alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Tartessisk

Tartessisk språk var et språk som ble talt i det nåværende Spania i oldtiden. Det er kun kjent fra noen innskrifter i området rundt Tartessos. Språket er etter all sannsynlighet helt ulikt iberisk språk, og man kjenner ikke til noe sikkert slektskap med noe annet språk.

De områdene hvor man har funnet inskripsjoner dekker den sørvestlige delen av Den iberiske halvøy, hovedsakelig sør i Portugal (Algarve og sørlige Alentejo), men også Spania (sør for Extremadura og vestlige Andalucía). Det er 95 inskripsjoner hvor den lengste har 82 lesbare tegn. Rundt en tredjedel av dem har blitt funn på gravsteder fra tidlig jernalder eller andre gravsteder assosiert med rike og komplekse graver. Det er vanlig å datere dem til 600-tallet f.Kr. og de sørvestlige inskripsjonene, de eldste paleohispaniske skrifter med bokstaver som mest minner om spesielle fønikiske bokstaver, dateres til rundt 825 f.Kr. I henhold til Koch (2011), er de sørvestlige inskripsjonene de tidligste skriftene som er funnet i Vest-Europa mot Atlanterhavet.

Det er generell enighet om at området under taressisk innflytelse er mellom Huelva og dalen Guadalquivir. Jesús Rodríguez Ramos (2005) mener disse inskripsjonene samsvarer med mer perifere kulturer og ikke til Tartessos ettersom de er hovedsakelig lokalisert utenfor dette området. Imidlertid mener Koch (2010) tartessisk er et egnet navn for språket ettersom forbindelsen med det historisk og arkeologiske kjente kongedømmet Tartessos synes i økende grad sikkert, særlig ettersom mange stelene som er brukt på tartessiske gravsteder.

Referanser 

Uklassifiserte språk
Utdødde språk i Europa
Ole Rømer Aagaard Sandberg (1900–1985)

Ole Rømer Aagaard Sandberg (født 21. juli 1900 i Furnes, død 26. august 1985) var en norsk politiker (Sp), agronom, og landbrukspolitiker.

Sandberg var stortingsrepresentant fra Hedmark 1958–1965. Han er sønn av kaptein, gårdbruker, stortingsmann Ole Rømer Aagaard Sandberg (1865–1925) og Hanna Krag (1870–1963).

Han hadde artium fra 1919, og eksamen fra Norges landbrukshøgskole 1925. Han arbeidet som gårdsbestyrer 1925–35 og drev egen gård 1935–1961. Han var medlem av Furnes kommunestyre 1934–59, Formann Hedmark Bondelag 1951–1953, Formann Norges Bondelag 1951–1955 og Æresmedlem Norges Bondelag fra 1971. I tillegg til en lang rekke andre verv.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Stortingsrepresentanter fra Sp
Stortingsrepresentanter for Hedmark
Stortingsrepresentanter 1958–1961
Stortingsrepresentanter 1961–1965
Lokalpolitikere i Furnes
Sp-politikere i Hedmark
Norske foreningspersoner
Personer fra Ringsaker kommune
Sembrafuru

Sembrafuru (Pinus cembra) er en furuart. Den tilhører underslekten Strobus, som hovedsakelig er utbredt i Nord-Amerika. 

Arten vokser i Karpatene og i Alpene. I Norge trives sembrafuru i lavlandet nord til Troms. Den er plantet og sprer seg lite.

Arten blir inntil 35 meter høy og vokser typisk på 1.200-2.300 meters høyde, opp til tregrensen. Stammen kan nå en diameter på opptil 1,5 meter. 

Bladene (nålene) sitter i grupper på fem per stilk, og er inntil 5-9 cm lange. De opptil 8 cm lange konglene har frø som spres med vanlig nøttekråke. Trevirket er robust mot soppangrep.

Arten tåler inntil −50 °C, og er en populær hage- og parkart i Alpene. Den har kongler og kvae som kan brukes som tilsetning ved produksjon av brennevin (snaps).

Sibirfuru (Pinus sibirica) er tidligere blitt oppfattet som en underart av sembrafuru og finnes forvillet i Norge. Den sprer seg med sibirnøttekråken.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Furuslekten
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Rødfuru

Rødfuru (vitenskapelig navn Pinus resinosa) er en nordamerikansk art i furufamilien. Arten vokser i en ganske smal sone rundt De store sjøer og St. Lawrence-elva i østlige Nord-Amerika.

Den blir opptil 37 m høy med en stammediameter på 150 cm. Stammen er rett, og krona er smal og avrundet. Barken er lyst rødbrun med furer som deler den i uregelmessige plater. Nålene sitter parvis og er mørkegrønne og 10–15 cm lange. De knekker tvert av hvis de bøyes. Konglene er eggformede og 3,5–6 cm lange.

Utbredelsen strekker seg fra Cape Breton, Nova Scotia, Prince Edward Island, New Brunswick, sørlige Québec og Maine, vestover til sentrale Ontario og sørøstlige Manitoba, sørover til sørøstlige Minnesota og østover til Wisconsin, Michigan, sørlige Ontario, nordlige Pennsylvania, nordlige New Jersey, Connecticut og Massachusetts. Spredte bestander finnes i nordlige Illinois, østlige Vest-Virginia og Newfoundland.

Rødfuru vokser i rene bestander eller danner skog sammen med banksfuru og weymouthfuru. Det meste av utbredelsesområdet har vært dekket av is under istidene i sein pleistocen. På tørr, grovkornet jord vokser den sammen med banksfuru, amerikaosp, Populus grandidentata og buskformede eikearter. På finsand eller siltig sand kommer også weymouthfuru, rødlønn, romhegg, rødeik, kviteik, balsamgran og svartgran til.

På sandig silt eller silt vokser rødfuru sammen med sukkerlønn, weymouthfuru, svartlind, rødlønn, balsamgran, papirbjørk, gulbjørk, amerikabøk, rødeik, canadahemlokk, kvitgran, kvitask, rødgran, tuja og virginiahumlebøk. Vanlige busker i undervegetasjonen er bærlyng, Comptonia peregrina, melbær, amerikahassel, nebbhassel, stripelønn, Diervilla lonicera, taskeblom, Prunus pumila, Lonicera canadensis, søtmispel, arter i bjørnebærslekta og spirea.

Rødfuru har stor økonomisk betydning og er mye plantet i nordlige USA og Canada. Trevirket brukes til trelast, papirmasse og fyringsved. Treslaget brukes også til juletre og som leplante. Striper med rødfuru plantes i åkre for å redusere vinderosjon, langs veger for å bremse snø og på sanddyner for å stoppe sandflukt.

Rødfuru er Minnesotas delstatstre.

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Furuslekten
Nord-Amerikas flora
Svartfuru

Svartfuru (Pinus nigra) er en art i furufamilien som er utbredt i fjellene i middelhavslandene.

Den blir 25–45 m høy med en stammediameter på 100–180 cm. Stammen er rett, og barken er gråbrun og skjellete. Krona er uregelmessig eggformet og glissen lengst nede, men tettere lenger oppe. Nålene er mørkegrønne og sitter to sammen; de er 8–15 cm lange. Konglene blir 5–10 cm lange og er eggformete og tilspissede.

Svartfuru er en typisk supra- eller submediterran plante. Den vokser lenger mot nord, eller høyere til fjells, der temperaturen blir for lav og nedbøren for høy til at den egentlige middelhavsvegetasjonen kan vokse. Den trives best 800–1500 moh., men kan vokse både lavere og høyere. Den er ikke kresen på jordsmonnet og vokser på kalkstein, dolomitt, sur jord og vulkansk jord.

Denne arten tåler luftforurensning bedre enn andre furuer og er derfor mye plantet både i Europa og USA. Den er også en del plantet i Norge.

Underarter 
Det er beskrevet en rekke underarter av svartfuru, men den er egentlig ikke mer variabel enn andre furuarter. Det er likevel naturlig å dele den i fem underarter. Adriaterhavet og Podalen danner et gap mellom de to viktigste underartene på over 600 km, og svartfuru mangler i de sørlige Alpene, selv om vekstforholdene der burde være gode. Følgende inndeling følger The Gymnosperm Database.

 subsp. nigra – nordøstlige Italia, Østerrike, Slovenia, Kroatia, Bosnia-Hercegovina, Montenegro, Serbia, Nord-Makedonia, Albania  
 subsp. dalmatica – kysten i Kroatia
 subsp. pallasiana – Romania, Serbia, Nord-Makedonia, Bulgaria, Hellas, Tyrkia, Kypros, Krim, Vest-Kaukasus
 subsp. salzmannii – Spania, Pyreneene, Cevennene i Sør-Frankrike og svært spredt i Marokko og Algerie
 subsp. larico – Korsika, sentrale og sørlige Italia, Sicilia

Galleri

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Furuslekten
Virakfuru

Virakfuru (Pinus taeda) er en art i furufamilien. Virakfurua vokser vilt i sørøstre deler av USA.

Den blir opptil 46 m høy med en stammediameter på 160 cm. Stammen er rett, og krona er bredt kjegleformet til avrundet. Barken er rødbrun med furer som deler den i kvadratiske eller uregelmessig rektangulære plater. Nålene sitter to eller tre sammen og er dypt gulgrønne og 12–18 cm lange. Hannkonglene er sylindriske, 2–4 cm lange og gule til gulbrune. Hunnkonglene er avlange, 6–12 cm lange og gulbrune. De bruker to år på å bli modne.

Arten vokser i fuktig subtropisk klima med hete somre og milde vintre. Årsnedbøren ligger mellom 1020 og 1520 mm. Virakfuru vokser i rene bestander, eller sammen med andre furuarter og ulike løvtrær. På tørre steder vokser den sammen med sumpfuru og andre furuarter, kviteik og andre eikearter, sassafras og Diospyros virginiana. På næringsrik jord forekommer også tulipantre, amerikabøk og kvitask.

På våte steder vokser virakfuru sammen med andre furuarter, vasseik, pileik, Quercus michauxii og andre eikearter, sumptre, Nyssa biflora, rødlønn, Magnolia virginiana, oksemagnolia, Persea borbonia, kvitalm og Sabal palmetto.

Undervegetasjonen varierer mye, og vanlige småtrær og busker omfatter blant annet blomsterkornell, amerikakristtorn og andre kristtornarter, hagtorn, Morella cerifera, Clethra, sumak og en rekke arter i lyngfamilien. Vanlige urter er Andropogon, Panicum, starr, Cyperus og hjortetrøst.

Utbredelsen strekker seg fra sørlige New Jersey sørover til sentrale Florida og vestover til østlige Texas. Arten finnes både på kystslettene og opp til 700 moh. i åslandet rundt Appalachene. Den mangler helt på elveslettene ved Mississippi og er heller ikke vanlig på sandgrunn på kystslettene.

Virakfuru er det viktigste tømmertreet i Sørstatene, og tømmer kommer både fra naturlige bestander og tømmerplantasjer. Disse skogene er viktige for vilt som hvithalehjort, gråekorn, reveekorn, nordkrattvaktel, villkalkun, sørgedue og bomullshalekaniner. Virakfuru blir også dyrket i tømmerplantasjer i land der den ikke vokser naturlig, som Sør-Afrika, Zimbabwe, sørlige Brasil, Argentina, Kina og Australia.

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Furuslekten
Nord-Amerikas flora
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Weymouthfuru

Weymouthfuru (Pinus strobus) er en nordamerikansk art i furuslekten innenfor furufamilien.

Beskrivelse 
Trærne blir 30–67 m høye med en stammediameter på 100–180 cm. Kronen er smalt kjegleformet. Barken er gråbrun med dype furer. Skuddene er grønnbrune med tynn behåring. Modne nåler sitter 5 sammen og er 6–10 cm lange. De er myke og vridde, og de er enten blågrønne eller blekt grågrønne. Konglene er hengende på skaft og 8–20 cm lange. De er blekbrune og kan være litt bøyde.

Utbredelse 
Weymouthfuru vokser nordover til Saint-Pierre og Miquelon, Newfoundland, Anticosti og Gaspéhalvøya i Québec, vestover til sentrale og vestlige Ontario og lengst sørøst i Manitoba og sørover til sørøstlige Minnesota, nordøstlige Iowa, nordlige Illinois, Ohio, Pennsylvania og New Jersey. I Appalachene strekker utbredelsen seg videre sørover til nordlige Georgia og nordvestlige Sør-Carolina. Spredte bestander finnes i vestlige Kentucky, vestlige Tennessee og Delaware.

En lignende furu fra fjellene i sørlige Mexico og Guatemala ble tidligere regnet som en varietet, men har nå status som en egen art, Pinus chiapensis.

Økologi 
Weymouthfuru danner skog sammen med trær som banksfuru, balsamgran, papirbjørk, gråbjørk, rødlønn, canadahemlokk, gulbjørk, sukkerlønn, amerikabøk, svartlind, rødgran, tuja, svartask, kvitalm, kviteik og tulipantre. Den kan også vokse sammen med sukkerbjørk, Populus grandidentata, amerikaosp, romhegg, fargeeik og hickory.

I undervegetasjonen finnes blant annet bærlyng, krypberglyng, Diervilla lonicera, Comptonia peregrina, einstape, myskebregne, kråkefot, gjøksyre, kryparalia og kornell.

Av fugler som eter frøene, kan nevnes kanadasevjespett,  amerikameis, hvitbrystspettmeis, furuparula, konglebit og grankorsnebb. Pattedyr som beiter på frø, bark og nåler omfatter amerikabever, snøskohare, bomullshalekaniner, trepiggsvin, amerikansk rødekorn, gråekorn, mus og hvithalehjort.

Nytte 
Før europeernes ankomst fantes det enorme skoger med weymouthfuru med et antatt volum på 3,4 milliarder kubikkmeter. Det meste av disse skogene var hugget på slutten av 1800-tallet. Treslaget blir plantet i tømmerplantasjer, som prydtre og for å dekke til nedlagte dagbrudd. Det blir også brukt som juletre.

Weymoutfuru er provinstre i Ontario og delstatstre i Maine og Michigan.

I Norge 
Arten er sjelden plantet i Norge. Den er mellomvert for den parasittiske soppen solbærfiltrust, og planting har i perioder vært forbudt. Den effektive frøspredningen gjør likevel at den er forvillet ganske mange steder nordover til Trondheim. I Fremmedartslista 2018 er weymouthfuru kategorisert som høy risiko på grunn av moderat invasjonspotensial og middels økologisk effekt.

Referanser

Eksterne lenker 

 

Furuslekten
Nord-Amerikas flora
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Høyrisikoarter på fremmedartslista
Busko-Zdrój

Busko-Zdrój ( ) er en by i det sørlige Polen, omkring 80 km nordøst for Kraków. Byen har 17.363 innbyggere (2004).

Byer i Helligkors voivodskap
Kursteder
Shamash

Shamash var i mesopotamisk mytologi en solgud, og også den som hadde rollen som en gud for lov og orden. I sumerisk mytologi er han kjent under navnet Utu.

Navnet Shamash betyr simpelthen «sol», og han er personifiseringen av solen og dagslyset. Som solen som beveger seg over himmelen, ser han alt. Han er derfor sannhetens og retferdighetens beskytter.

Utu ble regnet som sønn av måneguden Nanna-Suen og Nindal og bror av Inanna. Utu var gift med Sherida. Han fremstilles noen ganger som en okse. 
Sammen med Adad er han også skytsgud for varselstagning.

Tekster på norsk 
 Flere hymner til Utu finnes i antologien Sumeriske skrifter, 2006.

Mesopotamiske guddommer
Fønikiske guddommer
Solguder
Adad

Adad var en værgud i mesopotamisk mytologi. I sumerisk mytologi var han kjent som Ishkur og på arameisk som Haddad/Hadad.

Ishkur er en av de eldste gudene man kjenner til at ble tilbedt i Sumer, og han ble regnet som personifiseringen av regn og uvær. Han hadde også noen krigerske egenskaper og beskyttet det sumeriske folket mot dets fiender. Den senere Adad er en mindre aggressiv gud, og forbindes med jordbruk og fruktbarhet. Han var dessuten gud for varseltagning sammen med solguden Shamash. 

I noen tekster fremstilles Ishkur som sønn av Enlil, men vanligvis fremstilles han som Ans sønn.

Referanser

Tekster på norsk 
 En hymne til Ishkur finnes i antologien Sumeriske skrifter, 2006.

Mesopotamiske guddommer
Himmel- og værguder
Samuel Eto’o

Samuel Eto'o Fils (født 10. mars 1981) er en kamerunsk fotballspiller som spiller for den qatarske klubben Qatar SC.

Klubbkarriere 
Eto'o har tidligere spilt for blant andre Real Madrid, RCD Mallorca, FC Barcelona og Inter. Sesongen 2004/05 skåret Eto'o 24 mål for Barcelona, men måtte likevel se seg slått av Diego Forlán, som skåret 25 mål for Villarreal CF.

Den 26. august 2014 meldte han overgang til Everton FC, hvor han skrev under på en toårskontrakt. Eto'o meldte overgang til den italienske klubben UC Sampdoria i januar 2015, hvor han skrev under på en treårskontrakt.

Sommeren 2015 valgte Eto´o å gjennomføre en overgang til Antalyaspor, en liten klubb i den tyrkiske ligaen, der han tjener 850 000 kroner i uken.

Landslagskarriere 
Eto'o har spilt i tre VM-sluttspill, i 1998 (Frankrike), 2002 (Japan og Sør-Korea) og VM 2010 (Sør-Afrika). I førstnevnte sluttspill var han turneringens yngste spiller. Dagen etter hans overgang til Everton i august 2014 offentliggjorde Eto'o at han valgte å trekke seg fra landslagsspill.

I september 2021 kunngjorde Samuel Eto'o sitt kandidatur til presidentskapet i Kameruns fotballforbund (Fecafoot).

Meritter 
Han har blitt kåret til årets spiller i Afrika både i 2003, 2004 og 2005, og ble dermed den første som fikk denne prisen tre år på rad. I 2005 ble han samtidig kåret til verdens tredje beste fotballspiller av FIFA, kun slått av Ronaldinho og Frank Lampard.

Personlig
 Årets fotballspiller i Afrika (4): 2003, 2004, 2005, 2010

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Kamerunske fotballspillere
Spillere i Fotball-VM 1998
Spillere i Fotball-VM 2002
Spillere i Fotball-VM 2010
Spillere i Fotball-VM 2014
Olympiske mestere for Kamerun
Medaljevinnere under Sommer-OL 2000
Deltakere for Kamerun under Sommer-OL 2000
Fotballspillere under Sommer-OL 2000
Fotballspillere for Real Madrid CF
Fotballspillere for RCD Espanyol
Fotballspillere for RCD Mallorca
Fotballspillere for FC Barcelona
Fotballspillere for CD Leganés
Fotballspillere for FC Internazionale Milano
Fotballspillere for FK Anzji Makhatsjkala
Fotballspillere for Chelsea FC
Fotballspillere for Everton FC
Fotballspillere for UC Sampdoria
Vinnere av Mesterligaen i fotball for menn
Olympiske medaljevinnere i fotball
Professor Rottenikken

Se også pekersiden Rottenikken for andre betydninger
Professor Rottenikken (engelsk: Professor Padraic Ratigan) er skurken i Disneys Mesterdetektiven Basil Mus.
Han er historiens versjon av Professor James Moriarty, erkefienden til historiens «Sherlock Holmes», Basil Mus fra Baker Street, London.

Rolle i filmen

Rottenikken er en typisk Disney-erkeskurk som har ambisjoner om å ta over museriket.
Rottenikken lager onde planer om å bytte ut dronningen av England med en falsk robot bygget av en leketøymaker.
Planen er at denne roboten skal utnevne filmens skurk til «Kong Rottenikken av England». 
Filmens helter, Basil Mus og doktor Dawson, gjør sitt beste for å stoppe Rottenikken og klarer det ved hjelp av leketøymakerens datter. 
Når Rottenikken oppdager at planen har gått i vasken, kidnapper han av brutal hevnlyst leketøymakerens datter, og tar henne med til toppen av Big Ben. 
Som den helten han er følger Basil etter Rottenikken, og etter en dramatisk kamp på klokketårnets visere, stuper Rottenikken etter alt å dømme i døden.

Det norske navnet på denne figuren er trolig inspirert av Rolf Erling Knudsen, som ble kalt Rottenikken og som hold til på Østlandet under krigen.

 Fakta om Rottenikken 
Dyreart               – Rotte
Farge                 – Grå
Bekledning            – Dress
Ambisjon              – Bli «Kong Rottenikken av England»
Lojalitet             – Utelukkende seg selv
Favorittsitat         – Det er så deilig'' å være slem 
Stemme                – Helge Jordal
Stemme (org. versjon) – Vincent Price

Eksterne lenker 
 Professor Rottenikken Inducks

Figurer fra Disney-tegneserier
Figurer fra Disney-filmer

en:Basil of Baker Street#Characters
es:Profesor Rátigan
Engelmannsgran

Engelmanngran (Picea engelmanni) er en art i slekten graner i furufamilien. Engelmanngrana vokser vilt i Rocky Mountains i Nord-Amerika. Den er en av de mørke granartene og kan se nesten blåsvart ut i dårlig lys.

Engelmanngran blir inntil 40 meter høy, i enkelte tilfelle opp til 65 meter. Trekronen er først smalt konisk, deretter nesten sylindrisk i eldre alder. Barken trevles av i flak som er 5-10 cm lange.

Engelmanngranen kan vokse helt opp til 3.650 moh. i USA, dvs over tregrensen. Den kan krysse seg med kvitgran (Picea glauca).

Treet brukes i skogindustrien, til plankemateriale og ikke minst i papirindustrien. Det brukes også til å produsere gitarer og harper.

I Norge har treet vært plantet for skogsindustrielle formål, og er forvillet i Østfold og Telemark.

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Furufamilien
Kvitgran

Kvitgran (vitenskapelig navn Picea glauca) er en art i granslekten innenfor furufamilien. Kvitgrana vokser vilt i området fra Alaska til Newfoundland i Nord-Amerika – men stort sett i den nordvestlige delen av kontinentet. Det er det nordligste treet i USA, på 69°N i deltaet til Mackenzie River.

Kvitgran kan bli over 30 m høy, med en jevn, askebrun eller brungrå bark. Årsskuddene er lysebrune og har bar oppå. Barnålene er inntil 2 cm lange, og blå-grønne eller matt grå-grønne av farge. barnålene er bøyd og nesten litt butte, og hkan ha en duft av solbær. Konglene inntil 6 cm lange, og er smalt avlange med brede, ganske tettsittende skjell som er runde, helt uten spiss. Konglene faller fort av. Blomstring i mai. 

Kvitgran er plantet ut i Norge, og er så hardfør at den kan påtreffes langt fra der hvor den i sin tid ble dyrket som hogstart. I Norden er det derimot bare i Danmark at den er virkelig naturalisert – på nordvestre Jylland og på Sjælland. Ellers er den ikke naturalisert med større vill utbredelse noen steder i de nordiske land.

I Norsk svarteliste 2012 ble kvitgran vurdert til høy risiko fordi en fryktet at den på lang sikt ville føre til fortrenging av naturlige arter. I Fremmedartslista 2018 er derimot arten vurdert til lav risiko på grunn av moderat invasjonspotensial og liten økologisk effekt.

Hybrider 
Habitatet dens er helst fuktig og næringsrik jord. Den kan trolig krysse seg med både sitkagran, vanlig gran og med engelmannsgran (Picea engelmannii). Når kvitgran krysses med sitkagran, framstår hybriden Lutsigran (Picea glauca × sitchensis), som er høyt skattet i skogdrift og mye plantet i Norge, særlig i Nord-Norge hvor den har fortrengt tidligere løvskog.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Furufamilien
Nord-Amerikas flora
Arter formelt beskrevet i 1907
Arter som tidligere har stått på Norsk svarteliste
Svartgran

Svartgran (vitenskapelig navn Picea mariana) er en art i slekten gran i furufamilien. Svartgrana vokser vilt i Nord-Amerika.

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Furufamilien
Nord-Amerikas flora
Orientgran

Orientgran (vitenskapelig navn Picea orientalis) er en art i slekten gran i furufamilien. Orientgrana vokser vilt i Kaukasus og nordøst i Tyrkia.

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Furufamilien
Jason Lee

Jason Michael Lee (født 25. april 1970) er en amerikansk skuespiller og tidligere profesjonell skateboarder.

Lee ble født i Orange i California og vokste opp i Huntington Beach. Lee fullførte aldri high school, og begynte sin karriere som profesjonell skateboarder på slutten av 80-tallet. Han var en av de første skaterene som fikk sin egen skomodell, fra Airwalk, og han hadde en stor og innflytelsesrik rolle i promofilmen Video Days (regissert av Spike Jonze) fra Blind Skaetboards i 1991. I 1992 startet han selskapet Stereo Skateboards sammen med Chris Pastras, som han gjennopplivet i 2004 etter noen års pause. I dag blir han sett på som en innovatør innen gateskating på begynnelsen av 90-tallet.

Etter noen småroller som skuespiller, blant annet i den Spike Jonze-regisserte musikkvideoen til Sonic Youths 100% i 1992, bestemte Lee seg for å legge skateboardet på hylla og bli skuespiller, til stor overraskelse for skatemiljøet. Hans første store rolle var i Kevin Smiths Mallrats, og han ble en god venn av Smith og har siden dukket opp i alle Smiths spillefilmer til og med Clerks II fra 2006. Og det var Smiths Chasing Amy som satte fart på karrieren hans, etter at han ble belønnet med en Independent Spirit Award for rollen som den skaphomsende serietegneren Banky Edwards. Dette førte til flere hovedroller, blant annet i Stealing Harvard og A Guy Thing. I tillegg har han hatt roller i Enemy of the State, Almost Famous, Vanilla Sky og Dreamcatcher. Han ga også stemme til Syndrome i Pixars De utrolige.

I 2005 debuterte han i situasjonskomedien My name is Earl til gode kritikker. Serien handler om Earl som oppdager karma, og setter ut på et oppdrag der han skal rette opp alt det gale han har gjort i livet sitt. For rollen har han blitt nominert både til en Golden Globe, og til en Screen Actors Guild Award. Serien går på TV3, og i USA har den blitt forlenget med i alle fall en andre sesong.

Lee har en sønn, Pilot Inspektor Riesgraf-Lee med forloveden Beth Riesgraf. Det litt sære navnet på sønnen er inspirert av sangen He's Simple, He's Dumb, He's the Pilot av Grandaddy. Mellom 1995 og 2001 var han gift med Carmen Lee.

Utvalgt filmografi

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Skuespillere fra USA
Rullebrettkjørere fra USA
Personer fra Huntington Beach