alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Danmarks Nationalbank

Danmarks Nationalbank er sentralbanken i Danmark. Den ble etablert i 1818, og dagens sentralbanksjef er Lars Rohde.

Historie
Sentralbanken ble etablert i 1818 som et resultat av at staten gikk konkurs i 1813 (Statsbankerotten). Hovedlovhjemmelen for dagens sentralbank er fra 1936, da den nye sentralbankloven ble vedtatt. 

Før sentralbanken ble etablert var det «Nationalbanken i Kjøbenhavn» som hadde retten til å utstede penger i Danmark. Denne banken fikk denne retten fordi man hadde erfart at det var for farlig å la staten selv ha lov til å trykke penger. Danske gullmønter ble sent til Norges Bank i 1939, og deretter med skip til USA.

Hovedoppgaver
Dagens Nationalbank har følgende hovedoppgaver:
 sikre stabil kronekurs
 sikre en sikker og effektiv produksjon og distribusejon av penger
 bidra til et sikkert og effektivt betalingssystem
 være regjeringens bank
 produsere relevant og pålitelig statistikk
 utvikle og formidle troverdige holdninger til økonomiske og finansielle spørsmål
 opprettholde egen finansiell styrke 

Siden Danmark er medlem av EU, er også sentralbanken medlem av ESSB – Det europeiske systemet av sentralbanker og Eurosamarbeidet. På denne måten har banken innflytelse på pengepolitikken og den økonomiske politikken både i Danmark og i EU.

Hovedmålsettingen i ESSB er å bevare prisstabilitet i EU-regionen. For tiden er dette inflasjonsmålet satt til 2 %.

Sentralbanksjef
Sentralbanksjef er per september 2013 Lars Rohde. Han overtok etter Nils Bernstein 1. februar 2013.

Se også
Liste over verdens sentralbanker

Referanser

Eksterne lenker
 

Sentralbanker
Danske myndigheter
Etableringer i 1818
1818 i Danmark
Bygninger tegnet av Arne Jacobsen
Aserbajdsjans nasjonalbank

Aserbajdsjans nasjonalbank (aserbajdsjansk: Azərbaycan Respublikasının Mərkəzi Bankı, eng: National Bank of Azerbaijan) er sentralbanken i Aserbajdsjan. Banken het fram til 2009 Azərbaycan Respublikası Milli Bankı (Azerbaijani National Bank).

Historie
Aserbajdsjan ble annektert av Russland ved to avtaler datert 1813 og 1820. I samme periode begynte kapitalismen å innta landet, og i 1861 etablerte Russlands nasjonalbank en filial i Baku. På slutten av 1800-tallet hadde Aserbajdsjan en av Kaukasus-regionens mest utviklede finansnæringer.

Etter revolusjonen i 1917, og et års tid under russisk styre, erklærte Aserbajdsjan seg uavhengig 28. mai 1918. Den russiske nasjonalbanken fortsatte sin drift, men ved en lov av 7. mars 1919 vedtok regjeringen å opprette Republikken Aserbajdsjans sentralbank. 30. september 1919 startet denne sentralbanken sin drift.

Ikke lenge etter dette ble Aserbajdsjan en del av Sovjetunionen. Landet fikk atter sin selvstendighet 18. oktober 1991, og som en del av landets nye grunnlov ble det vedtatt å etablere landets nye sentralbank; National Bank of Azerbaijan.

Målsettinger
Sentralbankens viktigste styringsmål er;
 stabil valuta (Manat)
 utarbeide landets penge- og kredittpolitikk overfor presidenten
 utstede penger
 utøve tilbakebetaling av den nasjonale gjelden til utlandet
 bidra til beregning av fremtidig betalingsbalanse overfor utlandet

Sentralbanksjef
Sentralbanksjef pr juni 2022 er Taleh Tahir Kazimov. Kazimov overtok denne stillingen 13. april 2022.

Se også
Liste over verdens sentralbanker

Referanser

Eksterne lenker
 

Sentralbanker
Aserbajdsjanske banker
Banker etablert i 1991
1990-årene i Aserbajdsjan
Byggverk i Baku
Bolivias sentralbank

Bolivias sentralbank (spansk: Banco Central de Bolivia – BCB) er sentralbanken i Bolivia.

BCB ble etablert 20. juli 1928, og startet sin virksomhet 1. juli 1929.

Oppgaver og målsettinger
Hovedoppgaven er å opprettholde kjøpekraften til landets valuta (Boliviano), for å bidra til økonomisk og sosial utvikling. 

For perioden 2008 – 2012 har banken definert følgende strategiske retningslinjer:
 forbedre effekten av penge- og valutapolitikken, ved å kontrollere inflasjonen, for å bidra til økonomisk og sosial utvikling
 gjennom økonomiske modeller, bidra til økonomisk og sosial utvikling
 være en tillitvekkende institusjon, for å tjene bolivianerne
 ha en organisasjonskultur i tråd med konstitusjonelle prinsipper og verdier
 ha en tilpasset og fleksibel organisasjon, som kan iverksette økonomiske, operasjonelle og IT-messige ordninger, samt ha en effektiv kommunikasjon

Sentralbanksjef 
Sentralbanksjef (Presidente) pr juni 2022 er Roger Edwin Rojas Ulo. Han overtok stillingen som sentralbanksjef etter Agustín Saavedra den 12. november 2020.

Se også
Liste over verdens sentralbanker

Referanser

Eksterne lenker
 Offisiell hjemmeside (spansk)

Sentralbanker
Bolivias økonomi
Etableringer i 1928
Resfjellet

Resfjellet er et fjell sørvest i Orkland kommune i Trøndelag. Dessuten strekker Rindal kommune seg et stykke opp på vestsiden av fjellet. Toppen har en høyde på  meter over havet, og er det høyeste punkt i Orkland. 

Resfjellet kan regnes som det nordøstligste i Trollheimen. I klarvær er det fra toppen utsikt til blant annet Trondheimsfjorden, Vassfjellet og [[Sylan].

Fotnoter

Referanser

Fjell i Orkland
Fjell over 1000 meter
Johan Fredrik Michelet

Johan Fredrik Michelet (født 21. november 1905 i Jaren ved Øymark i Østfold, død 4. mai 1984) var en norsk maler og  kunstskribent, kjent for sin abstrakte form for  impresjonisme.

Etter examen artium studerte han tekniske fag og jobbet som konstruksjonstegner i private foretak. Så gikk han i lære ved Statens kunst- og håndverksskole under Per Krohg og Carl von Hanno.  I 1936 og 1937 gikk han, som så mange andre norske malere, i lære hos André Lhote i Paris. Så fulgte tre år ved Statens kunstakademi under Jean Heiberg og Georg Jacobsen fra 1937 til 1940. Sin første Høstutstillingen var i 1938. Etter krigen vant han Houens legat og bevilget seg et halvårs opphold i Paris i 1947, hvorefter han begynte å ligne litt på Picasso.  I 1950 gikk han fra å være kunstanmelder i Morgenbladet til å gjøre det samme i Verdens Gang, den siste publisert i 1983, året før han døde.  Han avholdt sin siste utstilling i 1982.

Han var sønn av Johan Fredrik Michelet (1883–1965) og Frida Weidner (1887–) fra Ottersleben i tyske Preussen. Johan giftet seg i 1934 med Emma Fredy Thorne (1910–1972), datter av godseier Ivan Thorne som igjen var sønn av den styrtrike stortingsmannen Johan Thorne. Paret bodde i Ekely kunstnerkoloni og ble foreldre til forfatteren Jon Michelet (1944–2018).
Se Michelet for farsslekten

Utgivelser

Referanser 

Norske malere
Norske kulturjournalister
Journalister i VG
Personer fra Marker kommune
Ivan Iskrov

Ivan Iskrov (født 26. mars 1967 i Pirdop) er en bulgarsk økonom, som fra 2003 til 2015 var Bulgarias sentralbanksjef, som Balgarska Narodna Bankas øverste leder.

Han er gift med Ginka Iskrova og har ett barn.

Utdanning og yrkeskarriere 
Iskrov har sin utdanning (M.Sc.) innen finans og kreditt fra University of National and World Economy i Sofia, der han senere også har forelest. Etter dette har han tatt ytterligere utdanning innen fag knyttet til bankvirksomhet og overvåkning av bankvesenet, både i Bulgaria og USA. 

Før han ble sentralbanksjef har han bl.a. vært parlamentsmedlem; han ble valgt inn i Bulgarias 40. nasjonalforsamling, der han ble valgt til formann for Budsjett- og Finanskomiteen. Han er også medlem av Bulgarias European Integration Commission. Han har også tidligere bakgrunn fra banknæringen; han jobbet i sentralbankens avdeling for overvåkning av banknæringen fra 1993 til 1997, og i ledelsen i DSK Bank og Rosseximbank AD fra 1997 til 2001. 

I 2010 ble han tildelt den belgiske Leopoldsordenen. 

Bulgarias fjerde største bank, Corpbank (Corporate Commercial Bank), gikk konkurs i 2014, dette bidro til at Iskrov gikk av i 2015. Dimitar Radev overtok som Bulgarias sentralbanksjef i juli 2015.

Eksterne lenker 
 Profil hos Bulgarias sentralbank (arkivert)

Sentralbanksjefer
Bulgarske økonomer
Personer fra Sofia oblast
Fødsler i 1967
Gosen (Madla)

For bandet, se Gosen Gla'jazz

Gosen er et område på Madla. Det ligger over Møllebukten i Hafrsfjord, og grenser i sør til Sola. Gosen er et tettbygd område med flotte friarealer. Gosen skole ligger her og er kjent i Stavanger for Gosenrevyen.

Eksterne lenker
 Gosen skole
 Gosenrevyen

Bosetninger i Stavanger
Lee Falk

Leon Harrison Gross bedre kjent under navnet Lee Falk (født 28. april 1911 i St. Louis (Missouri), død 13. mars 1999 i New York) var en amerikansk forfatter og skribent. Innen populærlitteraturen er Gross mest kjent for sine to tegneserier Mandrake (Mandrake the Magician) og Fantomet (The Phantom). Han skrev og regisserte også teaterstykker, og arbeidet dermed med skuespillere som for eksempel Marlon Brando, Charlton Heston, Paul Newman, Chico Marx, og Ethel Waters, og medvirket dessuten i en serie romaner om Fantomet.

Leon, sønn av Elanore Aleina (et navn som han brukte i ulike former i seriene om Mandrake og Fantomet) og Benjamin Gross, vokste opp i St. Louis i Missouri. Hans far døde mens Leon var en baby, og moren giftet seg på nytt med Albert Falk Epstein som kom til å bli den Leon betraktet som sin far.

Leon ble kalt «Lee» allerede som barn, og han forandret etternavnet til farens mellomnavn, Falk, etter at han var ferdig med college.

Da han begynte sin karriere som tegneserieforfatter, sto det i hans offisielle biografi at han var en erfaren globetrotter som hadde studert Østens mystikk og lignende. Sannheten var at han fant på dette, for at det skulle virke som at han var den rette personen til å skrive om verdensomreisende helter som Mandrake og Fantomet. Faktisk var turen hans til New York for å prøve å få Mandrake utgitt, den lengste han noensinne hadde tatt.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
  Lee Falk fra Fantomet.no
  Lee Falk fra Fantomet.org
  Lee Falk: Father of the Phantom fra Deepwoods.org

Tegneserieskapere fra USA
Fantomet-forfattere
Personer fra St. Louis
Vinnere av Adamsonprisen
Shampoo & Balkan

Shampoo & Balkan (1995 til 1997) var en norsk jazzkvartett fra Kongsberg som tilhørte paraplyorganisasjonen Ung Musikk.

Bandet spilte bulgarsk folkemusikk og var sterkt påvirket av «Speed Balkan Boogie» -bandet Farmers Market. De spilte på jazzklubber i Kongsberg og Bø, og på Kongsberg Jazzfestival. De var også å høre på Buskerudtoppen på NRK buskerud, samt en opptreden på nitimen på radiokanalen P1.

Bandet bestod av Pål Brattås (trekkspill), Camilla Bjørndahl Sørensen (saxofoner, fløyter), Thomas Bjørndahl Sørensen (synthesizer) og Stian Schjelderup (trommer).

Norske folkemusikkgrupper
Kultur i Kongsberg
Finnås

Finnås er en tidligere selvstendig kommune i Hordaland fylke opprettet som Finnås formannskapsdistrikt i 1837. Finnås opphørte å eksistere 30. juni 1916. Fra 1. juli 1916 var kommunen delt i tre nye enheter: Moster, Bremnes og Bømlo kommuner. 1. januar 1963 ble igjen Moster, Bremnes og Bømlo slått sammen, nå til den nye Bømlo kommune. 

Idag er Finnås et område i midten av Bømlo, som nå er kommunens navn.

Tidligere kommuner i Hordaland
Bømlos geografi
Norske kommuner etablert i 1838
Kommuner opphørt i 1916
Eid i Møre og Romsdal

For andre betydninger, se Eid (andre betydninger).

Eid er en tidligere kommune i Møre og Romsdal fylke, opprettet da Eid og Voll kommune ble delt 1. januar 1874.

Herredsstyret (kommunestyret) i Eid og Voll vedtok 11. desember 1865 enstemmig at kommunen skulle deles, slik at de to delene skulle bli egne herreder (kommuner). Men delingen ble endelig fastsatt først ved kongelig resolusjon 11. januar 1873, slik at Eid og Voll ble egne kommuner 1. januar 1874. Ved delingen hadde Eid 1 048 innbyggere og et areal på 36 km².

1. januar 1964 ble Eid, Grytten, Hen og Voll kommuner samt det meste av Veøy slått sammen til den nye Rauma kommune. Eid hadde ved sammenslåingen 381 innbyggere.

Kilder
Dag Juvkam: Historisk oversikt over endringer i kommune- og fylkesinndelingen. Statistisk sentralbyrå 1999. ISBN 82-537-4684-9
Administrasjonshistorisk oversyn for Rauma kommune (besøkt 23. juni 2012)

Tidligere kommuner i Møre og Romsdal
Raumas geografi
Norske kommuner etablert i 1874
Kommuner opphørt i 1964
Eid i Hordaland

For andre betydninger, se eid (andre betydninger).

Eid er en tidligere kommune i Hordaland fylke, opprettet som Eid formannskapsdistrikt i 1837. I 1855 ble Eid som da hadde 1 207 innbyggere slått sammen med Fjelberg kommune. Den nye enheten fikk navnet Fjelberg.

Tidligere kommuner i Hordaland
Kvinnherads historie
Norske kommuner etablert i 1838
Kommuner opphørt i 1855
Leavenworth (Kansas)

Leavenworth er en by i Leavenworth County i den amerikanske delstaten Kansas. Den ble grunnlagt i 1854 som den første byen i delstaten. Navnet stammer fra Fort Leavenworth, en garnison opprettet i 1827 av oberst Henry Leavenworth. I 2010 hadde byen et innbyggertall på 35 251.

Leavenworths viktigste industri er fengsler. I byen ligger et stort føderalt fengsel, USP Leavenworth, samt en rekke mindre fengsler, inkludert forsvarets hovedfengsel, U.S. Disciplinary Barracks.

Bilder

Eksterne lenker 
 

Byer ved Missouri
Byer i Leavenworth County
Byer i Kansas
Klokkespill

Klokkespill er musikkinstrument i slagverkfamilien

Carillon 
Konsertklokkespill eller carillon er verdens største og tyngste instrument (med unntak av noen ekstraordinære orgler som er så store at klokkespill inngår). Stemte klokker i serier på to eller flere oktaver er fasthengende og slås på med innvendige kolver (unntaksvis utvendige hammere).  Carillon har per definisjon minst 23 klokker og finnes i tårn, slott, universitet, bibliotek, selvstendige parker, minnelunder og bysentre, hovedsakelig i Belgia, Nederland og Nord-Frankrike, samt USA og Canada. Klokkespill som det i Oslo rådhus må ikke forveksles med kirkeklokker.

Bianzhong 

De tidligste klokkespill er funnet i Kina, og klokkespill på opptil seks oktaver er funnet som er mellom 2000 og 3500 år gamle. Klokkespill inngår i Korea, Vietnam og Japans hoffmusikk. Klokkene er avlange og hver klokke kan avgi to ulike toner avhengig av hvor en slår på dem.

Orkesterklokkespill 
Et orkesterklokkespill består av en skala av metallstaver rangert fra stor til liten i lengde, som blir slått på av filt- eller gummikøller. Det diatoniske klokkespill er et utdrag av pianoets register oftest fra tonen C1 piano.

Vekselringende klokker 
Vekselringende klokker  På de britiske øyer har kirkene klokkespill på fire til inntil 12 svingende klokker (vanligvis 6-8) som ringes manuelt. De henges opp-ned og spilles i rekkefølge med variasjoner til alle tonekombinasjoner (permutasjoner) er avspilt uten gjentagelse. Med åtte klokker der en holder takten vil en full peal (syv vekselringende klokker mens den største, bardunen, holder takten) gi 5040 kombinasjoner.  Avspilling tar rundt 4 timer å spille og det avholdes årlige konkurranser i å gjennomføre disse (full peal eller quarter-peal). England har over 5000 vekselringende tårn, mens det finnes kun to slike tårn tilsammen på kontinentet (resten av Europa).

Håndklokkespill 
Håndklokker er kromatiske sett med stemte håndklokker som spilles av flere, også hovedsakelig på de britiske øyer. Håndklokkesett ble opprinnelig laget for å øve på vekselringing (metode), men fremfører klokkespillsmelodier og egne konserter.

Semantron 

Greske klostre og kirker i nærliggende områder (Romania, Bulgaria) slår ikke på metallklokker men på bjelker av tre eller metall kalt semantron eller toaca. Disse var mer alminnelige i slaviske kirker til det 15.århundre.

Zvon 
I Russland og russisk-ortodokse kirker ringes klokkespill med ikke-svingende klokker for hånd med klokkerep i musikalske mønstre som kalles Zvon eller dzwon.

Klokkespill i Norge 
Flere større norske kirker har siden 1922 fått montert konsertklokkespill i tillegg til tradisjonelle kirkeklokker. Det er nå 14 carillon og tre sett håndklokkespill i Norge (Marcusklokkene, Steinerskolen, Rueslåtten concerto). Klokkespillutdanningen foregår ved den skandinaviske klokkenistskolen i Løgumklokster.

Se også
Carillon
Håndklokker
Xylofon
Marimba
Semantron
Vibrafon
Rørklokker
Skandinaviske klokkenistskole
Zvon

Eksterne lenker 
 

Slagverkinstrumenter
Slagidiofoner

cs:Zvonkohra
Forsvarsdepartement

Et forsvarsdepartement eller forsvarsministerium er et departement med ansvar for et lands forsvar.

Se også
Forsvarsdepartementet (Norge)
Forsvarsdepartementet (Russland)
Forsvarsdepartementet (Storbritannia)
Forsvarsdepartementet (Sverige)
Forsvarsdepartementet (Tyskland)
Forsvarsdepartementet (USA)
Forsvarsdepartementet (Israel)

Militærvesen
Oslo Journalistklubb

Oslo Journalistklubb (OJ) ble stiftet i 1894 under navnet Kristiania Journalistklub.

OJ er i dag et lokallag av Norsk Journalistlag (NJ) og var med på å etablere NJ sammen med åtte andre lokale journalistklubber i 1946. OJ er NJs eldste og største lokallag med vel 3600 medlemmer.

Lokallagets formål er å «ivareta medlemmenes økonomiske, sosiale, faglige og ideelle interesser». OJ arrangerer flere ganger i året debatter og møter i Oslo for medlemmer og andre interesserte.

OJ har et eget sekretariat, samlokalisert med NJ i Oslo.

Ledere

 Torvald Bernhoft (1894 - 1895)
 O. Christofersen (1895 - 1899)
 A. Krefting Hansen, etter hans død Gudbr. Mellbye (1899 - 1900)
 Hans Brekke (1900 - 1902)
 Per Wendelbo (1902 - 1905)
 O. Christofersen (1905 - 1906) 
 T. Tellander (1906 - 1907)
 P. Wilh. Schmidt (1907 - 1908)
 J. Aars Johanssen (1908 - 1909)
 Thom. Vetlesen (1909 - 1910)
 Per Wendelbo (1910 - 1911)
 Ove Mossin (1911 - 1913)
 Per Wendelbo (1913 - 1914)
 Jens B. Fraas (1914 - 1915)
 Per Wendelbo (1915 - 1916)
 Th. Pryser (1916 - 1918)
 Sigvard Andreas Friid (1918 - 1919)
 Toralv Øksnevad, i hans fravær Eivind Thon (1919 - 1920)
 Chr. S. Brochmann (1920 - 1921)
 Vilhelm Tvedt (1921 - 1923)
 Harald Torp (1923 - 1924)
 Sigurd Konstad (1924 - 1925)
 Axel Skagen (1926 - 1928)
 Hans P. Lødrup (1928 - 1931)
 Olaf Wilhelm Erichsen (1931 - 1934)
 Peder Chr. Andersen (1934 - ?)
 ...
Martin Riber Sparre (2010 - 2013)
Rolf Johansen (2013-2015)
Baard Zakariassen (2015-)

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 Oslo Journalistklubb

Journalistikk i Norge
Norske medieorganisasjoner
Organisasjoner etablert i 1894
Veli Saarinen

Veli Saarinen (født 16. september 1902, død 12. oktober 1969) var en finsk langrennsløper. Han var med på å dominere internasjonal langrennssport på 1920- og 30-tallet.

Meritter

OL 
 St. Moritz 1928: 4.-plass på 18 km
 Lake Placid 1932: Gull på 50 km, bronse på 18 km

VM 
 Lahtis 1926: Bronse på 50 km
 Zakopane 1929: Gull på 18 km, sølv på 50 km
 Oslo 1930: 5.-plass på 18 km, 6.-plass på 50 km
 Innsbruck 1933: 4.-plass på 18 km, gull på 50 km
 Sollofteå 1934: sølv på 18 km, gull på 4 x 10 km stafett

Referanser

Eksterne lenker 
 

Finske langrennsløpere
Olympiske mestere for Finland
Verdensmestere i langrenn
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1928
Langrennsløpere under Vinter-OL 1928
Medaljevinnere under Vinter-OL 1932
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1932
Langrennsløpere under Vinter-OL 1932
Personer fra Vederlax
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Narvesenprisen

Narvesenprisen var en norsk pris for journalistikk, etablert av kioskselskapet Narvesen. Den var lenge ansett som den høysthengende journalistikkprisen i Norge.

Etter en debatt om habiliteten knyttet til en pris med et kommersielt selskap som   «fadder», valgte presseorganisasjonene å etablere en ny pris, «Den store journalistprisen», som har blitt delt ut hvert år siden 1991. Den store journalistprisen overtok også etter Hirschfeldprisen.

Prismottakerne fra 1954 til siste året den ble utgitt 1990 er:
 
 1990: Hans-Wilhelm Steinfeld, NRK.
 1989: Tor-Erik Røberg-Larsen og Per Ellingsen, Arbeiderbladet.
 1988: Dagmar Loe, NRK.
 1987: Per A. Christiansen, Aftenposten.
 1986: Veslemøy Kjendsli, NRK-P2.
 1985: Kjell Øvre Helland, Bergens Tidende.
 1984: Knut Fjeld, Elverum.
 1983: Kjell Gjerseth, frilans (Klassekampen).
 1982: Redaksjonen i Vårt Land.
 1981: Erling Borgen, NRK, og John O. Egeland, Dagbladet.
 1980: Arne Skouen, Dagbladet.
 1979: Rolf M. Aagaard, Aftenposten.
 1978: Hans Melien, Adresseavisen.
 1977: Terje Gammelsrud, Hverdag (Sinnets Helse). 
 1976: Berit Eriksen, frilans, Oslo.
 1975: Rolf W. Thanem og Geir Tønset, Adresseavisen.
 1974: Gerd Benneche, Dagbladet.
 1973: Ellen Auensen, Morgenbladet, og Gunnar Filseth, Aftenposten.
 1972: Redaksjonen i Fædrelandsvennen.
 1971: Asbjørn Larsen, NRK, og Lars Sigurd Sunnanå, Aftenposten.
 1970: Sverre Mitsem, Tønsbergs Blad.
 1969: Kai Otto Hansen, Bergens Arbeiderblad.
 1968: Arve Solstad, Dagbladet, og Per Egil Hegge, Aftenposten.
 1967: Richard Herrmann, NRK-London.
 1966: Arne H. Halvorsen, Stavanger Aftenblad.
 1965: Erik Bye, NRK.
 1964: Einar Eriksen, Bergens Tidende.
 1963: Arne Hestenes, Dagbladet.
 1962: Gidske Anderson, Arbeiderbladet, og Odd Hagen, Oppland Arbeiderblad.
 1961: Jacob R. Kuhnle, Morgenavisen.
 1960: P. Chr. Andersen og Henning Sinding-Larsen, Aftenposten.
 1959: Terje Baalsrud, NH&ST.
 1958: Henry Imsland, Stavanger Aftenblad.
 1957: Jorunn Johnsen, Aftenposten.
 1956: Asbjørn Barlaup, VG.
 1955: Gösta Hammarlund, Dagbladet.
 1954: Anders Buraas, Arbeiderbladet.

Norske mediepriser
Journalistpriser
Utmerkelser etablert i 1954
Opphør i 1990
Den store journalistprisen

Den store journalistprisen er en av de fremste av utmerkelsene for god norsk journalistikk. Den er utdelt siden 1991.

Prisen erstattet i realiteten Narvesenprisen og Hirschfeldtprisen som begge ble utdelt fram til 1990.

Prisen koordineres og deles ut av Norsk Presseforbund, og tildeles en medarbeider eller en gruppe medarbeidere som i løpet av det siste året har gjort en særlig prisverdig innsats på journalistikkens område.

Hensikten med prisen er å oppmuntre til og hedre kvalitet i journalistikken. Prisen kan tildeles medarbeidere både i trykt presse, nettpublikasjoner, radio og fjernsyn.

Den store journalistprisen finansieres gjennom et samarbeid mellom Norsk Journalistlag, Norsk Redaktørforening, Mediebedriftenes Landsforening, Den Norske Fagpresses Forening, NRK og TV 2.

Prismottakerne (siden 1991)
 2021 VGs koronaredaksjon for at «journalistikken har bidratt til smittevern og folkehelse, på en måte man sjelden har sett»

 2020: Journalistene Siri Gedde-Dahl, Bernt Jakob Oksnes, John Rasmussen og Torgeir Krokfjord for "Glidens pris".

 2019:  Maria Mikkelsen, Mona Grivi Norman og Frank V. Haugsbø i VG for «Tolga-saken» hvor tre personer ble innrapportert som psykisk utviklingshemmede av Tolga kommune og fikk vergemål mot sin vilje.
 2018: Tegneren Finn Graff og Per Egil Hegge
 2017: Thomas Ergo, Hans Petter Aass og Rune Vandvik fra Stavanger Aftenblad for reportasjen om «Glassjenta», om norsk barnevern.
 2016: Delt mellom Vegard Venli, Kommunal Rapport, for sin innsats for å få aksjonærregisteret offentlig tilgjengelig og Anders Fjellberg og Tomm W. Christiansen, Dagbladet, for «Våtdraktmysteriet»
 2015: Maria Mikkelsen og Synnøve Åsebø, VG, for Odin-saken
 2014: Kristin Solberg og Anders Sømme Hammer, frilansjournalister, for arbeid i konflikt- og krigsområder
 2013: Kjetil B. Alstadheim, Dagens Næringsliv
 2012: Trude Lorentzen, Eivind Sæther og Adrian Øhrn Johansen, Dagbladet for 22. juli-dokumentaren «Tomrommene».
 2011: Odd Isungset for arbeidet med Nygaard-saken.
 2010: Bernt Jakob Oksnes, Dagbladet.
 2009: Per Christian Magnus, Robert Reinlund og Anne Marie Groth, TV 2, for dokumentarfilmen Sultbløffen.
 2008: Helle Aarnes, Bergens Tidende, for artikkelserie om tyskerjenter.
 2007: Debattredaktør Knut Olav Åmås, Aftenposten. 
 2006: Redaksjonen i Typisk norsk (NRK).
 2005: Magasinredaksjonen i Dagens Næringsliv og Roar Christiansen, Bergens Tidende.
 2004: Harald Henden, VG.
 2003: Åsne Seierstad, frilans.
 2002: Ikke utdelt.
 2001: Harald Stanghelle, Dagbladet.
 2000: Inge Sellevåg, Bergens Tidende.
 1999: Steinar Hansson, Dagsavisen.
 1998: Anne Grosvold, NRK.
 1997: Finansredaksjonen i Dagens Næringsliv.
 1996: Redaksjonen i VG.
 1995: Tomm Kristiansen, NRK.
 1994: Fritz Breivik, Nordlands Framtid.
 1993: Sissel Benneche Osvold, Dagbladet.
 1992: Arne O. Holm, Dagbladet.

Referanser

Eksterne lenker
 Priser i regi av Norsk Presseforbund; presse.no

Norske mediepriser
Utmerkelser etablert i 1991