alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Skongenes fyr

Skongenes fyr ligger i Kinn kommune i Vestland. Fyret ble opprettet i 1870, og har nok betydd mye for båttrafikken på det værharde Stadhavet. Fyret var bemannet frem til 1985. Da ble fyret automatisert og avfolket. Staten eier bygningene, og fyret består av fire bygninger som omkranser et indre tun.

Eksterne lenker 
 Norsk fyrhistorisk forening - Skongenes fyrstasjon

Samferdsel i Kinn
Fyr i Vestland
Byggverk i Kinn
Byggverk fullført i 1870
1870 i Norge
Artikler i sjøfart-prosjektet
Konklavet 1958

Konklavet 1958 ble innkalt etter Pius XIIs død 9. oktober 1958. Det åpnet 25. oktober i Det sixtinske kapell. På den fjerde dagen, i den ellevte avstemningen, ble kardinal Angelo Roncalli valgt, og tok navnet Johannes XXIII.

Det var 55 kardinaler ved Pius XIIs død. Da det ikke ble innført øvre aldersgrense for stemmerett ved konklaver før i 1970, var samtlige stemmeberettiget. To kardinaler døde under sedesvakansen;  Celso Costantini den 17. oktober og Edward Mooney den 25. oktober, tre timer før konklavet åpnet. To andre ble nektet utreisetillatelse fra kommunistiske land. Det var dermed 51 kardinaler som ble samlet til konklavet.

Kardinalelektorer

Eugène Tisserant
Clemente Micara
Giuseppe Pizzardo
Benedetto Aloisi Masella
Federico Tedeschini
Marcello Mimmi
Jozef-Ernest Van Roey
Manuel Gonçalves Cerejeira
Achille Liènart
Pietro Fumasoni Biondi
Maurilio Fossati O.Ss.C.G.N.
Elia dalla Costa
Ignace-Gabriel I Tappouni
Santiago Luis Copello
Pierre-Marie Gerlier
Grégoire-Pierre XV Agagianian
James Charles McGuigan
Clément-Emile Roques
Carlos Carmelo Vasconcellos Motta
Norman Thomas Gilroy
Francis Joseph Spellman
José María Caro Rodríguez
Teódosio Clemente de Gouveia
Jaime de Barros Câmara
Enrique Pla Deniel
Manuel Arteaga Betancourt
Joseph Frings
Ernesto Ruffini
Antonio Caggiano
Thomas Tien-ken-sin S.V.D.
Augusto Álvaro da Silva
Gaetano Cicognani
Angelo Giuseppe Roncalli
Valerio Valeri
Pietro Ciriaci
Maurice Feltin
Carlos María de la Torre
Georges-François-Marie Grente
Giuseppe Siri
John Francis D'Alton
James Francis McIntyre
Giacomo Lercaro
Stefan Wyszyński
Benjamín de Arriba Castro
Fernando Quiroga Palacios
Paul-Emile Léger P.S.S.
Crisanto Luque Sánchez
Valerian Gracias
Joseph Wendel
Nicola Canali
Alfredo Ottaviani

Fraværende

József Mindszenty, i asyl i den amerikanske ambassaden i Budapest, Ungarn, siden 1956
Alojzije Stepinac, i husarrest i Krásic, Jugoslavia

1958
Hendelser i 1958
Kapusinerordenen

Kapusinerordenen (latin Ordo Fratrum Minorum Capuccinorum, forkortes O.F.M.Cap., kalles Kapusinerne) er en katolsk orden.

Historie
Den ble grunnlagt av Matteo di Bassi av Urbano i 1525, som en reformert utbrytergren av fransiskanerordenen. Regelen ble godkjent i 1529. Navnet viser til den spisse struthetten eller kabussen, capuche, som medlemmene bærer. 

Ordenen ble en sentral aktør i motreformasjonen, med sin strenge observans av ordensregelen. De har nå mildnet noe på kravene, men er fortsatt regnet som den strengeste orden innenfor «Fransiskanerfamilien».

Noen kjente kapusinere
 Jeremiah Benettis, italiensk forfatter på 1t00-tallet
 Cesare Bonizzi, heavy-metal band -leder og sanger
 Raniero Cantalamessa, forfatter, predikant for Det pavelige hus
 Charles J. Chaput, erkebiskop av Philadelphia (2011–2020), erkebiskop av [[Denver]9 (1997–2011)
 Patri Fidiel, maltesisk dikter
 Henri de Grèzes, historiker og forfatter
 Heribert Jone, tysk kanonist og moralteolog
 Konrad av Parzham, tysk helgen
 Seán Patrick O'Malley, kardinal-erkebiskop av Boston (fra 2003)
 Vinkenti Pejev, bulgarsk prest
 Abbé Pierre, fransk motstandsmann,stifter av Emmausbevegelsen
 Pio av Pietrelcina, italiensk skriftefar og stigmatisert åndelig veileder, helligkåret
 Ignazio Persico, misjonær, kardinal
 Lucian Pulvermacher, skismatisk sedevakantist
 Antonio de Sedella, leder av den spanske inkvisisjonn i Louisiana (1788), rektor av St. Louis-katedralen (1795–1829)
 Emerich Sinelli, fyrstbiskop av Wien (1681–85)
 Yannis Spiteris, erkebiskop av Corfu (fra 2003)
 Dávid Bartimej Tencer, biskop av Reykjavik (fra 2015)
 François Leclerc du Tremblay, frater og politiker omtalt som «den grå eminense» (1577–1638)
 Sebastian Englert, frater, arkeolog og etnograf som utforsket Påskeøya  (1888–1969)
Dhaka

Dhaka, før kalt Dacca (bengali: ঢাকা; IPA: ) er hovedstaden i Bangladesh. Den er samtidig den administrative hovedstaden for både en provins og et distrikt med samme navn som byen. Byen hadde i 2014 anslått å ha i overkant av 17 millioner innbyggere i storbyområdet, hvorav om lag 7 millioner bodde innenfor bygrensene.

Dhaka ligger ved elva Buriganga (Ganges og Brahmaputra) og er det industrielle, kommersielle og administrative senteret i Bangladesh, med produksjon av jute, ris og tekstiler.

Norges ambassade i Dhaka ble etablert i 1972.

Historie  
  
Det har vært bosetning i dette området siden det 1. århundre, og byen har opp gjennom historien vært en del av flere imperier. Byen var under buddhistisk styre under Palariket, hinduistisk styre under Senariket og senere islamsk styre under Bengalsultanatet. Veksten skjøt likevel ikke fart før byen ble underlagt Mogulriket sent i det 16. århundre. Under Shaista Khans styre vokste befolkningen til nærmere en million. Under Mogulrikets styre var byen også en kortere periode kjent som Jahangir Nagar og var fra 1610 provinsen Bengals hovedstad Byen var på denne tiden  sentrum for verdens handel med musselin.

I 1793 falt Dhaka under Det britiske ostindiske kompanis styre. Den moderne byen utviklet seg kraftig under det britiske styret på 1800-tallet, og ble snart den nest største byen i Bengal etter Calcutta. I forbindelse med delingen av India i 1947 ble Dhaka den administrative hovedstaden i Øst-Pakistan, og senere,  i 1972, hovedstad for det selvstendige Bangladesh.

Geografi  
Dhaka ligger sentralt plassert i Bangladesh på den østlige bredden av elva Buriganga. Byen ligger på nedre del av Ganges-deltaet og metropolområdet dekker et areal på 360 kvadratkilometer. Dhaka District har et areal på 1463,60 kvadratkilometer, og er avgrenset av distriktene Gazipur, Tangail, Munshiganj, Rajbari, Narayanganj, Manikganj. Tropisk vegetasjon og fuktig jord preger landet, som er flatt og omtrent på havnivå. Dette gjør at Dhaka er utsatt for flom i løpet av monsunsesongen på grunn av kraftig regn og sykloner.

Klima  
Dhaka har et varmt, vått og fuktig tropisk klima. Etter Köppens klimaklassifisering vil området falle inn under tropisk savanneklima. Byen har en distinkt monsunsesong, med en årlig gjennomsnittstemperatur på 25° celcius og månedlige middeltemperaturer varierer mellom 18° i januar og 32° i mai. Omtrent 87% av den årlige gjennomsnittlige nedbøren på 2123 mm faller mellom mai og oktober. Økende luft- og vannforurensning som kommer fra trafikk og industriavfall er alvorlige problemer som påvirker folkehelsen og kvaliteten på livet i byen. Sjøer og våtmarksområder rundt Dhaka står overfor ødeleggelse ettersom disse blir fylt opp for å konstruere høyhus og annen bebyggelse. Kombinert med forurensningen truer en slik erosjon av naturlige habitater med å ødelegge mye av det regionale biologiske mangfoldet.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Hovedsteder i Asia
Byer i Bangladesh
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Bosetninger etablert i 1608
Muhammad Zia-ul-Haq

Muhammad Zia ul-Haq (født 12. august 1924, død 17. august 1988) var en pakistansk offiser og politiker. Han var Pakistans president fra 1978 til 1988.

Han ble født i Britisk India i 1924, som sønn av Muhammad Akhbar. Han meldte seg inn i den britiske British Indian Army og steg raskt i rang. Han kjempet mot Tyskland under andre verdenskrig og da Pakistan frigjorde seg ble han major i den nyetablerte pakistanske hæren. Fra 1967 til 1970 var han stasjonært i Jordan, hvor han trente opp nasjonale styrker, noe som viste seg viktig i forhold til å slå ned opprøret Sorte september i Jordan mot kong Hussein av Jordan i 1970. 

Zia ul-Haq ble deretter sjef for den pakistanske hæren og grep makten i Pakistan gjennom et statskupp i juli 1977 og innledet en islamisering av samfunnslivet. Statsminister Zulfikar Ali Bhutto ble satt i fengsel og henrettet i 1979. Etter gisselaksjonen i Teheran ble Pakistan USAs viktigste partner i regionen. Under Ronald Reagan kom en god del amerikanske militær og økonomisk til Pakistan, men utover på 1980-tallet økte den politiske motstanden i USA fordi Pakistan ble antatt å utvikle atomvåpen. Zia ul-Haq lovet ved flere anledninger frie valg, men disse løftene ble aldri innfridd. Han omkom i en flyulykke i 1988 under uklare omstendigheter.

Zia-ul-Haq ble gravlagt i Islamabad ved Faisal-moskeen.

Referanser

Pakistanske presidenter
Personer fra Jalandhar
Statsledere omkommet i luftfartsulykker
Paul Émile Léger

Paul Émile Léger (født 26. april 1904 i Valleyfield i Canada, død 13. november 1991 i Montréal) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Québec (1950–1968).

Han ble kreert til kardinal av Pius XII i 1953.

Han deltok under konklavet 1958 som valgte Johannes XXIII, og konklavet 1963 som valgte Paul VI til nye paver, og han var også med under Annet Vatikankonsil 1962–1965.

Etter sin avgang i 1968 dro han til Yaoundé i Kamerun i Afrika for å virk som misjonær ved et leprosarium. Han vendte tilbake til hjemlandet i 1974.

Han deltok under konklavet august 1978 som valgte Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte Johannes Paul II til nye paver.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
 Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
 Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
 Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
 Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
 Pave Pius IX (1792-1878) *1829
 Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
 Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
 Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
 Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911 
 Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930 
 Kardinal Paul-Émile Léger (1905-1991) *1950

Referanser

Eksterne lenker 
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Canadiske kardinaler
Canadiske katolske biskoper
Linjen Rebiba
Canadiske medlemmer av katolske ordener
Deltakere på Andre Vatikankonsil
Sulpicianere
Katolske misjonærer
Canadiske misjonærer
Misjonærer i Kamerun
Personer fra Beauharnois-Salaberry
Fødsler i 1894
Dødsfall i 1991
George Bernard Flahiff

George Bernard Flahiff (født 26. oktober 1905 i Paris nær Hamilton i Canada, død 22. august 1989 i Toronto) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Winnipeg 1960–1982. Han var med under Annet Vatikankonsil 1962–1965.

Han ble kreert til kardinal av Paul VI i 1969.

Han deltok under konklavet august 1978 som valgte Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte Johannes Paul II til nye paver.

Referanser

Eksterne lenker 
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Canadiske kardinaler
Canadiske katolske biskoper
Canadiske medlemmer av katolske ordener
Deltakere på Andre Vatikankonsil
Personer fra Brant County i Ontario
Konklavet 1939

Konklavet 1939 ble innkalt etter Pius XIs død 10. februar 1939. Det åpnet 1. mars i Det sixtinske kapell, og allerede neste dag, i den tredje avstemningen, ble kardinal Eugenio Pacelli valgt, og tok navnet Pius XII.

Pacelli var den første kardinalstatssekretær siden 1667 (Klemens IX) som ble valgt til pave, den første camerlengo siden Leo XIII i 1878, den første medlem av den romerske kurie siden Gregor XVI i 1831 og den første romer siden Klemens X i 1670.

Papabile
Nevnt som papabile (godt tenkelige paveemner) var August Hlond av Gniezno-Poznań, Karl Joseph Schulte av Köln, den franske kuriebiskopen  Eugène-Gabriel-Gervais-Laurent Tisserant, Ildefonso Schuster av Milano, Adeodato Giovanni Piazza av Venezia, Maurilio Fossati av Torino, og til og med Massimo Massimi, foruten den alment mest tippede Eugenio Pacelli. Utsiktene for en ikke-italiensk pave ble ansett som bedre enn ved mangfoldige tidligere pavevalg.

Forløp
Det var 62 kardinaler ved Pius XIs død, og alle deltok i konklavet. Det er senere blitt hevdet på grunnlag av en rekke indiskresjoner at kardinal Pacelli fikk 35 stemmer allerede ved første avstemning, og  40 i annen. Under tredje avstemning fikk han 48 stemmer, seks flere enn de to tredjedelsr som avgjorde valget. Andre kardinaler som mottok stemmer var i alle fall Elia Dalla Costa, Luigi Maglione og kanadieren Jean-Marie-Rodrigue Villeneuve.

Deltakere
Gennaro Granito Pignatelli di Belmonte
Donato Sbarretti Tazza
Tommaso Pio Boggiani O.P.
Enrico Gasparri
Francesco Marchetti Selvaggiani
Angelo Maria Dolci
William Henry O'Connell
Alessio Ascalesi C.PP.S.
Adolf Bertram
Michael von Faulhaber
Denis Dougherty
Francisco de Asís Vidal Barraquer
Karl Joseph Schulte
Giovanni Battista Nasalli Rocca di Corneliano
George William Mundelein
Alessandro Verde
Lorenzo Lauri
Jozef-Ernest van Roey
Augustyn Hlond S.D.B.
Pedro Segura Saenz
Jusztinian Gyorg Seredi O.S.B.
Alfredo Ildefonso Schuster O.S.B.
Manuel Goncalves Cerejeira
Eugenio Pacelli
Luigi Lavitrano
Joseph MacRory
Jean Verdier P.S.S.
Sebastião Leme da Silveira Cintra
Raffaele Carlo Rossi O.C.D.
Achille Liènart
Pietro Fumasoni Biondi
Federico Tedeschini
Maurilio Fossati O.Ss.C.G.N.
Carlo Salotti
Jean-Marie-Rodrigue Villeneuve O.M.I.
Elia dalla Costa
Theodor Innitzer
Ignace-Gabriel I Tappouni
Enrico Sibilia
Francesco Marmaggi
Luigi Maglione
Carlo Cremonesi
Alfred-Henri-Marie Baudrillart I.O.S.F.N.
Emmanuel-Celestin Suhard
Karel Kaspar
Santiago Luis Copello
Isidro Gomá Tomás
Pietro Boetto S.J.
Eugène Tisserant
Adeodato Giovanni Piazza O.C.D.
Ermenegildo Pellegrinetti
Arthur Hinsley
Giuseppe Pizzardo
Pierre-Marie Gerlier
Camillo Caccia Dominioni
Nicola Canali
Domenico Jorio
Vincenzo LaPuma
Federico Cattani Amadori
Massimo Massimi
Domenico Mariani
Giovanni Mercati

Referanser

1939
Hendelser i 1939
Konklavet 1903

Konklavet 1903 ble innkalt etter Leo XIIIs død 20. juli 1903. Det åpnet 31. juli i Det sixtinske kapell. På den femte dagen, i den syvende avstemningen, ble kardinal Giuseppe Sarto valgt og tok navnet Pius X.

Det var 64 kardinaler ved Leo XIIIs død. 62 av disse deltok i konklavet, mens to ikke kunne møte.

Under prosessen presenterte kardinal Jan Puzyna et veto fra keiser Frans Josef I av Østerrike-Ungarn mot kardinal Mariano Rampolla del Tindaro. Denne keiserlige innblandingen ble sterkt mislikt av de andre kardinalene, og avstemningen fortsatte uten at man tok hensyn til vetoet.

Kardinalelektorer

Luigi Oreglia di Santo Stefano
Serafino Vannutelli
Vincenzo Vannutelli
Mario Mocenni
Francesco di Paola Satolli
Antonio Agliardi
José Sebastião Neto O.F.M.
Alfonso Capecelatro I.O.S.F.N.
Benoit-Marie Langenieux
James Gibbons
Mariano Rampolla del Tindaro
François-Marie-Benjamin Richard
Pierre-Lambert Goosens
Anton Josef Gruscha
Angelo Di Pietro
Michael Logue
Kolos Ferenc Vaszary O.S.B.
Georg von Kopp
Adolph-Ludovic Perraud I.O.S.F.N.
Victor-Lucien-Sulpice Lécot
Giuseppe Sarto
Ciriaco María Sancha y Hervás
Domenico Svampa
Andrea Carlo Ferrari
Girolamo Maria Gotti O.C.D.
Salvador Casañas y Pagés
Achille Manara
Domenico Ferrata
Serafino Cretoni
Giuseppe Prisco
José Martín de Herrera y de la Iglesia
Pierre-Hector Coullie
Guillaume-Marie-Joseph Labouré
Giovanni Battista Casali del Drago
Francesco di Paola Cassetta
Gennaro Portanova
Giuseppe Francica Nava di Bontife
François-Desiré Matthieu
Pietro Respighi
Agostino Richelmy
Alessandro Sanminiatelli-Zabarella
Sebastiano Martinelli O.E.S.A.
Casimiro Gennari
Lev Skrbensky z Hriste
Giulio Boschi
Jan Puzyna
Bartolomeo Bacilieri
Carlo Nocella
Beniamino Cavicchioni
Andrea Aiuti
Emidio Taliani
Sebastián Herrero y Espinosa de los Monteros
Johannes Katschthaler
Antonius Hubert Fischer
Luigi Macchi
Andreas Steinhuber S.J.
Francesco Segna
Raffaele Pierotti O.P.
Francesco Salesio Della Volpe
José de Calasanz Vives y Tutó O.F.M.Cap.
Luigi Tripepi
Felice Cavagnis

Fraværende kardinaler

Pietro Geremia Michelangelo Celesia O.S.B., alvorlig syk
Francis Patrick Moran, for lang reisevei fra Australia

1903
Hendelser i 1903
1903 i Italia
FIM-92 Stinger

FIM-92 Stinger er et passivt infrarødt innkommende/søkende luftvernmissil. Den er lett å bære og enkel å operere. Missilet kan skytes fra skulderen av en enkel operatør og bygget for å angripe fly på en avstand av opp til 4 800 meter og på en høyde fra 180 meter til 3 800 meter. Klassifisert som bakke-til-luft-missil, men kan skytes fra helikopter.

Det blir laget av Raytheon Missile Systems og under lisens av Dornier i Tyskland. Raytheon kaller missilet et MANPADS (Man-Portable Air-Defense System (Bærbart luftvernsystem). Det blir brukt av militæret i USA og mange andre land. Rundt 70 000 enheter har blitt produsert.

Missilet er 1,52 m langt og 70 mm i diameter med 100 mm finner. Det veier 10,1 kg. Stinger blir skutt ut av en liten løftmotor som presser det fra sikker avstand fra operatøren før hovedmotoren, en fast drivstoffs, to-stegs motor, som akselererer det til høyeste hastighet på 2,2 mach (750 m/s). Sprengladningen er på 3 kg og sprer en mengde små prosjektiler som skytes ut ved hjelp av en lunte som antennes enten ett lite stykke fra målet eller ved anslag.

Under den kalde krigen ble en del Stingermissilerer eksportert til den afganistanske motstandsbevegelsen.

Eksterne lenker

Luftvernmissiler
Raytheon
Missiler mot luftmål
Vegard Martinsen

Vegard Martinsen (født 6. mars 1955) er en norsk forfatter og politiker. Han var leder i Det Liberale Folkepartiet. Han har skrevet flere bøker. Han har tidligere også vært formann i Foreningen for Studium av Objektivismen.

Bakgrunn 
Han har studert filosofi, matematikk og fysikk ved Universitetet i Oslo og tok cand.scient.-graden i 1981. I perioden 1989–1993 var han vararepresentant til Stortinget for Fremskrittspartiet.

Martinsen er nå ansatt ved Vox i Oslo. Vox, nasjonalt fagorgan for kompetansepolitikk, er en videreføring av blant annet Statens ressurs- og voksenopplæringssenter (SRV), hvor Martinsen underviste i matematikk, fysikk og filosofi.

Utgivelser 
Martinsen har skrevet et stort antall kronikker, artikler, og innlegg som er publisert i blant annet Aftenposten, Morgenbladet, Dagbladet, Verdens Gang, Dagsavisen, Humanist, Teknisk ukeblad, Tidsskriftet Liberal og AerA.

Bibliorafi 
 Filosofi: en innføring (1991)
 Fornuft, egoisme, kapitalisme: essays om Ayn Rand (2003)
 Frihet, likhet, brorskap: kapitalismen i teori og praksis (2004)
 Forteljingas pedagogikk: Folkedikting før og no (sammen med Johan Einar Bjerkem og Lis. K. Andersen, Gyldendal 2004)
 Saysiansk økonomi (Kolofon forlag 2017), ISBN 9788230015728

Bidragsyter til 
  VIVO, Lærerens bok, en lærebok i RLE for barnetrinnet (Gyldendal 2010)
 Grunnlov og frihet: turtelduer eller erkefiender? (Kolofon forlag 2017), ISBN 9788230015827

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Vegard Martinsens hjemmeside
 Det Liberale Folkepartiet
 Foreningen for Studium av Objektivismen
 Filosofi: en innføring

DLF-politikere
Norske partiledere
Norske filosofer
Norske liberalister
Vidar Davidsen

Vidar Terje Davidsen (født 4. januar 1958) er en norsk tidligere fotballspiller, fotballtrener, og ekspertkommentator i TV.

Biografi 
Davidsen hadde sin landslagsdebut 9. august 1979 i en landskamp mot  (1–0, Davidsen scoret målet). Han har spilt 46 A-landskamper for , og scoret fem landslagsmål. Han scoret ett av målene da Norge slo  2-1 på bortebane i Lecce i 1985.

Davidsen startet sin spillerkarriere i Bærum, og var senere 4 år i Frigg før han signerte for  i 1980 hvor han spilte i 7 sesonger.  Han var med å vinne cupen i sin debutsesong i 1980 og var en markant midtbanespiller og kaptein for Vålerenga. Han ble seriemester med Vålerenga i 1981, 1983 og 1984. Davidsen er Vålerengas mestvinnende fotballspiller gjennom tidene.

Davidsen forlot Vålerenga etter 1986-sesongen, og spilte ett år for . Han har internasjonal trenerlisens UEFA Pro og var hovedtrener i : 

Bærum 1988-1990 opprykk til 2. divisjon

Strømmen 1991.

Frigg 1992.

Vålerenga 1993-1997. Opprykk til Tippeligaen i 1993. Nedrykk 1996. Opprykk til Tippeligaen og Cupmester 1997.

G19 landslaget 1998.

Lyn 1998-2001. Opprykk til Tippeligaen i 2000.

Strømsgodset  2003-2004

Han jobbet i 21 år (frem til juni 2018) som ekspertkommentator for Viasat. 

(Sist oppdatert 18. juli 2006)

Vidar Davidsen var styreleder i Vålerenga Fotball i 2002. Det året ble klubben cupmester med Kjetil Rekdal som trener.

* Kun seriekamper.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Norske fotballspillere
Norske landslagsspillere i fotball for herrer
Fotballspillere for Bærum SK
Ekspertkommentatorer (sport)
Fotballspillere for Frigg Oslo FK
Fotballspillere for Vålerenga Fotball
Fotballspillere for Lillestrøm SK
Norske fotballtrenere
Fotballtrenere for Vålerenga Fotball
Fotballtrenere for FK Lyn
Fotballtrenere for Strømsgodset IF
Norgesmestere i fotball
Kenneth Kapstad

Kenneth Kapstad (født 20. april 1979) er trommeslager i bandene Goat the Head, God Seed, Spidergawd og Monolithic. Kapstad var trommeslager i Gåte fra 2004 til de ble oppløst i 2005. Han er født på Løkken Verk, og bor nå i Oslo. Han spilte i Meldal skolekorps, gikk musikklinjen på Orkdal vidaregåande skole, to år på Sund Folkehøgskole, et år på konservatoriet i Agder og fire år på konservatoriet i Trondheim. Har tidligere spilt i band som Motorpsycho, Animal Alpha, Dadafon, Cucumber og SoundTank.

I 2014 ble han utpekt til NTNU-jazzambassadør, en tittel som årlig tildeles en jazzartist eller -gruppe som på en fremragende måte fungerer som ambassadør for NTNU og jazzmiljøet i Trondheim.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske rockemusikere
Norske trommeslagere
Personer fra Meldal kommune
Fødsler i 1979
Babelfisk

Babelfisken er en fiktiv oversettelsesfisk i boken Haikerens guide til galaksen av Douglas Adams. Den fremstår som en «liten, gul og iglelignende» fisk. Når en babelfisk settes inn i øret, tillater den 'brukeren' å øyeblikkelig forstå alt som blir sagt på et hvilket som helst språk. Dette var både et brukbart verktøy for Adams, som skrev at han alltid synes det var rart at all former for romvesener snakket engelsk; og startpoenget om en vits om guds eksistens.

Fiskens navn refererer til tårnet i Babel, som ifølge jødisk og kristen tro førte til Guds introduksjon av en flerspråklig verden.

Se også 

 Douglas Adams

Referanser 

Fiktive dyr
Fiktive oppfinnelser

cs:Seznam pojmů, osob a vynálezů ze Stopařova průvodce po Galaxii#Babylónská rybka
en:List of races and species in The Hitchhiker's Guide to the Galaxy#Babel fish
Chevrolet

Chevrolet er et amerikansk bilmerke som er eid av General Motors. Firmaet ble stiftet 3. november 1911 for å konkurrere med Ford. På folkemunne blir Chevrolet kalt for Chevy.

Historie
Chevrolet Motor Car Company ble stiftet den 3. november 1911 av Louis Chevrolet (født 25. desember 1878 i La Chaux-de-Fonds i Sveits) sammen med William C. Durant samt investeringspartnerne William Little (produsenten av Little automobile) og Dr. Edwin R. Campbell (svigersønn til Durant) samt i 1912 R. S. McLaughlin GEO av General Motors i Canada. Deres første modell var «Classic Six», en sedan for fem passasjerer, utstyrt med en 4,9 liters (299 kubikktommer), seksylindret motor.  Topphastigheten var 105 km/h.

Daewoo - Chevrolet 
2001, GM kjøpte opp Daewoo for å få et større marked i Europa med logoen sin.

2009, GM bestemmer seg for at deres egne plattformer skal inn på alle fabrikker, verden over. Rebadging av Daewoo opphører, Chevrolet Spark ser dagens lys.

Modeller

Eksterne lenker
 
 Chevrolet Club of Norway

 
Bilprodusenter fra USA
Bilmerker
Etableringer i 1911