965.

Det året han gikk på Oslo katedralskole ble han offentlig kjent som en de unge lederskikkelsene i riksmålsbevegelsen, og han deltok aktivt i språkdebatten på høyden av den norske språkstriden. Lars Roar Langslet nevnte Paus som en av lederne for gymnasiastopprøret mot samnorsk. Han grunnla Oslo Katedralskoles riksmålsforening og ble foreningens første formann i januar 1963. Foreningen fikk femti medlemmer ved oppstarten, og André Bjerke deltok med foredrag på stiftelsesmøtet. Stiftelsen ble omtalt i rikspressen, som også er første gang Ole Paus nevnes offentlig; i styret satt også Oles bror Peter Paus. Senere i 1963 var Paus sammen med skuespillerne Liv Ullmann og Knut Wigert hovedtaler ved en av de største demonstrasjonene under den norske språkstriden, «mot samnorskinfiltrasjonen i skolene»; rundt 800 gymnasiaster deltok i demonstrasjonen, som fikk bred omtale i rikspressen. Frisprog trykket et lengre referat av Paus' tale, der han understreket at den dansk-norske litteraturen og språket oppstod gjennom 400 års fruktbart fellesskap og mente samnorskpolitikken er udemokratisk og misforstått nasjonalisme: «Det verste med samnorsken, ved siden av dens berserkgang mot det norske språk, er at samnorsken er tvangspolitikk og fullt ut strider mot de demokratiske prinsipper i Norge». Paus var positiv til nynorskens betydning for norsk kultur. Paus var avbildet i flere aviser ved siden av en galge med en lærebokdukke som skulle representere samnorsken. Paus og to andre riksmålsungdommer møtte også undervisningsminister Helge Sivertsen for å kreve endring av reglene for «sprogbruken i skolen». I et intervju med Ottar Grepstad i 2021 fortalte Paus at han nærmest vokste opp i Foreldreaksjonen mot samnorsk. Både farmoren Ella og tanten Helvig, og mormoren Monna, var svært aktive i aksjonen og engasjert i saken. «Det var en veldig idealisme i det vi gjorde, og det var noe som var større enn oss» fortalte Paus.

Ole Paus markerte seg i 1960-årene med konservative synspunkter i norsk offentlighet. I 1964 kritiserte han norsk presses kritiske dekning av den amerikanske republikanske presidentkandidaten Barry Goldwater og mente pressen lot «Sovjets meninger slippe til for fullt». Samme år var han undertegner av oppropet «Til norsk ungdom» som protesterte mot at «Sovjet-Unionens diktator» Khrusjtsjov skulle ønskes velkommen i Norge.

Som ungdom i begynnelsen av 1960-årene ble Paus en del av kretsen rundt Anders Lange, de såkalte «hundeguttene» (etter Langes avis Hundeavisen), unge, svært konservative menn som Lange omgav seg med. Han ble introdusert til Lange av vennen Ulf Andenæs. I et intervju med Torgny Amdam fortalte han at han og Andenæs da de ble kjent med Lange selv regnet seg som anarkister. Selv om han senere kom til å ta avstand fra Langes politiske etterfølgere, fremhevet han Langes betydning for ham personlig:

I et annet intervju fortalte han:

Som student var han aktiv i Den Konservative Studenterforening (DKSF) fra 1967 og i 1970 var han med i redaksjonen i DKSFs avis Minerva sammen med vennen Ulf Andenæs. Senere i 1970 hadde Minerva en notis om at «Ole Paus har måttet trekke seg tilbake fra redaksjonen for å ofre seg for mer kunstneriske oppgaver».

Forsøket på å bli fallskjermjeger
Som ungdom drømte Paus om å bli fallskjermjeger. Han trente mye i forkant, men strøk på opptaksprøven på grunn av dårlig syn. Resten av militærtjenesten var preget av «fyll, ordrenekt og tjuvperm», og den daværende generalsønnen tilbrakte mye av tiden i vaktarresten.

Jus- og filologistudier
Etter militærtjenesten studerte Ole Paus jus, engelsk og senere historie ved Universitetet i Oslo. Han prøvde også å komme inn på teaterskole i England. I denne perioden var han aktiv i studentpolitikken, samtidig som han begynte å oppsøke nye sammenhenger.

Kunstnerisk virke

Tidlige år

I 1967 begynte Ole Paus å opptre med egne viser på arrangementer i Oslo. I den aller første omtalen av ham som visesanger, i Morgenbladet i 1967, het det:

Paus har fortalt at familien ikke ønsket at han skulle drive med musikk. En rekke mentorer som Alf Cranner, Alf Prøysen, Henny Moan, André Bjerke og Jens Bjørneboe skulle etterhvert bli viktige for ham: «Frem til da var skam den mest fremtredende følelsen knyttet til det jeg holdt på med. Min borgerlige familie ville noe annet med meg». Han sa: «Visesangere eksisterte ikke på den tiden. Jeg studerte og lot som jeg gjorde alt annet, men Alf (Cranner) sa at visene hadde verdi i seg selv. Det hadde ikke jeg tenkt på.»

Gjennombruddet – oppdaget av Alf Cranner og Alf Prøysen

Et møte med visesangeren Alf Cranner fikk avgjørende betydning:

23 år gammel debuterte han i 1970 med platen Der ute – der inne, som bestod av 18 viser om bymiljøet. Det har blitt sagt at Der ute – der inne satte standarden for norsk visekunst på 1970-tallet. Alf Cranner skrev en artikkel der han ikke la skjul på sin store begeistring for den unge visesangeren: «I disse visene blir små og store bagateller gjort om til vesentligheter». Paus sa at visene «handlet om alle oss som ikke klarte å hamle opp med tilværelsen».

Gjennom Cranner ble Paus også kjent med Alf Prøysen; de møttes første gang i leiligheten til Cranners mor i Oslo. Noe av det siste Prøysen gjorde var å introdusere Paus for forlaget Tiden. I 1971, året etter Prøysens død, utkom Paus' første bok, diktsamlingen Tekster fra en trapp.

Albumet Garman (1972), som han spilte inn sammen med flere musikere fra Pussycats, står som et tidlig høydepunkt i Paus' produksjon. Han viser her en tydelig inspirasjon fra Bob Dylan. Blant sangene på albumet er «Nå kommer jeg og tar deg», «Leieboer» og «Ingenting å være redd for». Paus viste tidlig en interesse for utstøtte og marginaliserte i samfunnet, som uttrykt i visene «Jacobs vise» (1972), «Merkelige Mira» (1973) og «Kajsas sang» (1974), en «stille hyllest til ei jente på asyl, kanskje med psykisk utviklingshemning».

Samboerskap med Henny Moan, vennskap med André Bjerke og Jens Bjørneboe, Veierland og Våpenløs

Nyttårsaften 1971 møtte Ole Paus skuespilleren Henny Moan, André Bjerkes daværende ektefelle. Etter at hun ble skilt fra Bjerke ble Paus og Moan kjærester og samboere på Jar i Bærum, i huset hun tidligere delte med Bjerke i Bjerkelundsveien 45, og de fikk sønnen Sole i 1973. Paus var da i midten av 20-årene mens Henny Moan var elleve år eldre og en av landets mest kjente film- og teaterskuespillere. Paus har uttalt at «jeg var jo på rømmen fra et bedrestilt borgerlig hjem, mens Henny åpnet en verden som jeg overhodet ikke hadde vært i nærheten av. Hun tok meg inn i teaterverdenen, inn i litteraturverdenen, inn i musikkverdenen, og alle hennes venner ble mine venner. En vanvittig generøsitet. Hvis det er noen jeg kan takke for at livet ble som det ble, er det Henny Moan». Paus ble også en farsfigur for Moans og André Bjerkes datter Vilde Bjerke; han skrev sangen «Og en for Vilde» til henne og hun debuterte som tekstforfatter som 13-åring på hans klassiske plate Blues for Pyttsan Jespersens pårørende i 1973.

Gjennom Moan ble Paus både kjent med hennes eksmann André Bjerke og introdusert til Bjerkes fetter Jens Bjørneboe, som han fikk et nært vennskap med og som han har sagt han står i «bunnløs» gjeld til som kunstner. Paus, den tidligere ungkonservative riksmålsungdommen og allerede kjente visesangeren, fant tonen med Bjørneboe; de delte en borgerlig bakgrunn, sitt språkpolitiske engasjement, et konservativt utgangspunkt som de gradvis fjernet seg fra, en opprørsk og anarkistisk tendens, og en sterk interesse og sympati for utstøtte og marginaliserte i samfunnet. Bjørneboe flyttet i perioder inn hos Paus og Moan; «Bjørneboe er begeistret over den unge vennens talent. Han er sjenerøs og stolt. Det er et forhold tilsynelatende uten ambivalens», skriver Tore Rem. Om Bjerke og Bjørneboe har Paus sagt at «de bar meg rundt og sa at jeg var fremtiden».

I 1972 kjøpte Ole Paus den gule sveitservillaen Eikvold på øya Veierland fra forfatterekteparet Aasmund Brynildsen og Karin Bang, som selv flyttet inn i et av nabohusene. Paus' skrev sangen «Veierland» fra sitt opphold på øya. Etter at Paus og Moan ble samboere og fikk barn passet det ikke lenger å ha et hus så langt fra Oslo, og etter forslag fra Moan solgte Paus huset til Bjørneboe i 1974. Bjørneboe hadde ønsket å komme seg bort fra «Byen Python» (Oslo) og honoraret han fikk for Haiene gjorde det mulig for ham å kjøpe Eikvold; en av Paus' viser var en av inspirasjonene for denne boken. Bjørneboe bodde på Eikvold det siste året han levde og tok sitt eget liv der 9. mai 1976. Paus fikk Bjørneboe til å lese inn egne dikt få dager før han døde og utgav dem på platen Våpenløs på sitt eget plateselskap Zarepta, tonelagt med det Bjørneboe selv «ville kalt 'mjau-mjau-musikk'» [jazzmusikk].

Samarbeid med Ketil Bjørnstad, Blues for Pyttsan Jespersens pårørende, Leve Patagonia og andre prosjekter

Paus ble i 1971 kjent med Ketil Bjørnstad. Nittenåringen Bjørnstad, kjent som vidunderbarn siden 1960-årene, banket da på hos 24-åringen Ole Paus og erklærte at «du er et geni». Bjørnstad skulle intervjue ham for Morgenposten, og møtet ble starten på et livslangt vennskap og samarbeid som har resultert i en rekke plateutgivelser. Paus bidro til at Bjørnstad gikk «bort fra sin klassiske pianistskolering og [ble] en kreativ komponist og musiker med sterk inspirasjon fra både jazz og rock». Paus bodde tidlig i 1970-årene på en hybel i Eckersbergs gate bare hundre meter fra Bjørnstad, og de to vennene så hverandre nesten daglig.

Paus' og Bjørnstads første plate, Sanger fra gutterommet, ble spilt inn i 1972 på gutterommet til Ketil Bjørnstad på Frogner, men først utgitt i 2016. I 1973 kom samarbeidsprosjektet Blues for Pyttsan Jespersens pårørende, et album med en skarp sosial brodd som har fått klassikerstatus og som beskrives som en vellykket blanding av visesang, rock og jazz. I 1975 kom Lise Madsen, Moses og de andre.

Paus introduserte Bjørnstad til Kristiania-bohemen og bad ham lese Hans Jæger, og gav ham ideen til platen Leve Patagonia der Paus bidro i rollen som Jæger. På platen bidro også Cornelis Vreeswijk og Lill Lindfors. I albumet Bjørnstad/Paus/Hamsun (1982) sang Paus tekster fra Hamsuns diktsamling Det vilde kor, tonesatt av Bjørnstad. I 2015 kom Paus' og Bjørnstads album Frolandia.

Paus-posten og Dagbladets sommerkassett

I en serie plater i form av en «musikalsk avis» med tittelen Paus-posten, opprinnelig utgitt i 1977 og 1978, brukte Ole Paus skillingsvisen til å kommentere samfunnsaktuelle saker på ironiske og ofte injurierende måter. Platene nådde ut til et stort publikum og ble i samtiden oppfattet som svært originale. De viktigste bidragsyterne til de opprinnelige Paus-posten-platene var i tillegg til Ole Paus selv George Keller, Anne-Karine Strøm og Anita Skorgan. Paus ble senere gift med Anne-Karine Strøm, og han delte også leilighet med Anita Skorgan og George Keller i 1970-årene. Blant Paus-posten-sangene er «Satan lever», som vakte kraftige reaksjoner. Paus uttalte senere at «jeg skrev sangen fordi jeg ble så utrolig provosert da en prest skulle drive djevelutryddelse på en ung jente med nerveproblemer. I andres ører fikk jo sangen en helt annen betydning». Andre sanger var blant annet «Vibeke Løkkeberg», «Et stev om herr Lars Gule, Larvik», «Berge Furre Boogie Woogie» og «Folk og røvere i Tromsø by».

I samme periode samarbeidet Paus med avisen Dagbladet om utgivelsen av Dagbladets sommerkassett (1979–1983), der også bl.a. Elsa Lystad, Anne-Karine Strøm, Rolv Wesenlund, Harald Heide-Steen jr. og Tramteatret medvirket. Blant sangene utgitt på Dagbladets sommerkassett i 1979 var den tabuoverskridende «I en sofa fra IKEA (nytt fra norsk film)», som kommenterer det Paus oppfatter som tilstanden i norsk film på det tidspunktet og som har blitt en kultsang. Sangen er tematisk beslektet med «Vibeke Løkkeberg» fra året før.

I tillegg til et samlealbum fra 1995 utga Paus en ny utgave av Paus-posten i 1996.

Zarepta
Paus drev i flere år sitt eget plateselskap, Zarepta, som de første årene ble distribuert av Arne Bendiksen på etiketten Sonet. Zarepta utgav en rekke av hans egne plater, herunder I anstendighetens navn (1976) som han fikk Spellemannprisen for. I tillegg utgav Zarepta album av noen norske andre sangere, herunder de to første albumene til Radka Toneff: Winter Poem (1977) og It Don't Come Easy (1979).

Samarbeid med Jonas Fjeld

Ole Paus ble kjent med Jonas Fjeld i 1974, men de innledet først et samarbeid i 1980-årene da Paus skrev tekst til flere av Fjelds mest kjente sanger, blant annet «Engler i sneen» og «Tordensky». Fra 1990-årene har Paus og Fjeld samarbeidet i duoen To Rustne Herrer.

Fjeld har fortalt om møtet med Ole Paus:

Paus som revyartist

Paus' arbeid med politisk satire førte ham på slutten av 1980-årene til revysjangeren, og han laget over en femårsperiode en rekke revyer i Oslo og Bergen. Særlig populær var The Sound Of Newsweek (Bergen, 1989).

Paus som salmetolker

Fra 1990-årene har Ole Paus hatt et produktivt samarbeid med Erik Hillestad og Kirkelig Kulturverksted, noe som har resultert i flere plater hvor Paus tolker salmer. Platen Salmer på veien hjem (1991) er et samarbeid mellom Paus, Mari Boine Persen og Kari Bremnes. Særlig Paus' tolkning av «Nærmere deg, min Gud» og «O, bli hos meg» har fått mye oppmerksomhet.

I Det begynner å bli et liv (1998) synger Paus seks egne sanger krysset med salmer av Hans Adolph Brorson. 

Samarbeidet med Kirkelig Kulturverksted ble starten på en periode der Paus har fremstått som mykere og mer poetisk enn han gjorde i 1970- og 1980-årene.

Mitt lille land 
Paus' sang «Mitt lille land» har siden begynnelsen av 1990-årene vært brukt som profilsang for TV 2 med coverversjoner av en rekke norske musikere, bl.a. Christine Guldbrandsen, Maria Solheim og Thomas Dybdahl. Fra 2008 er sangen tatt i bruk av kanalen igjen med nye coverversjoner av blant andre Mari Boine, Anne Grete Preus, Haddy Njie, Kurt Nilsen, DDE, Sølvguttene og Tone Damli Aaberge. Sangen oppnådde ny popularitet etter terrorangrepene i Norge i 2011.

Avslutningen

I 2013 utgav han trippelalbumet Avslutningen. Den første delen Oppgjøret er en videreføring av Paus-posten fra 1970-årene, med ironiske skillingsviser om samfunnsliv og politikk. Den første sangen på albumet, «Festsang ved feiringen av 7-årsjubileet for Oslosenteret for fred og menneskerettigheter», harselerte over Kjell Magne Bondevik og norske «fredsfolk» mer allment.

I Omfavnelsen medvirker andre artister på hvert sitt nummer skrevet av Paus:  Polkabjørn, Kari Iveland, Reidar Larsen, Anne Grete Preus, Anita Skorgan, Bjøro Håland, Benedikte Narum, Jonas Fjeld, Lene Marlin og Ketil Bjørnstad.

Det siste albumet, Avslutningen, består bare av nye Paus-sanger av den poetiske og ettertenksomme sorten. Ole Paus fikk samme år prisen Årets spellemann for albumet.

Selv om Ole Paus hadde kunngjort at han ikke ville utgi flere egne album har han senere samarbeidet med Ketil Bjørnstad om Frolandia og Sanger fra gutterommet, og i 2020 kom Så nær, så nær, som er et samarbeid med Motorpsycho.

Samarbeid med Marcus Paus
Fra 2000-årene har Ole Paus stadig oftere samarbeidet med sin sønn, den klassisk orienterte samtidskomponisten Marcus Paus. Han har skrevet tekst til en rekke av Marcus Paus' musikkverk, blant annet korverket Sakte elsker tiden våre liv (2006) og barneoperaene Heksene (2007) basert på Roald Dahls bok og Askeladden – Påls versjon (2011), sistnevnte på oppdrag fra Den norske opera og ballett. De to har også samarbeidet om en rekke konserter under tittelen Paus & Paus. I 2014 hadde kirkemusikkverket Requiem premiere, med musikk av Marcus Paus og tekst av Ole Paus. Requiem ble utgitt på platen Requiem/Trisyn/Læreren som ikke ble sammen med operamonologoen Læreren som ikke ble av Marcus Paus og Olav Anton Thommessen. I 2019 hadde konserten «Paus møter Cohen» premiere, med nyskrevne sanger av Marcus og Ole Paus, fremført av Tora Augestad og NyNorsk Messingkvintett. I 2020 ble Marcus og Ole Paus' verk Ingenting forsvinner urfremført av NyNorsk Messingkvintett og solist Tora Augestad; Marcus Paus beskrev verket som «like deler gravskrift, bekjennelse, bønn og trussel.»

Paus og Motorpsycho
I 2019 innledet Paus et samarbeid med Motorpsycho, som resulterte i en rekke konserter og platen Så nær, så nær (2020).

Paus i politisk debatt

Ole Paus har gjennom visesangerkarrieren ofte kommentert politiske forhold både i sine egne sanger og i intervjuer og utspill, gjerne fra et ironisk og respektløst ståsted som har gjort narr av alle, og han har til dels blitt oppfattet som «periode-anarkist» eller «borgerlig anarkist». Dette var særlig tydelig da han jobbet i en skillingsvisetradisjon i 1970-årene med Paus-posten-platene, som blant annet latterliggjorde ml-bevegelsen, kristenfolket og politi og rettsvesen. Hans ståsted særlig i den offentlige debatten i 1970-årene var likevel preget av at han i likhet med mentoren Jens Bjørneboe opprinnelig hadde et konservativt ståsted; som ungdom og ung voksen var han aktiv i DKSF, medlem av redaksjonen i DKSFs avis Minerva og ivrig riksmålsforkjemper; han har også bekreftet at han lenge stemte Høyre også i voksenalderen. Særlig hans latterliggjøring av ml-bevegelsen var et gjennomgående trekk i de første årene av hans virke.

I Rød Ungdoms avis Røde Garde het det i 1976 at «Ole Paus er en borgerlig visesanger og udelt reaksjonær og det må sies, uansett hvor populær og 'kunstnerisk dyktig' han muligens er».

Ole Paus deltok som ja-tilhenger i debatten om EU-medlemskap i 1994 og skrev sangen «Mitt lille land» for ja-bevegelsen. Under lanseringen av «Mitt lille land» uttalte Paus at «kampen for sjølråderetten er pinlig. Sjølråderett er en grunn og gjerrig storbondetanke. Den inkluderer ikke husmenn. Den norske nei-siden er autoritær, selvhøytidelig, selvrettferdig og egentlig ganske farlig. Den er en liten interessegruppe som prøver å dominere menneskenes liv». I boken Kjære Kongen (2002) harselerte han over kongefamilien, regjeringen og tilstanden i Norge. Fra 2013 har han markert seg som tilhenger av Kristelig Folkeparti og har særlig kritisert Fremskrittspartiets innvandringspolitikk ved en rekke anledninger.

Mottagelsen av Paus' verk
Lasse Midttun skriver at «hvis det var et norsk svar på Bob Dylan, var det selvsagt Ole Paus». Jon-Roar Bjørkvold kaller ham «urbant infam, borgerskapets refser og utrettelige enfant terrible».

Verk

Bøker 
 Tekster fra en trapp (1971)
 Det går en narr gjennom byen med ringlende bjeller (1974)
 Endelig alene (1984)
 Milunia (1985)
 Hjemmevant utenfor (1994)
 Reisen til Gallia (1998) med Ketil Bjørnstad
 Kjære Kongen (2002)
 Blomstene ved Amras (2004)
 Isengaard (2006)

Revyer 
 Ikke gjør som mora di sier (1987)
 For fattig og rik (1988)
 Norge mitt Norge (1991)
 Sammen igjen (1992)
Brann i nevrosenes by (1995)

Diskografi 

 Der ute – der inne (1970) 
 Garman (1972) 
 Blues for Pyttsan Jespersens pårørende (1973) 
 Ole Bull Show (1973)
 Zarepta (1974) 
 Lise Madsen, Moses og de andre (med Ketil Bjørnstad) (1975) 
 Ekte Paus (1975)
 I anstendighetens navn (1976) 
 Paus-posten (1977) 
 Nye Paus-posten (1977) 
 Sjikaner i utvalg (1978)
 Siste Paus-posten (1978) 
 Leve Patagonia (med Ketil Bjørnstad og flere artister) (1978)
 Kjellersanger (1979) 
 Noen der oppe (1982) 
 Bjørnstad/Paus/Hamsun (med Ketil Bjørnstad) (1982) 
 Svarte ringer (1982) 
 Grensevakt (1984) 
 Muggen manna (1986) 
 Stjerner i rennesteinen (1989) 
 Salmer på veien hjem (med Kari Bremnes og Mari Boine Persen) (1991) 
 Biggles' testamente (1992)
 Mitt lille land (Promo) (1994)
 Jeg kaller det vakker musikk: Hjemmevant utenfor - Ca. 40 Beste (1994)
 Hva hjertet ser (1995) 
 Stopp pressen! Det grøvste fra Paus-posten (1995) (samlealbum) 
 To rustne herrer (med Jonas Fjeld) (1996) 
 Pausposten Extra! (1996) 
 Det begynner å bli et liv (med Oslo Kammerkor) (1998) 
 Damebesøk (med Jonas Fjeld) (1998) 
 Den velsignede (2000) 
 Kildens bredd (med Ketil Bjørnstad) (2002) 
 Tolv rustne strenger (med Jonas Fjeld) (2003) 
 Profeten - Kahlil Gibran (med Ketil Bjørnstad) (2003)
 En bøtte med lys (2004) 
 Sanger fra et hvitmalt gjerde i sjelen (2005)
 Jul i Skippergata (2006)
 Den store norske sangboka (2007)
 Paus synger Paus (2009) (samlealbum)
 Dugnad for Haiti - Live fra Operaen (med flere artister) (2010)
 Mitt lille land (med flere artister (2011)
 Avslutningen (2013)
Frolandia (2015)
Sanger fra gutterommet (2016)
1970-tallet (2019) (samlealbum)
1980-tallet (2019) (samlealbum)
Så nær, så nær (2020)

Enkeltsanger 
 «I en sofa fra IKEA»
 «Innerst i sjelen» (tekst)
 «Engler i sneen» (tekst)
 «Tordensky» (tekst)
 «Nerven i min sang» (tekst)
 «Hun kom som en engel» (tekst)
 Sangen om de glemte(tekst) (Duett med  Vegar Dahl)

Operaer 
 Heksene (2007) (libretto), musikk av Marcus Paus
 Askeladden – Påls versjon (2011) (libretto), musikk av Marcus Paus

Kirkemusikk
 Etterspill: Evighetens blikk (2015), musikk av Marcus Paus
 Requiem (2014) (tekst), musikk av Marcus Paus

Korverk
Fritt er det land (2016), musikk av Marcus Paus
Sakte elsker tiden våre liv (2006) (tekst), musikk av Marcus Paus

Filmografi 
 Solstreif (1980 – TV)
 De blå ulvene (1993 – Gjest på vernisasje)
 Bikinisesongen (1994 – Robert)
 Upperdog (2009 – Axels far)

TV 
 Inntrengeren (sendt 19. januar 1974 – en forstadshistorie av Ole Paus i TV-serien Et lite grøss?)
 Solstreif (1980 – Forfatter)
 På tide med Ole Paus, TV3 (1992–1993) TV-serieprogramleder (produsert av Lasse Hallberg og Petter Wallace)
 Hjemme hos Paus, TV 2 (1994)  TV-serieprogramleder sammen med Elsa Lystad (produsert av Petter Wallace)
 Ute med Paus, TV 2 (1995) TV-serieprogramleder (produsert av Petter Wallace)
 Mitt lille land, TV 2

Priser og utmerkelser 
 Spellemannprisen 1976 i klassen visesang
 Gammleng-prisen i klassen vise, 1995
 Spellemannprisen 1998, juryens hederspris
 Lytterprisen, 1999
 Alf Prøysens Ærespris, 2001
 Tekstforfatterfondets ærespris, 2002
 Årets spellemann, 2013
 Booth-prisen, 2013
 Rockheim Hall of Fame, 2015
 Anders Jahres Kulturpris, 2018
 Ole Paus' gate i Elverum sentrum ble oppkalt etter ham i 2019
 Kommandør av St. Olavs Orden, 21. april 2022

Litteratur
Leif Gjerstad og Lars Ulseth, red. (2020). Pauspoeten: Sangtekster gjennom 50 år. Falck forlag. ISBN 978-82-93039-76-1

Se også 
 Følg oss hjem, Ole Paus

Referanser og fotnoter

Eksterne lenker 
 Ole Paus i Scenewebarkivet
Artikkel om Ole Paus
 olepaus.com - side om Ole Paus, kontakt mm
 Ole Paus' offisielle hjemmeside
 Artikkel på Ballade
 Artikkel i Rockipedia
 
 

 
Norske visesangere
Norske låtskrivere
Norske sangtekstforfattere
Musikere tilknyttet Kirkelig Kulturverksted
Vinnere av Spellemannprisen
Rockheim Hall of Fame
Norske romanforfattere
Personer fra Oslo
Årets spellemann
Lytterprisen
Vinnere av Spellemannprisens hederspris
Kommandører av St. Olavs Orden