alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Eduard von Simson

Martin Eduard Sigismund Simson, fra 1888 von Simson (1810–1899) var en prøyssisk og tysk jurist og liberal politiker. Han var blant de fremste tyske parlamentarikere både i Frankfurtparlamentet, Det nordtyske forbund og i riksdagen i 1871. Han bidro vesentlig til å organisere det representative demokratiet i Tyskland, sto for rettsstaten og for demokratiets forankring i forfatningen.

Liv og virke

Bakgrunn 
Simson ble født i en jødisk familie, og konverterte i 1823 til protestantismen og lot seg døpe. Fra 1826 til 1829 studerte han jus ved Albertina-universitetet i Königsberg, hvor han var medlem av Corps Littuania. Han tok til slutt den juridiske doktorgrad. Etter lengre studiereiser i Europa (Berlin, Bonn, Paris) avtjente han militærtjenesten.

Akademisk karriere 
Han ble i 1831 privatdosent og 1833, 23 år gammel, professor i romerrett ved Albertina. Fra 1846 fulgte en karrière som dommer i Königsberg og Frankfurt an der Oder, og fra 1869 var han president for appellasjonsretten i Frankfurt, og fra 1879 til 1891 første president for den tyske riksretten i Leipzig.

Politisk karriere 
Fra 18. mai 1848 til 20. mai 1849 tilhørte Simson Frankfurtparlamentet, som representant for Königsberg. Han satt i en rekke komitéer og var fra desember 1848 til mai 1849 president for parlamentet. Han var formann for keiserdeputasjonen, som tilbød den tyske keiserkronen til den prøyssiske kongen Fredrik Vilhelm IV, som imidlertid avslo tilbudet. Avslaget var et personlig nederlag for Simson.

Mellom 1849 og 1867 var han med enkelte avbrudd medlem av det prøyssiske parlamentet. Fra 1867 til 1877 var han så medlem av Riksdagen i Det nordtyske forbund og deretter den tyske Riksdagen. I 1867 ble han valgt til den første presidenten for Det nordtyske forbunds riksdag, og i 1871 til den første presidenten for den tyske Riksdagen.

I 1870 var han formann for keiserdeputasjonen til Vilhelm I i Versailles. Vilhelm aksepterte å bli tysk keiser, og dermed ble Tyskland samlet til en nasjonalstat.

Med tildelingen av Den sorte ørns orden ble Simson i Charlottenburg opphøyet i den arvelige prøyssiske adelstanden 18. mars 1888 av den liberale Fredrik III, med våpenbrev av 28. mai samme år. Han var æresborger av Leipzig, hvor en gate, en bro og en plass ble oppkalt etter ham. Fra 1885-1899 var han president for Goethe-selskapet. Hans yngre bror Georg Bernhard Simson var også jurist og medlem av Frankfurtparlamentet. Eduard von Simsons sønn Bernhard von Simson var historiker. Eduard von Simson ble gravlagt på gravlundene ved Halleporten i Berlin.

Han regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte å være blant de 100 viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.

Referanser

Litteratur 
 Genealogisches Handbuch des Adels, Adelslexikon, bd. XIII, bd. 128 i hele verket, C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn) 2002

Eksterne lenker 
 
 Protokoll der Wahl Simsons zum ersten Präsidenten des Reichstags des Norddeutschen Bundes 1867

Prøyssiske politikere
Tyske jurister
Den sorte ørns orden
Personer fra Königsberg
Medlemmer av Riksdagen (Det tyske keiserrike)
Medlemmer av Frankfurtparlamentet
Pære

Denne artikkelen omhandler frukten pære. For lyspæren, se glødelampe.
Pæretre (Pyrus communis) er et løvfellende tre i rosefamilien. Den store, søtlige kjernefrukten heter pære og er etter eple den nest mest dyrkede fruktsorten i tempererte strøk.

Opprinnelse 
De dyrkede pæretrærne stammer fra den ville arten skogpære, som har små, harde, nesten kulerunde, sure og astringerende frukter. Det er to former av skogpære: P. communis subsp. pyraster (eller P. pyraster) har tannete blad og vokser i Sør- og Øst-Europa og Tyrkia. P. communis subsp. caucasica (eller P. caucasica) har helrandete blad og vokser i Kaukasia. Begge disse formene har sammen med snøpære (P. nivalis) bidratt genetisk til de dyrkede pæretrærne i Europa og Vest-Asia.

Etter at poding ble oppfunnet kunne man lett ta vare på og spre gunstige varianter. Grekerne og romerne dyrket pæretrær med store og mellomstore frukter så tidlig som 300 f.Kr. De gamle kultivarene ble tatt vare på av franske munker og tyske botanikere til 1500- og 1600-tallet. Utviklingen av de moderne kultivarene startet i Belgia og England på 1700-tallet.

I Kina begynte man kultivering av pærer for over 2000 år siden med utgangspunkt i lokale arter. Nashi og andre østasiatiske pæresorter tilhører derfor ikke arten Pyrus communis.

Beskrivelse 

Pæretreet er et løvfellende tre som blir 3–20 m høyt. Vekstformen varierer mye og er avhengig av hvordan treet er blitt beskåret. I motsetning til epletrær har krona én eller flere gjennomgående stammer. Barken er gråbrun og spekker opp i firkantede felter. Bladene er eggformede eller elliptiske og kan være tannete eller helrandete. Blomstene sitter i en halvskjerm; de har hvite kronblad, røde pollenknapper og en ubehagelig lukt.

Pære i Norge 
De største norske sortene er: 
 Moltke 
 Philip 
 Clara Frijs 
 Amanlis 
 Hertzogen Elsa 
 Ingeborg

Sesongen i Norge er fra august til oktober. I forhold til f.eks. eple, trenger pæren et tørrere og varmere klima, og produksjonen er derfor liten.

Holdbarhet 
Modne pærer har kort holdbarhet og må håndteres forsiktig og ikke klemmes på. For lagring bør pærer ha 1-2 grader C og en luftfuktighet på 95 %. Pærer er ømfintlige for etylen og må derfor ikke lagres sammen med epler.

Referanser

Eksterne lenker 

 
 Opplysningskontoret for frukt og grønnsakers info om pærer

Maleae
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Frukt
Hvite blomster
Dovre stasjon

Dovre stasjon er en jernbanestasjon på Dovrebanen. Stasjonen ligger ved tettstedet Dovre og ble åpnet i 1913 da jernbanen ble åpnet fram til Dombås. Stasjonen ligger 485 meter over havet, og fra Dovre stasjon til Oslo S er det 330,82 km. Fra 11. juni 2006 fikk Dovre daglig stopp av ett tog i hver retning.

Litteratur

Eksterne lenker 

 Norske jernbanestasjoner om Dovre stasjon

Jernbanestasjoner på Dovrebanen
Jernbanestasjoner i Oppland
Jernbanestasjoner åpnet i 1913
1913 i Norge
Byggverk tegnet av Arnstein Arneberg
Jernbanebyggverk i Dovre
Grytåga kraftverk

Grytåga kraftverk er et vannkraftverk i Vefsn kommune i Nordland. Det er bygget med en kombinasjon av fjelltunneler og rørgater i 1963 og benytter fallet på 198 meter fra Grytåvatnet.

I tillegg til Grytåvatnet er også Finnknevatnet og Hundålvatnet i Hundålavassdraget regulert. Ved Hundålvatnet er det en 25 meter høy fyllingsdam, vannet herfra ledes gjennom 3,8 km tunnel til Grytåvatnet som er demt opp med en 27 meter høy hvelvdam. Fra Grytåvatnet føres vannet i tunnel til ventilkammeret og herfra ledes vannet i rør til kraftstasjonen.

Kraftverket har en installert effekt på 48 MW og en midlere årsproduksjon på 240 GWh.

Anlegget er eid av Helgelandskraft.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Helgelandskraft

Vannkraftverk i Nordland
Helgelandskraft
Næringsliv i Vefsn
Kraftverk etablert i 1963
Kraftverk i Vefsn
Otra Kraft

Otra Kraft DA er et energiproduksjonsselskap som eies av Skagerak Kraft (31,4%) og Agder Energi Produksjon (68,6%). Selskapets hovedkontor ligger på Rysstad i Valle kommune, Setesdal.

Selskapet eier tre kraftverk, 
Brokke kraftverk 
Holen kraftverk 
Skarg kraftverk

Referanser

Eksterne lenker 
 Otra Kraft

Næringsliv i Valle
Næringsliv i Agder
Otra Kraft
Agder Energi
Skagerak kraft
Setesdal
Helgelandssykehuset

Helgelandssykehuset HF (sørsamisk: Helgelaanten skïemtjegåetie) er et av fire helseforetak i Helse Nord RHF, og består av en rekke enheter som ble slått sammen 1. januar 2002 i forbindelse med statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten.
Helgelandssykehuset HF leverer spesialisthelsetjenester innen somatikk og psykisk helse og rus. Vi har tre sykehus fordelt på tre byer (Mo i Rana, Mosjøen og Sandnessjøen), samt Distriktsmedisinsk senter i Brønnøysund.  I tillegg til de somatiske sykehusenhetene har Helgelandssykehuset behandlingstilbud innen psykisk helse og rus i alle byer.  All virksomhet i Helgelandssykehuset er tuftet på verdiene kvalitet - trygghet - respekt. Verdiene skal prege måten sykehuset møter pasienter, pårørende, ansatte og samarbeidspartnere.   

Helgelandssykehuset.no

Pasientbehandling
Pasientgrunnlaget til helseforetaket er cirka 78 000 mennesker.  Av Helgelands 18 kommuner er det kun Bindal kommune som ikke sokner til Helgelandssykehuset. Folk fra Bindal kommune får sin spesialhelsetjeneste fra Helse Nord-Trøndelag. Gjennom pasientfokus og samhandling skal helseforetaket sikre et trygt og framtidsrettet tjenestetilbud basert på verdier som kvalitet, omsorg og respekt.

Befolkningsgrunnlag per 1. januar 2020:

Behandlinger og undersøkelser i Helgelandssykehuset

Avdelinger 
Klinikker og avdelinger i Helgelandssykehuset

Nye Helgelandssykehuset 
27. januar 2020 besluttet helse- og omsorgsministeren at Helgelandssykehuset i framtida skal være ett sykehus lokalisert på to steder – Mo i Rana, og Sandnessjøen og omegn. Sykehuset i Sandnessjøen og omegn skal være hovedsykehus. Følg prosjektet her:

Nye Helgelandssykehuset

Referanser

Eksterne lenker
 Helgelandssykehusets egne nettsider

Norske helseforetak
Helse Nord
Sykehus i Norge
Helse- og sosialtjenester i Nordland
Næringsliv i Brønnøy
Sømna
Vevelstad
Vega
Grane
Hattfjelldal
Næringsliv i Vefsn
Herøy i Nordland
Dønna
Næringsliv i Alstahaug
Næringsliv i Leirfjord
Næringsliv i Hemnes
Næringsliv i Rana
Selfors
Næringsliv i Nesna
Næringsliv i Lurøy
Træna
Næringsliv i Rødøy
Selskaper etablert i 2002
2002 i Norge
JPEG

JPEG (ofte forkortet til JPG) er et elektronisk bildeformat utviklet av Joint Photographic Experts Group. Dette bildeformatet bruker en komprimeringsmetode med kvalitetstap, men til gjengjeld blir filene oftest mye mindre enn ved bruk av bildeformater som bruker komprimeringsmetoder uten kvalitetstap. Dette formatet blir derfor ofte brukt ved lagring av digitale fotografier, spesielt fotografier til bruk på Internett.

Komprimeringsmetoden til JPEG gjør det uegnet til lagring av tegninger med skarpe kanter eller linjer. For lagring av slike typer bilder brukes vanligvis bildeformatene PNG eller GIF, som lagrer bilder uten kvalitetstap.

Eksterne lenker 
 

Digital fotografi
Filformater
Datakompresjonsalgoritmer
Miljøjournalen

Miljøjournalen var et aktualitets- og fagtidsskrift om miljøspørsmål. Bladet ble utgitt av Norges Naturvernforbund i perioden 2005-2009, med 11-12 nummer i året. 

Miljøjournalen var medlem av Den Norske Fagpresses Forening. 

Redaktør 2005-2007 var Audun Garberg. Redaktør fra 2008 var Kristian Skjellum Aas. Andre ansatte redaksjonsmedlemmer i bladets utgivelsesperiode var Tor Bjarne Christensen, Martin Ødegaard, Elisabeth Kirkeng Andersen og Pernille Berg.

I 2009 ble Miljøjournalen slått sammen med Natur & miljø.

Miljøjournalen er etterfølgeren til Natur&Miljø Bulletin, som ble startet i 1989. Tidligere redaktører er Gunnar Bolstad, Ragnhild Sved, Jon Knut Berg og Ole Petter Pedersen.

Norske fagblader
Publikasjoner etablert i 2005
Publikasjoner nedlagt i 2009
Gassnova

Gassnova SF er et norsk statlig foretak som legger til rette for utvikling av teknologi og kompetanse som kan sikre kostnadseffektive og fremtidsrettede løsninger for fangst og lagring av CO2.

Statsforetak 
Gassnova ble opprettet av myndighetene for å fremme teknologiutvikling og kompetansebygging for fangst og lagring av CO2 (CCS), i tillegg til å være Regjeringens nærmeste rådgiver på dette feltet. Gassnova administrerer forsknings- og finansieringsordninger via CLIMIT-programmet og sørger for testing og demonstrering av CCS-teknologi på Teknologisenteret på Mongstad (TCM). Både CLIMIT og TCM er sentrale komponenter i arbeidet med å realisere Europas første industrielle prosjekt for karbonfangst og -lagring, kalt Langskip CCS.

Koordinerer Langskip CCS 
Gassnova har koordinert arbeidet med demonstrasjonsanlegg for karbonfangst og -lagring ved Fortum Oslo Varmes fjernvarmeanlegg på Klemetsrud i Oslo og ved Norcems sementfabrikk i Brevik. Langskip CCS skal vise at teknologien fungerer for store industrianlegg og vil sette en ny standard for fremtidens industriproduksjon. Gassnova har evaluert potensial for gevinstrealisering og har gitt anbefalinger til Regjeringen, som  21. september 2020 fremmet forslag om videre finansiering av Langskip. 14. desember 2020 fattet Stortinget beslutning om å støtte utbyggingen av Langskip i tråd med Regjeringens anbefaling.

Gassnova SF ble etablert 29. juni 2007 som en videreføring av forvaltningsorganet Gassnova og er lokalisert i Porsgrunn.

Administrerende direktør er Roy Vardheim.

Referanser

Eksterne lenker
 
 CCS Norway
 CLIMIT
 Teknologisenteret på Mongstad (TCM)

Norske statlige selskaper
Selskaper etablert i 2007
Jakob II av England

Jakob VII av Skottland og Jakob II av England (født 14. oktober 1633 i London, død 16. september 1701 i Saint-Germain-en-Laye i Frankrike) ble skotsk, engelsk og irsk konge den 6. februar 1685. I engelskspråklige land er han kjent som James istedenfor Jakob.

Han var den siste katolikk som var regjerende monark i disse landene.

Liv og virke

Bakgrunn
Jakob var sønn av Karl I av England og Henrietta Maria av Frankrike (datter til Henrik IV av Frankrike og Maria av Medici). Han tilhørte huset Stuart. Han ble katolikk i 1671, noe som førte til forsøk på å utelukke ham fra tronfølgen, og senere til opprør av hertugen av Monmouth og earl Argyll.

Medlemmer av Britannias politiske og religiøse elite ble økende motstander av ham for å være profransk og prokatolsk, og for hans ambisjoner for å bli en eneveldig monark. Da han fikk en katolsk arving, eksploderte motsetningene og den ledende adelen tilkalte protestantiske Vilhelm III av Oranien (hans svigersønn og nevø) til å landsette invasjonshær fra Nederlandene, noe han gjorde. Jakob flyktet fra England (og det ble således hevdet at han hadde abdisert) i den ærerike revolusjon i 1688. Det engelske parlamentet mente at Jakob abdiserte den 11. desember 1688 og parlamentet i Skottland erklærte at han hadde frafalt tronen den 11. april 1689.

Han ble erstattet av Vilhelm av Oranien som ny konge og som styrte sammen med sin hustru (Jakobs datter) Maria II. Således ble Vilhelm og Maria, begge protestanter, gjort til felles herskere i 1690. Jakob gjorde ett alvorlig forsøk på å gjenerobre tronene da han gikk i land i Irland i 1689, men etter nederlaget for Vilhelms hær i slaget ved Boyne sommeren 1690 reiste Jakob tilbake til Frankrike. Han levde resten av livet ved et hoff støttet av sin fetter og allierte, kong Ludvig XIV av Frankrike.

Jakob er best kjent for sin overbevisning om monarkiets guddommelige rett (enevelde) og sitt forsøk på å opprette religiøs frihet for engelske katolikker i strid med det engelske parlaments vilje og politikk. Parlamentet motsatte seg framveksten av enevelde som skjedde i andre europeiske land, foruten også å frata den engelske kirkes juridisk overhøyhet, og oppfattet sin opposisjon som en måte å bevare hva de anså som tradisjonelle engelske friheter. Denne politiske striden gjorde Jakobs fireårige styre til en kamp mellom det engelske parlamentet og kronen, noe som resulterte i at han ble avsatt, et avsnitt i Bill of Rights (loven om rettighetene) av 1689, og Act of Settlement i 1701 som fastsetter arvefølgen til den britiske tronen.

Referanser

Engelske monarker
Jakob 07
Jakob 02
Kongelige briter
Personer fra London
Hosebåndsordenen
Personer tilknyttet pelshandel i Nord-Amerika
Personer fra niårskrigen
Fødsler i 1633
Dødsfall i 1701
Erling Fagerheim

Erling Fagerheim (født 14. november 1907, død 11. november 1987) var en norsk offiser og prest, født i Stryn av foreldre gårdbruker Elias Monsen Hogrenning og hustru Johanne Torsdatter.

Fagerheim ble i 1929 uteksaminert fra Underoffisersskolen for kavaleriet. I 1938 tok han teologisk embedseksamen ved Det teologiske menighetsfakultet. Etter å ha arbeidet som lærer ble han i 1939 innkalt til det militære, og 1. april 1940 tilsatt som instruktør ved Befalsskolen for kavaleriet.

Under den tyske invasjonen ble Fagerheim tatt til fange. Etter at krigsfangene i Sør-Norge var frigitt, forsøkte han å ta seg til  Åndalsnes, men da han kom fram var byen på tyske hender. Han ble identifisert som tidligere krigsfange og truet med henrettelse av en tysk offiser, men klarte å unnslippe og ta seg hjem til Stryn.

I 1941 flyktet Fagerheim til Sverige, hvorfra han tok seg via Sovjetunionen, Irak, India, Sør-Afrika og Island til Storbritannia. Her ble han løytnant i Den norske brigaden i Skottland. I 1942 ble han ordinert til prest i Den norske sjømannskirken med kong Haakon og kronprins Olav til stede. Han var en av to teologer som av den norske eksilregjeringen fikk dispensasjon til å tjenestegjøre samtidig som stridende offiser og feltprest.

Fagerheim var 1943–44 nestkommanderende og feltprest ved Den norske garnisonen på Svalbard. I 1944 kom han til Finnmark som kaptein og feltprest i 2. Bergkompani. Etter krigen tjenestegjorde han som feltprest ved Distriktskommando Nord-Norge og Distriktskommando Vest-Norge, inntil han i perioden 1949–53 ble brigadeprest ved Tysklandsbrigaden og deretter brigadeprest ved Brigaden i Nord-Norge. Etter dette var han i en tid sokneprest i Hamarøy og endelig sokneprest i Sirdal 1961–77.

Erling Fagerheim er hedret med Haakon VIIs Frihetskors.

Referanser

Litteratur 
 Karthon Håland: Med krage og pistol, Luther Forlag, 1978

Norske offiserer
Norske lutherske prester
Militært sjelesorgspersonell
Medlemmer av Brigaden i Skottland
Haakon VIIs frihetskors
Personer fra Stryn kommune
Fødsler i 1907
Dødsfall i 1987
Friskole

Friskole, eller frittstående skole, er et norsk begrep som betegner private skoler med rett til statsstøtte. Skolene er godkjent etter friskoleloven, i motsetning til private skoler uten statsstøtte som er godkjent etter opplæringsloven § 2-12. De frittstående skolene mottar statsstøtte tilsvarende om lag 85 prosent av det som brukes på offentlige skoler, og kan ta inntil 15 prosent i skolepenger.

Begrepet friskole ble innført av den borgerlige samarbeidsregjeringen i 2003, men ble fjernet fra lovverket da privatskoleloven trådte i kraft 1. juli 2007. Begrepet friskole ble igjen innført da loven på nytt endret navn til friskoleloven fra 1. august 2015.

De fleste friskolene i Norge er livssynsskoler eller skoler med en alternativ pedagogisk retning. Blant livssynsskolene var det kun religiøse skoler som kunne bli godkjent, frem til Humanistskolen i 2013 fikk medhold av Likestillings- og diskrimineringsombudet i at denne praksisen var diskriminerende. Innenfor kategorien «alternativ pedagogisk retning» er det kun steinerskoler og montessoriskoler som har fått godkjenning. I august 2015 ble det åpnet for godkjenning av såkalte «profilskoler».

Det er Utdanningsdirektoratet som godkjenner og fører tilsyn med de frittstående skolene.

Se også
 Privatskole
 Friskoleloven
 Kristne Friskolers Forbund
 Norske fag- og friskolers landsforbund (NFFL)
 Godkjente Norske Utenlandsskolers Forbund (G.N.U.F)

Referanser

Eksterne lenker 
 Friskoleloven på Lovdata
 Informasjon om den nye friskoleloven – Utdannings- og forskningsdepartementet
 Norske Fag- og Friskolers Landsforbund (NFFL)
 FRI - Forum for friskoler

Skoler i Norge
 

sv:Friskola
Lincoln City FC

Lincoln City Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i League Two. Klubben ble stiftet i 1884, og ble valgt inn i The Football League i 1892. «The Imps», som er kallenavnet til Lincoln City, spiller hjemmekampene sine på Sincil Bank i Lincoln. Byen Lincoln ligger i den engelske regionen Øst-Midlands.

Meritter
 Beste ligaresultat: Nr. 5 i 2. divisjon i 1901/02.
 Vinner av 3. divisjon (nord): 1931/32, 1947/48 og 1951/52.
 Vinner av 4. divisjon: 1975/76.
 Vinner av Football Conference/National League 1987/88 og 2016/17.
 Beste resultat i FA-cupen: 5. runde i 1887, 1890 og 1902.
 Beste resultat i Ligacupen: 4. runde i 1968.

Klubbrekorder
 Flest klubbkamper: 469 kamper, Grant Brown.
 Flest ligakamper: 407 kamper, Grant Brown.
 Flest ligamål: 143 mål, Andy Graver.
 Yngste ligaspiller: 16 år og 172 dager, Shane Nicholson.

Referanser

Litteratur
 Rollin, Glenda & Rollin, Jack (2004): SKYSPORTS FOOTBALL YEARBOOK 2004-05. Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1311-9

Eksterne lenker
 
 Klubbside fra BBC 
 Uoffisielt nettsted om Lincoln City 
 Uoffisielt nettsted om Lincoln City 
 Uoffisielt nettsted om Lincoln City 
 Uoffisielt norsk nettsted om Lincoln City 

Fotballag i England
Fotballag etablert i 1884
Lincolnshire
Sport i England i 1884
Peterborough United FC

Peterborough United Football Club er en engelsk fotballklubb som spiller i Football League One. Klubben ble stiftet i 1934, og ble valgt inn i The Football League i 1960, da de erstattet Gateshead FC. «The Posh», som er kallenavnet til Peterborough United, spiller hjemmekampene sine på ABAX Stadium (tid. London Road) i Peterborough. Byen Peterborough ligger i den engelske regionen Øst-England.

Peterboroughs største spiller gjennom tidene er ifølge de fleste Terry Bly. Han skåret 52 mål i klubbens første sesong som Football League-klubb, da de vant Fourth Division.

Klubben har også en stolt tradisjon med å produsere suksessfulle unge spillere, enten gjennom ungdomsakademiet eller ved å satse på unge spillere fra andre klubber. Noen av dem som nylig har kommet fra ungdomakademiet er Simon Davies, Matthew Etherington og Adam Drury.

Meritter 
 Beste ligaresultat: Nr. 10 i gamle 2. divisjon (nivå 2) i 1992/93.
 Vinner av 4. divisjon: 1960/61 og 1973/74.
 Beste resultat i FA-cupen: 6. runde i 1965.
 Beste resultat i Ligacupen: Semifinale i 1966.

Klubbrekorder 
 Flest ligakamper: 482 kamper, Tommy Robson.
 Flest ligamål: 122 mål, Jim Hall.
 Flest ligamål i en sesong: 52 mål, Terry Bly i 1961/62.
 Yngste ligaspiller: 15 år og 262 dager, Matthew Etherington.

Spillerstall 
Oppdatert 29. september 2022.

Utlånte spillere

Kjente spillere med fortid i Peterborough United 
 David Seaman
 Aidy Boothroyd
 Jimmy Bullard
 Simon Davies
 Matthew Etherington
 Leon McKenzie
 David Pleat

Referanser

Kilder 
 Rollin, Glenda & Rollin, Jack (2004): SKYSPORTS FOOTBALL YEARBOOK 2004-05. Headline Book Publishing, London. ISBN 0-7553-1311-9

Eksterne lenker 
 
 Klubbside fra BBC 
 Norsk supporterforum

Fotballag i England
Fotballag etablert i 1934
Cambridgeshire
Sport i England i 1934
60 Minutes

60 Minutes er et amerikansk aktualitetsprogram som har gått på CBS siden 1968. Programmet er produsert av nyhetsorganisasjonen CBS News. Programmet ble skapt av producer Don Hewitt.

Basert på seertall regnes 60 Minutes som det mest suksessrike tv-programmet i USAs historie. Programmet var på top-10 lista 23 år på rad fra 1977-2000, og har fem ganger vært USAs mest sette TV-program (en rekord de deler med sitcomene The Cosby Show og All in the Family).

I Norge begynte TV 2 å sende programmet på midten av 1990-tallet, men mistet rettighetene i januar 2018. Per dags dato er det ingen i Norge som viser programmet på TV.

Korrespondenter og kommentatorer

Nåværende korespondenter og kommentatorer
 Steve Kroft (1989– )
 Lesley Stahl (1991– )
 Scott Pelley (2003– )
 Lara Logan (2005– )
 Katie Couric (2006- )
 Anderson Cooper (2006– ) (Innleid fra CNN)

Tidligere korrespondenter
 Andy Rooney (1978–2011) (Kommentator)
 Ed Bradley (1981–2006)
 Harry Reasoner (1968–1970, 1978–1991)
 Christiane Amanpour (1996–2005) (Innleid fra CNN)
 Dan Rather (1975–1981, 2005–2006)
 Diane Sawyer (1984–1989)
 Meredith Vieira (1989–1991)
 Mike Wallace (1968–2006, korrespondent emeritus 2006–2012)
Bob Simon (1996-2015)
 Morley Safer (1970–2016 )

Tidligere kommentatorer
 James J. Kilpatrick (Konservativ kommentator, 1971–1979)
 Shana Alexander (Liberal kommentator, 1975–1979)
 Nicholas Von Hoffman (Liberal kommentator, 1971–1974)
 Bill Clinton (Liberal kommentator, 2003)
 Bob Dole (Konservativ kommentator, 2003)
 Stanley Crouch (Kommentator, 1996)
 Molly Ivins (Liberal kommentator, 1996)
 P. J. O'Rourke (Konservativ kommentator, 1996)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Nyhets- og aktualitetsprogrammer på TV fra USA
TV-serier fra 1960-årene, fra USA
TV-serier fra 1970-årene, fra USA
TV-serier fra 1980-årene, fra USA
TV-serier fra 1990-årene, fra USA
TV-serier fra 2000-årene, fra USA
TV-serier fra 2010-årene, fra USA
TV-produksjoner på CBS