Elizabeth Garrett Anderson

Elizabeth Garrett Anderson,  LSA, (født 9. juni 1836, død 17. desember 1917), var en engelsk lege og feminist, og den første engelske kvinne til å  kvalifisere seg som lege og kirurg i Britannia, medgrunnlegger av det første sykehuset bemannet av kvinner, den første Dean av en britisk medisinskole, den første kvinnen M.D. i Frankrike, den første kvinnen i Storbritannia til å bli valgt i skolestyret. Hun satt som borgermester i Aldeburgh, den første kvinnelige borgermesteren og magistrat i Storbritannia.

Tidlig liv 
Elizabeth Garrett ble født 9. juni 1836 i London som den andre av elleve barn av Newson Garrett (1812–1893), fra Leiston, Suffolk, og hans kone, Louisa født Dunnell (1813–1903), from London.
Garrett forfedrene hadde vært  børsemakere og smedene i East Suffolk siden det tidlige syttende århundre. Newson var den yngste av tre sønner og ikke faglig-tilbøyelig, men han hadde besatt familiens gründerånd. Når han fullførte skolen, byen Leiston tilbød lite, så han dro til London for å arbeide og tjene sin formue. I London ble han forelsket i hans brors svigerinne, Louisa Dunnell, datteren av gjestgiveren med opprinnelse fra Suffolk. Etter deres bryllup, dro paret for å leve i en pantelåner-butikk ved 1. Commercial Road, Whitechapel.

Dunnells hadde sine første tre barn i rask rekkefølge: Louie, Elizabeth og deres bror, Newson Dunnell, som døde etter 6 måneder. Mens Louisa sørget etter tapet av deres tredje sønn, var det ikke lett å oppdra deres to andre døtrene i London på den tiden. Når Elizabeth var 3 år, flyttet familien til 142 Long Acre, hvor de bodde i 2 år, mens to flere barn ble født og faren flyttet opp i verden, som ikke bare ble leder for en større pantelåner butikk, men også en sølvsmed.

Elizabeths bestefar, en jernsmed, døde i 1837 og forlot virksomheten til hans eldste sønn, Elizabeths onkel. Til tross for hans mangel på kapital, var Newson bestemt på bli vellykket og i 1841, i en alder av 29 år, flyttet han sammen med familien sin og hengivne kone igjen, denne gangen tilbake til Suffolk, hvor han hadde kjøpt et lager hvor han begynte å male korn.

Familien bodde i ett firkantet Georgian hus midt imot kirken i Aldeburgh frem til 1852. Samtidig, Newsons malting virksomhet utvidet og fem flere barn ble født, Alice (1842), Millicent (1847), som skulle bli en leder i den konstitusjonelle kampanjen for kvinners stemmerett, Sam (1850), Josephine (1853) og George (1854 ).

Ved 1850 var Newson en velstående forretningsmann, og var i stand til å bygge Alde House, et herskapshus på en høyde bak Aldeburgh. Ett biprodukt av den industrielle revolusjon, Jo Manton (1965), Elizabeths Garrett Anderson, Methuen, Elizabeth vokste opp i en atmosfære av "triumferende økonomisk banebrytende" og Garretts barn skulle vokse opp til å bli oppnåere i de faglige klassene av sen-viktorianske England.

Elizabeth ble oppfordret til å ta en interesse i lokalpolitikken og i motsetning til praksis på den tiden, fikk frihet til å utforske byen og dens lokale salt-myr, strand og seilmaker gård. Dermed var Elizabeth som velvære blant de øvre klassene som hun var blant. De fisket folk i området også hatt god helse, som hun beholdt gjennom hele sitt liv.

Tidlig utdannelse 

Det var ingen skole i Alderburgh så Elizabeth lærte seg the three Rs fra hennes mor. Senere, når hun var 10 år gammel, en Guvernør , Miss Edgeworth, en fattig kvinne, bel ansatt for å lære Elizabeth og hennes søster. morgenene ble brukt i klasserommet; det var regelmessige ettermiddagsturer; læringen til de unge fortsatte til middagstid når Miss Edgeworth spiste med familien;om natten, sov Miss Edgeworth i et område i jentenes soverom. Elizabeth hatet læreren sin og forsøkte å overliste læreren i klasserommet. Newson ville gi hans barn  den beste utdannelsen noensinne, så når Elizabeth var 13 og hennes søster 15, ble de sendt til en privatskole, the Boarding School for Ladies in Blackheath i London, som ble drevet av de ste-tantene av lyrikeren Robert Browning. Der engelsk litteratur, fransk, italiensk og tysk, samt oppførsel, ble lært. Senere i livet, Elizabeth mintes dumhet av hennes lærere der, om hennes skolegang der gjorde bidra til å etablere en leselyst. Hennes lesning uansett inkludert Tennyson, Wordsworth, Milton, Coleridge, Trollope, Thackeray og George Eliot. Elizabeth og Doffen var kjent som "de badende Garretts", som deres far hadde insistert de gis en varmt bad en gang i uken. Imidlertid gjorde de hva skulle være livslange venner der. Når de ble ferdig i 1851, ble de sendt på en kort turné i utlandet, som endte med en minneverdig besøk til Great Exhibition i Hyde Park, London. Etter denne formelle utdanningen, brukte Elizabeth de neste ni årene til å gjøre huslige plikter, men med hennes livlige sinn, ville energi og handlekraft, så det ut til en utelukkende innenlandsk eksistens ikke tilfredsstilte henne, så hun fortsatte å studere latin og regning om morgenen og også lese mye. Hennes søster Millicent minnes Elizabeths ukentlige forelesninger, når hun samlet sine yngre søsken mens hun diskuterte politikk og aktualitetsprogrammer fra Garibaldi til Macauley History of England in 1854, da hun var atten, Elizabeth og hennes søster dro på ett langt besøk til sine skolekamerater, Jane og Anne Crow, i Gateshead. Der møtte hun Emily Davis, den tidlige feministiske og fremtidige medstifter av Girton College, Cambridge. Davis var til være en livslang venn og fortrolig, alltid klar til å gi lyd råd i løpet av de viktige beslutningene i Elizabeths karriere. Det kan ha vært the englishwomans Journal, først utgitt i 1858, at Elizabeth først leste den av Dr. Elizabeth Blackwell, som hadde blitt den første kvinnelige lege i USA i 1849. Når Dr. Blackwell besøkte London i 1859, reiste brukte Elizabeth til hovedstaden. Til da, hadde hennes søster giftet seg og flyttet til London. Elizabeth ble med i Society for Promoting the Employment of Women, som organiserte Blackwell’s lære om “Medicine as a Profession for Ladies” og satte opp ett privat møte mellom Elizabeth and the doktoren. det er sagt at under et besøk til Alde House rundt 1860, en kveld da de satt rundt bålet, Elizabeth og Emily Davies valgte karrierer for å fremme grensene for kvinners rettigheter ; Elizabeth var å åpne den medisinske profesjon til kvinner, Emily dørene til en universitetsutdannelse for kvinner, mens 13-åringen Millicent ble tildelt politikk og stemmer for kvinner. Først var Newson mot den radikale ideen om at hans datter skulle bli lege, men etter hvert kom han rundt og de ble enige om å gjøre alt i sin makt, både økonomisk og ellers, for å støtte Elizabeth i lang motbakke.

Medisinsk utdannelse 
Etter et innledende mislykket besøk til ledende leger i Harley Street, besluttet Elizabeth seg for å først tilbringe seks måneder som sykehus sykepleier ved Middlesex Hospital, London i 1860. Da hun fikk vist seg til å være en god sykepleier, fikk hun lov til å delta på en poliklinikk 'Choice klinikken, så hennes første operasjon. Hun forsøkte å melde på sykehusets Medical School, men ble nektet, men fikk lov til å delta privatundervisning i latin, gresk og Materia Medica med sykehusets apoteker, mens de fortsatte sitt arbeid som sykepleiere. Hun har også ansatt en veileder for å studere anatomi og fysiologi tre kvelder i uken. 
Til slutt fikk hun lov til å være med i dissekere rommene og kjemi forelesningene. Etter hvert ble Elizabeth en uvelkommen tilstedeværelse blant de mannlige studentene som i 1861, presentert et minnesmerke til skolen mot innleggelse henne som en medstudent. Hun ble nødt til å forlate Middlesex Hospital men hun gjorde det med en laud sertifikat i kjemi og Materia Medica. Elizabeth Garrett ble deretter brukt til flere medisinske skoler, inkludert Oxford, Cambridge, Glasgow, Edinburgh og Royal College of Surgeons, som alle nektet henne adgang . I mellomtiden, hadde hun privat fått sertifikat i anatomi og fysiologi. I 1862 ble hun endelig innrømmet for privat studie av Society of apothecaries. I løpet av de neste tre årene, fortsatte hun kampen om å kvalifisere seg ved å studere privat med diverse professorer, inkludert noen ved University of St Andrews, Edinburgh kongelige Maternity og London Hospital Medical School. I 1865, tok hun endelig eksamen og fått konsesjon fra Society of apothecaries til å praktisere medisin, den første kvinnen kvalifisert i Storbritannia for å gjøre det (bortsett fra kvinnen passerer seg ut som dr. James Barry). På den dagen, gikk tre av sju kandidater til eksamen, Elizabeth med de høyeste karakterer. The Society of apothecaries endret umiddelbart sitt regelverk for å hindre at andre kvinner å få lisens.

Karriere 
Selv om hun nå var en lisensiatgrad i Society of apothecaries, som en kvinne, kunne Garrett ikke ta opp en medisinsk post i alle sykehus. Så sent som 1865, åpnet Elizabeth Garrett L.S.A. sin egen praksis ved 20 Upper Berkeley Street, London. I begynnelsen var pasienter få, men praksisen vokste gradvis Etter seks måneder i praksis, ønsket Elizabeth å åpne en poliklinikk dispensary, slik at fattige kvinner kunne få medisinsk hjelp fra en kvalifisert utøver av sitt eget kjønn. I 1865 var det utbrudd av kolera i Storbritannia, som berører både rike og fattige, og i panikken deres, glemte noen fordommene de hadde i forhold til en kvinnelig lege. Den første død på grunn av kolera skjedde i 1866, men da hadde Elizabeth allerede åpnet St. Marys Dispensary for kvinner og barn, på 69 Seymour Place. I det første året, hadde hun en tendens til å få 3.000 nye pasienter, noe som gjorde 9.300 polikliniske besøk til dispensary. hun fikk høre at dekan ved Det medisinske fakultet ved University of Sorbonne, Paris ble i favør av å innrømme kvinner som medisinstudenter, Elizabeth studerte fransk, slik at hun kunne søke om medisinsk grad, som hun innhentet i 1870.
Samme år ble hun valgt til det første skolestyret i London, et kontor nylig åpnet for kvinner, Elizabeth var den høyeste avstemningen blant alle kandidatene. Også i dette året, ble hun en av de tilreisende legene i East London Hospital for Children, og ble den første kvinnen i Storbritannia for å bli utnevnt en medisinsk post, Jo Manton, (1965), Elizabeth Garrett Anderson, Methuen, men hun fant de oppgavene i disse to stillingene for å være uforenlig med hennes hovedverk i hennes private praksis og dispensary, samt hennes rolle som en ny mor, så hun trakk seg fra disse innleggene av 1873. I 1872 ble dispensary det nye sykehuset for kvinner og barn, behandling av kvinner fra hele London for gynekologiske tilstander, sykehuset flyttet til nye lokaler i Marleybone Street i 1874. Rundt denne tiden, Elizabeth også inngått diskusjon med mannlige medisinske syn på kvinner. I 1874, Dr. Henry Maudsley 's artikkel om Sex and Mind in Education, som hevdet at utdanning for kvinner skyldes overanstrengelse, og dermed redusert reproduksjonsevne, noen ganger forårsaker "nervøse, og selv psykiske lidelser". Jo Manton, (1965), Elizabeth Garrett Anderson, Methuen, var Elisabeths motargumentet at den reelle faren for kvinner ikke var utdannelse, men kjedsomhet og at frisk luft og mosjon skulle foretrekke å sitte ved peisen med en roman. I det samme året, hun medgrunnlegger skolestyret of Medicine for kvinner med Sophie Jex-Blake og ble foreleser i det som var den eneste universitetssykehus i Storbritannia for å tilby kurs for kvinner. Hun fortsatte å jobbe der resten av karrieren hennes, og var som dekan ved skolen 1883-1902. Denne skolen ble senere kalt Royal Free Hospital of Medicine, som senere ble en del av det som nå er den medisinske skole UCL (University College London).

BMA medlemskap 
I 1873 fikk hun medlemskap i British Medical Association og forble den eneste kvinnen medlem i 19 år, på grunn av foreningens stemme mot opptak av ytterligere kvinner – "en av flere tilfeller der Garrett, unikt, var i stand gå inn en hittil all mannlig medisinsk institusjon som senere flyttet formelt å ekskludere noen kvinner som kanskje ønsker å følge henne. M. A. Elston, "Anderson, Elizabeth Garrett (1836–1917)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press

Elizabeth jobbet jevnt på utviklingen av det nye sykehuset for kvinner, og (fra 1874) ved opprettelsen av London School of Medicine for Women. Begge institusjoner har siden vært vakkert og passe huset og utstyrt, det nye sykehuset for kvinner (i Euston Road) i mange år blitt jobbet helt av medisinske kvinner, og skolene (i Hunter Street, WC1) har over 200 studenter, de fleste av dem forbereder medisinsk grad av London University (dagens University College London), som ble åpnet for kvinner i 1877. I 1897 Dr Garrett Anderson var valgt til president i East Anglia n gren av British Medical Association.

9. november 1908 ble hun elected mayor av Aldeburgh, den første kvinnelige borgermesteren i London.

Garrett var en suffragette og talsmann for bevegelsen for opptak av kvinner til legeyrket. Hun døde i 1917 og er gravlagt i Aldeburgh.

Kvinnekampens bevegelse 
Elizabeth Garrett Anderson var også aktiv i kvinnekampens bevegelse. I 1866, presenterte Anderson og Davies begjæringer signert av mer enn 1500 som ber om at kvinners hoder av husholdningenes gis stemme. Jo Manton (1965) "Elizabeth Garrett Anderson", Methuen. Hun var ikke så aktiv som sin søster, Millicent Garrett Fawcett, men Anderson ble medlem av sentralkomiteen i National Society for kvinnekampen i 1889. Etter ektemannens død i 1907, ble hun mer aktiv. Som ordfører i Aldeburgh, ga hun taler for stemmerett, før den økende militante aktiviteten i bevegelsen førte til tilbaketrekning henne. Hennes datter Louisa, også en lege, var mer aktiv og mer militant, tilbrakte tid i fengsel i 1912 for hennes stemmerett aktiviteter.

Personlig liv 
Elizabeth Garret Anderson bemerket en gang at «en lege fører to liv, den profesjonelle og det private, og grensene mellom de to er aldri krysset". I 1871 giftet hun seg med James George Skelton Anderson (d. 1907) av Orienten Dampskipsselskap co-eid av hans onkel Arthur Anderson, men hun ga ikke opp sin medisinske praksis. Hun hadde tre barn, Louisa (1873–1943), Margaret (1874–1875), som døde av hjernehinnebetennelse, og Alan (1877–1952). Louisa ble også en banebrytende lege og feministisk aktivist. De trakk seg tilbake til Aldeburgh i 1902 og flyttet til Alde Hus i 1903, etter dødsfallet til Elisabeths mor. Skelton døde av slag i 1907. Hun nøt et lykkelig ekteskap og senere i livet, viet tid til Alde hus og hage, reiser med yngre medlemmer av storfamilien. På den 9. november 1908 ble hun valgt til ordfører i Aldeburgh, den første kvinnelige i England.

Institusjoner 
Det nye sykehuset for kvinner ble omdøpt til Elizabeth Garrett Anderson Hospital i 1918 og slått sammen med Obstetric Hospital i 2001 for å danne Elizabeth Garrett Anderson og Obstetric Hospital  før flytting for å bli University College Hospital Elizabeth Garrett Anderson Wing ved UCH.

De tidligere Elizabeth Garrett Anderson sykehusbygg blir innlemmet i design og struktur av den nye nasjonale hovedkvarteret for den offentlige tjenesten fagforeningen UNISON.

The Elizabeth Garrett Anderson Gallery, en fast installasjon ligger innenfor den restaurerte tidligere Elizabeth Garrett Anderson Hospital bygningen som nå er en del av det nye UNISON Centre, bruker en rekke medier sette historien om Elizabeth Garrett Anderson, hennes sykehus, og kvinners kamp for å oppnå likestilling innen medisin innen den bredere rammen av 19. og 20. århundre sosial historie.

Det er en videregående skole i Islington, London som er oppkalt etter henne: Elizabeth Garrett Anderson Språk College for jenter.

Arkiv 
Arkiv Elizabeth Garrett Anderson er holdt på the womens Library ved London Metropolitan University,
Arkivene til Elizabeth Garrett Anderson Hospital (tidligere New Hospital for Women) holdes ved London Metropolitan Archives.

Referanser 

Personer fra London
Engelske kvinnesaksforkjempere
Engelske leger
Engelske politikere
Engelske borgermestere
Stemmerettsforkjempere
Britiske aktivister