alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Bastiaan van Apeldoorn

Bastiaan van Apeldoorn (født 1970) er en nederlandsk statsviter som jobber ved Vrije Universiteit Amsterdam. I 1999 sluttstilte han doktorgradavhandlingen sin om European Round Table of Industrialists (ERT), som i 2002 kom i bokform under tittelen Transnational Capitalism and the Struggle over European Integration.

Van Apeldoorn regnes som en representant for Amsterdamskolen innenfor fagfeltet internasjonale relasjoner. Han har i arbeidet sitt særlig fokusert på transnasjonale eliter, særlig ERT, som han mener er i ferd med å innføre en nyliberal disiplin gjennom strukturer det er vanskelig å føre motstand i.

Referanser

Eksterne lenker 
 Bastiaan van Apeldoorns profil hos Vrije Universiteit Amsterdam

Nederlandske statsvitere
Fødsler i 1970
Barnet FC

Barnet Football Club er en engelsk fotballklubb som fra 2018–19-sesongen spiller i National League. Klubben ble stiftet i 1888, og kvalifiserte seg for The Football League for første gang i 1991. I det 21. århundret har klubben stort sett rykket opp og ned mellom EFL League Two og National League, henholdsvis fjerde og femte nivå i det engelske ligasystemet. «The Bees», som er kallenavnet til Barnet, spiller hjemmekampene sine på The Hive Stadium i Edgware.

En rekke Barnet-spillere har gått videre til spill i Premier League. Blant annet Marlon King, Linvoy Primus, Jason Puncheon, Maik Taylor og Yannick Bolasie.

Historie

Begynnelsen 
I 1888 ble Barnet Football Club stiftet. Etter 14 år ble klubben oppløst i 1902, og de lokale rivalene Avenue FC tok over både navnet og hjemmebanen til klubben. Etter en sammenslåing med arbeiderlaget Barnet Alston i 1912 begynte laget å spille med drakter i de fargene man kjenner i dag.

Etter første verdenskrig gikk klubben tilbake til navnet Barnet FC. I 1930/31 og 1931/32 vant klubben den lokale amatørligaen Athenian League.

Etter andre verdenskrig 
Barnet deltok kun i regions-cuper under andre verdenskrig før serien startet igjen i 1945/46. Klubben vant Athenian League på ny i 1946/47 og i 1947/48. Sesongen 1946/47 ble toppet med en cuptittel i FA Amateur Cup etter en 3-2 seier mot Bishop Auckland FC på Stamford Bridge. Barnet nådde en ny finale i cupen i 1948/49, men tapte mot Leytonstone FC.

Det neste tiåret var magert med tanke på trofeer før ligatittelen ble vunnet i 1958/59-sesongen. I 1963/64 og 1964/65 ble klubben på ny ligamester. I 1964/65 nådde Barnet også tredje runde i FA-cupen.

Profesjonell status 
Etter gode resultater i Fa-cupen i 1964/65 bestemte klubbledelsen seg for å gjøre klubben semiprofesjonell. Den første sesongen endte med ligagull i Southern League Division One.

Siste sesonger

Meritter

Klubbrekorder 
 Største ligaseier (The Football League): 7-0 mot Blackpool den 11. november 2000.
 Største ligatap (The Football League): 1-9 mot Peterborough United den 5. september 1998.
 Tilskuerrekord: 11 026 mot Wycombe Wanderers 4. runde FA Amateur Cup 1951/52.
 Flest ligakamper (The Football League): 263, Paul Wilson (1991–2000).
 Flest ligamål (The Football League): 47, Sean Devine (1995–1999).

Managere 
 John Still (2018)
 Darren Currie (2018–)

Referanser

Litteratur 
 Rollin, Glenda & Rollin, Jack (2007): Sky Sports Football Yearbook 2007-2008. Headline Book Publishing, London. ISBN 978-0-7553-1664-9

Eksterne lenker 
 
  Klubbside fra BBC 
  Nettsted til supporterne av Barnet 
  Nettsted dedikert til Barnets fans utenfor England 
  Offisielt nettsted for Barnet Fan Club of Norway

Fotballag i England
Fotballag etablert i 1888
Sport i London
Barnet
Sport i England i 1888
Marco Albarello

Marco Albarello (født 31. mai 1960 i Aosta) er en italiensk tidligere langrennsløper.

Han tilhørte verdenseliten på slutten av 1980-årene og begynnelsen av 1990-årene. I VM 1987 ble han mester på 15 km, og i OL 1994 på Lillehammer var han med på det italienske laget som overraskende vant gullmedaljene foran de norske forhåndsfavorittene.

Resultater i verdenscupen i langrenn

Individuelle seire

Sammenlagtplasseringer

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Italienske langrennsløpere
Olympiske mestere for Italia
Olympiske sølvmedaljevinnere for Italia
Olympiske bronsemedaljevinnere for Italia
Verdensmestere i langrenn
Deltakere under Ski-VM 1985
Deltakere under Ski-VM 1987
Deltakere for Italia under Vinter-OL 1988
Langrennsløpere under Vinter-OL 1988
Deltakere under Ski-VM 1989
Deltakere under Ski-VM 1991
Medaljevinnere under Vinter-OL 1992
Deltakere for Italia under Vinter-OL 1992
Langrennsløpere under Vinter-OL 1992
Deltakere under Ski-VM 1993
Medaljevinnere under Vinter-OL 1994
Deltakere for Italia under Vinter-OL 1994
Langrennsløpere under Vinter-OL 1994
Deltakere under Ski-VM 1995
Deltakere under Ski-VM 1997
Medaljevinnere under Vinter-OL 1998
Deltakere for Italia under Vinter-OL 1998
Langrennsløpere under Vinter-OL 1998
Personer fra Aosta
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Gianfrancesco Poggio Bracciolini

Gianfrancesco (eller Giovanni Francesco) Poggio Bracciolini (født 11. februar 1380 i Terranuova nær Arezzo i Italia, død 30. oktober 1459 i Firenze) var en av den italienske renessanses viktigste humanister.

Liv og virke

Bakgrunn
Poggio Bracciolini ble født i Terranuova som på grunn av ham har offisielt byttet navn til Terranuova Bracciolini. Han studerte i Firenze fikk den beste utdannelse: han leste latin for Johannes av Ravenna og gresk for Manuel Chrysoloras. Coluccio Salutati og Niccolò Niccoli var hans venner.

Karriere
Han studerte i Firenze og dro i 1402 til Roma, der pave Bonifatius IX utnevnte ham til en av sine apostoliske sekretærer, en stilling han beholdt også under de påfølgende paver  Innocens VII (død 1406), Gregor XII (fratrådt 1415), Alexander V (motpave, død 1410) og Johannes XXIII (motpave, avsatt 1417). Sistnevntes fratreden og Konsilet i Konstanz' lengde (5. november 1414 til 22. april 1418) gav ham god tid til å besøke mange av Tysklands og Frankrikes biblioteker og klostre for å lete etter klassiske tekster hvis eksistens som var kjent for de tidlige humanister, men som ikke mer var å finne i Italia. Han fant på den måte en rekke lenge «tapte» tekster fra Cicero, Quintilian, Vegetius, Marcus Manilius, Ammianus Marcellinus, Vitruvius, Statius og Petronius, og spesialiserte seg på forfatternes skrivestil for slik å sette sammen verkene og tilordne dem rett forfatter. 

Han giftet seg i 1435 med den blott attenårige Vaggia Buondelmonte.

Også i det påfølgende arbeidet han for den romerske kurie under blant annet pave Nikolas V. Hans firebinds verk De fortunae varietate urbis Romae fra 1448 kan betraktes som et tidlig bidrag til det som skulle bli fagdisiplinen kristen arkeologi. 

I 1452 trakk han seg tilbake og bosatte seg i Firenze. Men fra juni 1453 var Poggio leder for det florentinske kanselli under mediciene, og var republikkens historiograf. Han døde i 1459 og ble gravlagt i Basilica di Santa Croce di Firenze. Ikke mindre enn nitten barn rundt om i Europa etterlot han seg.

Som så mange andre av sin samtids humanister skrev også Poggio utelukkende på latin, slik at de greske tekster han befattet seg med ble oversatt av ham til dette språk. Hans korrespondanse er interessant, detaljrik, underholdende og full av innsikt og av morsomme karakteristikker av fiender og kolleger. Hans tid i Firenze mot slutten av livet er derimot av liten interesse.

Referanser

Eksterne lenker
 

Humanister
Italienere
Personer fra Arezzo
Ole Grepp

Ole Grepp (født 15. mars 1914 i Bergen, død 19. august 1976) var en norsk skuespiller, instruktør og oversetter som var tilknyttet Den Nationale Scene (DNS) størsteparten av sin karriere.

Grepp hadde studieopphold ved Max Reinhard-Schule i Berlin og Moskva bak seg, da han debuterte på Nationaltheatret våren 1934, i rollen som Richard i Skjønne ungdom. Han fikk flere store oppgaver, som Maurice i Nederlaget og sønnen Rolf i Professor Mamlocks utvei, men forlot teatret i 1938. Han var etter det i hovedsak tilknyttet Den Nationale Scene, men var også i perioder tilknyttet Riksteatret og Trøndelag Teater. Foruten å spille selv, var han i mange år oversetter for Radioteatret. Leo Tolstojs Anna Karenina, sendt i Radioteatret i 1971, var et av stykkene som Grepp hadde oversatt. 

Blant hans mest betydelige roller var Bratt i Over ævne ved Den Nationale scene i 1943, og Maurice og Rigald i Nederlaget av Nordahl Grieg, henholdsvis på Nationaltheatret i 1937 og på DNS i 1950 og 1971 (siste gang i egen regi). Som regissør er han blant annet kjent for flere komedier av Holberg samt Kirsebærhaven av Tsjekhov.

Hans eneste filmrolle var i Sangen om Rondane (1934).

Han var sønn av ekteparet Kyrre Grepp, som blant annet var formann i Arbeiderpartiet og Rachel Grepp, som var journalist, politiker og kvinnesaksforkjemper. Blant hans søsken var Asle Grepp, som ble skutt av tyskerne under krigen, og journalisten Gerda Grepp.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske skuespillere
Norske teaterregissører
Skuespillere ved Den Nationale Scene
Skuespillere ved Nationaltheatret
Björn Gelotte

Björn Gelotte (født 27. august 1975 i Göteborg) er rytme- og sologitarist i melodic death metal-bandet In Flames. Han er hovedlåtskriver i bandet sammen med gitarist Niclas Engelin og vokalist Anders Fridén.

Referanser

Eksterne lenker  
 
 
 

Svenske musikere
Death metal-musikere
Personer fra Göteborg
Berit Mørdre

Berit Mørdre (født 16. april 1940 i Nes i Akershus, død 23. august 2016) var en norsk langrennsløper. Hun het Berit Mørdre Lammedal i noen år fra 1969. Hun representerte Romerikslaget, og dominerte norsk kvinnelangrenn store deler av 1960- og 1970-årene.

Hun deltok i to vinter-OL og vant gull, sølv og bronse. Sammen med Inger Aufles og Babben Enger Damon vant hun 3 × 5 km stafett i OL i Grenoble, Norges første OL-gull i kvinnelangrenn. I tillegg til VM-sølv på stafett i 1966, den første kvinnelige VM-medaljen i langrenn, tok hun 19 NM-titler, 13 individuelle og seks i stafett. Etter langrennskarrieren jobbet hun i Oslo-politiet, blant annet ved Grønland og Økern politistasjon og på Politiskolen.

Hun ble tildelt Porsgrunds Porselænsfabriks Ærespris i 1966, og mottok Holmenkollmedaljen i 1971 (sammen med Marjatta Kajosmaa og Reidar Hjermstad).

Meritter 
 VM 1966 – sølv på 3 x 5 km stafett
 OL 1968 – gull på 3 x 5 km stafett, sølv på 10 km
 OL 1972 – bronse på 3 x 5 km stafett
 Hun vant American Birkebeiner i 1977.

Medaljer i norske mesterskap

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske langrennsløpere
Norske politifolk
Olympiske mestere for Norge
Olympiske sølvmedaljevinnere for Norge
Olympiske bronsemedaljevinnere for Norge
Norgesmestere i langrenn
Medaljevinnere under Vinter-OL 1968
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1968
Langrennsløpere under Vinter-OL 1968
Medaljevinnere under Vinter-OL 1972
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1972
Langrennsløpere under Vinter-OL 1972
Kongepokalvinnere i skiidrett
Vinnere av Holmenkollmedaljen
Langrennsløpere tilknyttet Birkebeinerrennet
Personer fra Nes kommune i Akershus
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Kvitskriuprestan

Kvitskriuprestan (eller Kvitskriuprestein) er et fenomen av jord- og steinsøyler i Uldalen, en sidedal til Gudbrandsdalen, i Sel kommune.

Dette er et naturfenomen som oppstår når regnvann skyller bort hardpakket morenemateriale i moreneryggen, men etterlater seg søyler der store steiner ligger som paraplyer og beskytter de underliggende massene mot regn. I tillegg har solen bidratt til å gjøre overflaten hardere og mer motstandsyktig, på samme måte som med soltørket leire. De høyeste søylene er rundt seks meter og er beregnet å være ca. 200 år gamle. «Prestene» trekker seg stadig lenger oppover dalsiden ettersom de eldste faller overende i fronten mens nye vaskes frem av regnvann lenger oppe.

Selv om det finnes flere små forekomster av dette fenomenet i området rundt «Kvitskriuprestan», er dette et fenomen som ikke finnes andre steder i Nord-Europa. Fenomenet finnes imidlertid flere steder i Alpene. Denne naturtypen er ført opp i «Norsk rødliste for naturtyper» som kritisk truet (CR).

Kvitskriuprestan ble fredet som naturminne 24. juni 1977, så alle former for hærverk er forbudt. Det er også forbudt å passere gjerdet som er satt opp for å beskytte søylene.

Det er skiltet til Kvitskriuprestan fra E6. Siste del av veien er bomvei. Fra veien må en gå drøyt to hundre meter oppover for å komme til Kvitskriuprestan.

Navnestrid 
Det er en pågående strid om hva det offisielle stedsnavnet skal være. Det offisielt vedtatte navnet er pr. mars 2008 Kvitskriuprestan, men lokale ønsker skrivemåten Kvitskriuprestein. Enkelte mener at på bokmål/riksmål blir navnet hvitskrudprestene, altså «prestene i hvit skrud», som henspiller på jordsøylenes form og farve. Dette er feil; Skriu betyr skred, altså blir navnet hvitskredsprestene og henspiller på at de ser ut som de står i et hvitt (jord-)skred.

Formen Kvitskriuprestein er en skrivemåte som gjengir den lokale uttalen, mens Kvitskriuprestan ligger nærmere norsk rettskrivning (jf. Lov om stadnamn: «Skrivemåten skal følgje gjeldande rettskrivingsprinsipp for norsk (…)»).

Veivesenets skilt på stedet lyder Kvitskriuprestene. På veivisningsskilt ved avkjøring fra E6 er navnet imidlertid skrevet som Kvitskriuprestein.

Referanser

Eksterne lenker 
 Om Kvitskriuprestein fra www.otta2000.com
 Artsdatabanken: Rødliste for naturtyper

Innlandets geologi
Verneområder i Sel
Naturminner i Innlandet
Døvhet

Døvhet er et annet navn for hørselstap eller hørselshemming, og er bortfall av evnen til å oppfatte lyd. Medfødt døvhet kan skyldes arvelige sykdommer, sykdommer hos moren i svangerskapet eller sykdom hos barnet. Flere sykdommer og skader kan gi delvis, eller fullstendig døvhet.

Ordet døv kan ha mange forskjellige betydninger avhengig av bakgrunnen til personen som benytter seg av ordet eller av sammenhengen som ordet blir benyttet i. Den mest benyttede definisjonen av døvhet er en fysiologisk tilstand hvor individet ikke er i stand til å oppfatte lyder.

Det kan være en rekke forskjellige årsaker til døvhet. 

Det er egentlig et mindretall av mennesker som er helt døve. Det aller fleste som lider av døvhet har fortsatt en liten hørselsrest, og kan høre kraftige lyder slik som kraftig trafikkstøy. De fleste døve har tegnspråk som førstespråk, men noen behersker også muntlig norsk.

Kjente mennesker som ble døve 
Ludwig van Beethoven
Helen Keller
Knut Hamsun
Den første døve person som tok doktorgrad i Norge var Hilde Maria Haualand.

Referanser 

Døvhet
Sykdommer i øre og ørebensknute
Hørsel
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Fritid

Fritid er den tiden i løpet av døgnet da en ikke sover, spiser eller utfører pålagte oppgaver eller arbeid. Fritiden omfatter delen av en persons liv som han eller hun mer eller mindre fritt kan bestemme over selv. Fritid blir oftest fylt med lystbetonte aktiviteter som er fri fra stress og bekymringer. Noen ganger kan det være uklart hvilke gjøremål som er «obligatoriske», enten det gjelder jobb, skole eller hjem, og dermed også hva som er arbeid og fritid. En kan dessuten utføre et arbeid av interesse for eller glede over oppgavene og betrakte jobben som hobby.

Fritidsaktiviteter
Foruten hvile og vanlig rekreasjon hjemme, er typiske fritidssysler samvær med venner og familie, lek, spill og hobbyaktiviteter, sport og friluftsliv, ulike aktiviteter knyttet til underholdning, shopping og reiser. Bortsett fra natur- og hjemmeaktiviteter er det flere fritidstilbud i tettsteder enn på landsbygda. Særlig i byene er det et bredt fritidsmarked, på samme måte som det er et større arbeidsmarked. Et slikt fritidsmarked kan bestå av organiserte, mer eller mindre profesjonelle aktiviteter, underholdningstilbud, treningsmuligheter, foreninger, kurs, restauranter og sosiale møteplasser.

Et rikt, lokalt fritidstilbud kan være viktig for trivelsen hos befolkningen og for hvor folk velger å bosette seg. Mange norske kommuner legger særlig vekt på tilbudet til barn og unge for å gi dem et godt oppvekstmiljø, og støtter tiltak som skolefrittidsordninger, fritidsklubber og foreninger for de yngste.

Historikk
Arbeiderbevegelsen lanserte allerede på 1880-tallet slagordet 3 x 8 som et uttrykk for at arbeidstid, søvn og fritid burde oppta 8 timer av døgnet hver. I denne sammenhengen betød altså fritida den tida da en ikke hadde lønnet arbeid og heller ikke sov.

Etter som det har blitt større fokus på fritid og folk har fått bedre råd, har det oppstått kommersielle fenomener som fritidsklær og fritidsutstyr. Fritidsklær er et samlebegrep for plagg som ikke er arbeidsklær eller knyttet til et spesielt gjøremål. Slike klær er oftest ledige, uformelle og lettstelte, for eksempel lettvinte T-skjorter, behagelige joggesko, slitesterke olabukser, praktiske allværsjakker og andre uteklær. Sports- og fritidsutstyr omfatter først og fremst utstyr for idrettsaktiviteter, friluftsliv, camping, jakt og fiske, men også uteaktiviteter som grilling og lekeapparater.

Se også
Lønnsarbeid
Hobby
Ferie
Friluftsliv
Lek
Skolefritidsordning

Eksterne lenker  
 Oppslagsordet «fritid» i det venstreorienterte Paxlexikon fra 1976-1983

Fritid
Sosiologi
Chrisfestivalen

Chrisfestivalen er en musikkfestival i Kjøllefjord i Lebesby kommune i Finnmark. Festivalen ble først arrangert i 2002, og har siden den gang blitt arrangert hvert år foruten 2020 og 2021, da den ble avlyst på grunn av koronapandemien. I 2002 var det daværende kulturkonsulent Per Christensen som tok initiativ til å starte festivalen. Lebesby kommune har eid festivalen fra begynnelsen. 

Festivalen er oppkalt etter og en hyllest til den lokale bluesartisten Kristen Lyngedal, kjent som Chris Lyngedal, som døde i 1990, bare 43 år gammel. Lyngedal var kjent for ett rått og genuint bluesuttrykk med stor innlevelsesevne. I tillegg til omfattende nasjonal turnévirksomhet opptrådte han også i Sverige og i USA. 

Festivalens hovedlokaler for konsertene er Foldalbruket. På det gamle tørrfiskloftet kan du sitte på hvitmalte fiskekasser og benker av tre, med tønner til bord. Du kan også stå ved solide bjelker og nyte musikken, eller hive deg utpå dansegulvet av tre. 

Chrisfestivalen har hatt besøk av både store og små musikere som Mari Boine, Violet Road, Hekla Stålstrenga, Iver Kleive, Ine Hoem, Niko Valkepää, Claudia Scott og D'sound! Salt Mortale, Knut Reiersrud band, Petter Aagard & Housequake og Kjøllefjord storband er noen av bandene som har gjestet festivalen mange ganger. Andre tidligere «festivalmusikere» er Konrad Kaspersen, Paolo Vinaccia, Oddmar Amundsen, Britt Eva Løkkemo, Ole Morten Sommer, Karl Strømme, Jan Simonsen med flere.

Eksterne lenker
 

Musikkfestivaler i Troms og Finnmark
Kultur i Lebesby
Repeterende arrangementer etablert i 2002
Salmenes bok

Salmenes bok (hebraisk:  – Tĕhillîm) klassifiseres i Bibelen blant «de poetiske bøker», eller i Tanak blant «skriftene». Boken inneholder en rekke poetiske tekster av forskjellig art. Den er den lengste boken i hele Bibelen. De fleste av tekstene sies å ha vært salmer som ble brukt ved tjenesten i tempelet i Jerusalem, derav navnet.

Boken omfatter i alt 150 "salmer", som bærer preg av å være bønner, profetier, fyndord og lovprisninger. De forbindes med vidt forskjellige tidsperioder; noen omtaler hendelser etter bortførelsen til Babylon. Tekstene sies å ha blitt skrevet av Moses, David (et syttitalls salmer bærer hans navn), Salomo (12 salmer), Asaf og flere andre, hvorav mange ikke er navngitt. Flere av tekstene har overskrifter og i noen forekommer musikalske uttrykk. Noen av salmene er akrostiske, hvilket betyr at de er delt inn i avsnitt som begynner på forskjellige bokstaver i det hebraiske alfabetet. 

Salmene deles tradisjonelt inn i fem deler: Første bok, kap. 1-41, Annen bok, kap. 42-72, Tredje bok, kap. 73-89, Fjerde bok, kap 90-106, og Femte bok, kap. 107-150. Hver av disse delene avsluttes med lovprisningsord. Hele salme 150 er en lovprisning som  avslutter hele Salmenes bok. Det er også en versjon av skapelsesberetningen i kap. 33.

Tekstene er et godt eksempel på oldtidens semittiske poesi. De inneholder gjentagelser og parallellismer, som er typisk for litteraturen. De omhandler store deler av de religiøse tankene som resten av GT holder frem. De gir uttrykk for både lovprisning, sorg, bønn og andre følelser.

Salmene brukes i høy grad i jødedommen i dag. De er grunnpilarene i en hver tidebønn, ikke minst i klostre i Den romersk katolske kirke, Den ortodokse kirke, de Orientalske kirker og i Den anglikanske kirke i kristendommen.

Eksterne lenker 
 

 
Bøker i Det gamle testamente
Historisk roman

Historisk roman er en romantradisjon som oppstod i romantikken på 1800-tallet, men har røtter til historiediktningen, som regnes som en av de eldste litterære genrene ved siden av kjærlighetsdiktningen og kan spores helt tilbake til nedskrivelsen av Homers eposer. Romantradisjonen var et viktig ledd i utviklingen av nasjonalfølelsen i mange land, spesielt i Europa, i løpet av 1800-tallet og gjorde vanlige folk bevisste om sin egen historie spesielt rundt middelalderen. 

I en historisk roman blir en historisk periode eller en person karakterisert i lyset av den perioden forfatteren lever i. Forfattere som skotten Sir Walter Scott og franskmannen Victor Hugo var sentrale forfattere som var med på å utvikle tradisjonen. Den historiske romanen var en meget populær romantradisjon i romantikken og nasjonalromantikken på 1800-tallet, men regnes fremdeles som en populær tradisjon etter romantikkperiodenes slutt. Henryk Sienkiewicz og Sigrid Undset er eksempler på forfattere som har vunnet Nobelprisen i litteratur i årene 1905 og 1928 på grunn av sine historiske romaner.

Kjente historiske romaner 
Ivanhoe av Walter Scott (1819)
Ringeren i Notre Dame av Victor Hugo (1831)
De tre musketerer av Alexandre Dumas den eldre (1844)
Quo vadis av Henryk Sienkiewicz (1895)
Kristin Lavransdatter av Sigrid Undset (1920–22)
Hornblower av Cecil Scott Forester (1950)
Exodus av Leon Uris (1958)
Der lyset slipper inn av Gabriel Moro (2009)
Første kommando av Patrick O'Brian (1970)
Den engelske pasienten av Michael Ondaatje (1992)
Hoggerne av Roy Jacobsen (2005)
Cold Mountain av Charles Frazier

Eksterne lenker 
 Historisk roman; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)