Albert Bitter

Albert Bitter (født 15. august 1848 i Melle i Preussen, død 19. desember 1926 i Melle i Tyskland) var katolsk prelat som virket i katolske kirke i Sverige fra 1886 til 1922, med biskops rang fra 1893. Ved sin sykdomsbetingede fratreden i høy alder ble han hedret ved elevasjon til titulærerkebiskop.

Liv og virke

Bakgrunn
Albert Bitter var sønn av legen Johann Heinrich Bitter og hans hustru. Faren var geheime Sanitätsrat og kretsfysikus, og mottok i 1876 æresborgerskap i Melle for sine fortjenester i helsevesenet.

Bitter gikk på den katolske folkeskolen i Melle og på Gymnasium Carolinum i Osnabrück. Han studerte katolsk teologi i Münster og Würzburg.

Prest
Den 24. september 1874 ordinerte Osnabrücks biskop Johann Heinrich Beckmann han til prest i Osnabrücks domkirke. Bitter ble kort etter sendt for ett år som kapellan til Stockholm og forvaltet i ti år den katolske misjonsstasjon i Göteborg, til 1885. Så kom han tilbake til keiserdømmet Tyskland og ble sogneprest der, ved den katolske hoffmenighet i Ludwigslust (Mecklenburg).

Apostolisk vikar og titulærbiskop
Etter åtte måneder i Ludwigslust ble han den 27. juni 1886 utnevnt av pave Leo XIII til apostolisk vikar for Sverige, men uten biskops rang. Den fikk han inidlertid fikk han etter noen år: Den 23. mai 1893 ble han utnevnt av Leo XIII til titulærbiskop av Doliche. Den 24. september 1893 ble han bispeviet av Osnabrücks biskop Johann Bernhard Höting. De medkonsekrerende biskoper var Hermann Jakob Dingelstad av Münster og Johannes von Euch, titulærbiskop av Anastasiopolis som var apostolisk vikar for Danmark.

Ved sitt fine vesen, sin rike personlighet og sin vennlighet fikk Bitter mange venner i Sverige.

Han ledet den katolske kirke i 30 år. Antallet katolikker vokste i løpet av denne perioden fra 1 100 til nesten 4 000, og de var spredt over hele landet. Biskopen var derfor meget på reiser, og bygde nye kirker og opprettet nye menigheter. 

I hans tid ble den katolske domkirke på Söder i Stockholm bygget, og dedikert til den svenske konge og nasjonalhelgen Erik. Han klarte å bringe Elisabethsøstrene til landet og forstod å interessere såvel enkeltstående prester som ordenssamfunn i utlandet for den katolske misjon i Norden. 

I Sverige tilkom ved hans initiativ tolv katolske foreninger med forskjellige oppgaver (Familieforeningen Concordia Catholica 1895, mariakongregasjonen Auxilium Christianorum med flere). 

Biskop Bitter interesserte seg særskilt livlig for spredningen av katolsk litteratur og virket uttrettelig for dette, dels ved den for dirmålet i 1907 særlig stiftede Birgittaföreningen, dels ved frikostig understøttelse fra egne midler. Slik tilkom oversettelser av Det nye testamente etter Vulgata, Frans av Sales' «Filothea», Thomas a Kempis' «Kristi Efterföljelse», et stort antall lære- og andaktsbøker så som den katolske katekese, «Själatröst», «Oremus» og «Cecilia». 

Den 25. mars 1903 ble svenske Maria Elisabeth Hesselblad (1870–1957), fermet (konfirmert) av ham i Roma. Hun stiftet en moderne gren av birgittinerordenen og ble  helligkåret etter sin død.

Under første verdenskrig, da mange barn i Tyskland led av sult, sørget han for at flere tusen fikk komme til Sverige for å komme seg. Dessuten var han med på å organisere utveksling av tyske og østerrikske krigsfanger.

Titulærerkebiskop
Med tiden var hans giktlidelser blitt såpass ille at han måtte legge ned sitt bispeembede. Pave Pius XI hedret hans virke for den katolske kirke ved det at han den 9. oktober 1922, før sin inntreden i pensjonistenes rekker ble elevert til titulærerkebiskop av Sultania (et historisk bispesete i Persia), hvorpå han i 1923 forlot Sverige og ble etterfulgt som apostolisk vikar av Johannes Evangelista Erik Müller. 

Han virket deretter i sine hjemlige trakter i provinsen Westfalen i Preussen, der han forsøkte å lindre etterkrigsnøden, og virket for forbedrede svensk-tyske relasjoner. Han bodde i foreldrehjemmet i Grönenberger Strasse i Melle. Høsten 1924 feiret han sitt femti års prestejubileum med to feiringer: den første - på selve dagen - fant sted den 19. september i Stockholm den andre 9. oktober i St. Mattheus-kirken i Melle - ved denne høytidelighet var det Osbabrücks biskop Wilhelm Berning som presederte ved festmessen. 

Han døde i hjembyen den 19. desember 1926.  Han ble gravlagt i Melle.

I Melles Grönegaumuseum finmner man hans bispering og en rekke medaljer og utmerkelser han mottok, blan dem storkorset pro Ecclesia et Pontifice og  Malteserordenens storkors.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:
 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Kardinal Giovanni Carlo Boschi (1715-1788) *1760
 Kardinal Bartolomeo Pacca (1756-1844) *1786
 Kardinal Francesco Serra Cassano (1783-1850) *1817
 Erkebiskop Joseph Maria Johann Nepomuk von Fraunberg (1768-1842) *1819
 Kardinal Johannes von Geissel (1796-1864) *1837
 Biskop Eduard Jakob Wedekin (1796-1870) *1849
 Kardinal Paul Ludolf Melchers (1813-1895) *1858
 Biskop Johannes Heinrich Beckmann (1803-1878) *1866
 Biskop Daniel Wilhelm Sommerwerk (Jacobi) (1821-1905) *1871
 Biskop Johann Bernard Höting (1821-1898) *1882
 Biskop Albert Bitter (1848-1926 *1893

Referanser

Litteratur

 Svensk uppslagsbok. Malmö 1939
 Yvonne Maria Werner: Världsvid men främmande - den katolska kyrkan i Sverige 1873-1929, Katolska bokförlaget 1996.
 Barbro Lindqvist: År för år: kyrkans väg i Sverige 1783-1983 / framgrävd av Barbro Lindquist, Stockholm: Katolsk kyrkotidning, 1983. .

Linjen Rebiba

Tyske katolske biskoper
Ikkesvenske katolske biskoper i Sverige
Personer fra Landkreis Osnabrück