Giuseppe Valerga

Giuseppe Valerga (født 9. april 1813 i Loano i Liguria i kongedømmet Sardinia, død 2. desember 1872 i Jerusalem i Det osmanske rike) var en biskop som var latinsk patriark av Jerusalem, den første residerende i Jerusalem siden korsfarertiden. Han var en aktiv og viktig deltaker på det første Vatikankonsil.

Liv og virke

Bakgrunn
Giuseppe Valerga studerte ved Albengas presteseminar og ved Sapienzauniversitetet i Roma. To av brødrene hans ble også prester, en av dem var Charles Hyacinth Valerga (1818–1864), biskop og apostolisk vikar av Quilon i India; en av hans søstre levde som nonne.

Prest
Han ble ordinert til prest den 17. januar 1836. Han virket for Sacra Congregatio de Propaganda Fide, spesielt tok han seg av den kaldeiske katolske kirke.

Latinsk patriark av Jerusalem
Pave Pius IX utnevnte ham til patriark av Jerusalem i 1847, den eneste katolske patriark i Levanten som tilhørte den romerske ritus. Bispevigslingen fant sted den 10. oktober 1847 og ble foretatt av  paven selv i det paulinske kapell i Vatikanet. Det sies at paven ble forbløffet over prestens enorme skjegg og sa: «Dette skjegget alene fortjener en ganske spesiell utmerkelse!» Medkonsekrerende ved bispevielsen var Giovanni Giuseppe Canali, titulærpatriark av Konstantinopel, og Giovanni Niccolò Tanari (Tanara), titulærpatriark av Antiokia. 

Historikeren Yoram Shalit skriver at 
«da patriarken skred inn i Gravkirken, marsjerte den franske og den sardinske konsul ved hans side - den franske til høyre og den sardinske til venstre. Dette viste tydelig den sardinske særstilling på bekostning av den franske. Patriarkens patriotisme gjorde ham velvillig overfor den sardinske politikk, som tok sikte på et selvstendig sardinsk protektorat parallelt til det franske protektorat».
The Ecumenical Lexicon of Saints omtaler om hans arbeid i Det hellige land som følger:
 «Den 16. januar 1848 skred han inn i Jerusalem. Han var en usedvanlig aktiv overhyrde som arbeidet på en fordelaktig måte frem til sin død 2. desember 1872. Han kunne forstå og delta i samtaler på mange språk, italiensk hjemme, fransk, latin, gresk, hebraisk og arabisk allerede på universitetet, og senere tyrkisk, kurdisk og kaldeisk. Fra 1854 til 1857 bygde han sitt seminar for sekulærprester i Bet-Djala nær Betlehem og betrodde formasjonen til den franske kardinal Lavigeries Hvite fedre. I 1860 overtok han en tomt omtrent 100 meter fra kustodiet i det nordvestlige hjørnet av gamlebyen som han bygget sin romslige redidens på. Siden Den hellige gravs- og oppstandelseskirken er katedralen, men den også brukes av fire ortodokse kirker - greske, armenske, syriske og koptiske - er en pro-katedral nyttig; Tradisjonelt er dette kustodiekirken, dedikert til Den allerhelligste Forløser, Frelseren, og det samme er Lateranbasilikaen i Roma. Han kalte også den nybygde kirken ved det nye patriarkal sin katedral, ko-katedralen, men viet den, til forskjell fra den fransiskanske co-katedralen, til Jesu hellige navn. Den nye patriarken lot fransiskanernes katedral til Frelseren gjenoppbygge i den øvreetasje i kustodiet og kunne innvie den i 1872. Han etablerte også fem veldedige institutter og fra 1852 til 1869 elleve nye menigheter, nemlig Beth-Djala, Beth-Sahur, Jifna, Lod, Ramallah, Taybeh, Bir Zeit, Nablus, As Salt, Shafamr og Yafet an-Naasera. – Florilegium Martyrologii Romani, av Klaus Martin Reichenbach, for datoen 3. mai-oppføringen.

Fra 1847 til sin død i 1872 var han også stormester i Den hellige gravs orden.

Død
Veldedig mot de fattige døde av komplikasjoner fra tyfus i 1872, samme år som innvielsen av medkatedralen. 

Paven hadde allerede bestemt seg for å elevere ham til kardinal i 1873, og han kunne ha deltatt i konklavet i 1878, hvorfra Leo XIII utgikkp. Utmattelsen samlet seg i løpet av årene etter at hans utrettelige aktivitet hadde gjort ham syk flere ganger. Den siste var 24. november 1872. Han døde etter noen dagers smerte 2. desember. Han ble gravlagt i medkatedralen til Jesu allerhelligste navn. 

Med ham sloknet lyset som hadde gjenopplivet det latinske patriarkat i Jerusalem, og etterlot en stor arv til sine etterfølgere.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Kardinal Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
 Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
 Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
 Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1773
 Pave Pius VIII (1761-1830) *1800
 Pave Pius IX (1792-1878) *1827
 Patriark Giuseppe Valerga (1813-1872) *1847

Litteratur 
 M. Couderc-Duvigneau: Une vie au service de l'Église. Mgr Joseph Valerga, Jérusalem, 1972
 Baron Haussmann de Wandelburg: La Palestine, la Syrie et l'Arabie visitées avec Mgr Valerga, Paris, Berche et Tralin éditeurs, 1886
 Benedikt Stolz: Gottes Pionier im Heiligen Land. Joseph Valerga, Patriarch von Jerusalem. Christiana Verlag, Stein am Rhein, 1975, ISBN 3-71-710603-1.

Referanser 

Italienske katolske biskoper
Linjen Rebiba
Deltakere på Første Vatikankonsil
Personer fra provinsen Savona