alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Forbokstavord

Forbokstavord eller initialord er ord som er satt sammen av initialer. Eksempler på forbokstavord er NRK (fra Norsk rikskringkasting), DNT (Den Norske Turistforening), USA (fra engelsk United States of America) og NATO (fra engelsk North Atlantic Treaty Organisation).

Et forbokstavord som kan uttales som et eget ord kalles et akronym. Eksempler på akronymer er NATO, NASA (fra engelsk National Aeronautics and Space Administration). Noen akronymer går etterhvert inn i språket som vanlige ord gjennom en assimileringsprosess, og settes da ikke lenger i versaler. Et eksempel er laser (fra engelsk Light amplification by stimulated emission of radiation).

I typografi settes forbokstavord normalt i kapiteler.

Eksterne lenker 
 Språkrådet: Forbokstavord

Typografi
Lingvistikk

da:Initialord
en:Initialism
it:Abbreviazione scribale
et:Initsiaalsõna
Manx (keltisk språk)

Manx (Gaelg, Gaelg Vanninagh, Gailck) er et keltisk språk som tales på Man. Språket stammer fra en eldre form for irsk, spesielt de irske dialektene fra østre Ulster i Irland og de skotsk-gæliske dialektene fra Galloway i Skottland. 

Språkets opprinnelse dateres til det 5. århundre. Den siste som hadde det som morsmål, Ned Maddrell, døde i 1974. Etter dette har manx fått nytt liv, først blant akademikere og etter hvert også i befolkningen på Man. Mange har lært det som annetspråk, og i 2005 fantes det barn som oppdras med manx som hovedspråk. 

Grunnleggende opplæring i språket tilbys av myndighetene på Man, og mange skoler tilbyr kurs for viderekomne og for tilreisende. Det er også gjort en satsing på bruk av språket i sammenhenger hvor barn er samlet.

Språket har offisiell status på Man. Det brukes på tinget, der man blant annet leser opp alle nye lover både på manx og engelsk. Det er også anerkjent som et regionalt språk av det britiske-irske rådet.

Ortografi

Mansk ortografi representerer ikke goidelsk etymologi, slik irsk eller skotsk-gælisk gjør. Skriftspråket blir ofte beskrevet som en engelsktalendes forsøk på å skrive ned et keltisk språk; mens det for en engelsktalende person er umulig å uttale irsk eller skotsk-gælisk korrekt ut fra skriftbildet uten å først tilegne seg kunnskaper om uttalen, vil det være mulig for samme person å gjøre seg forstått ved å lese opp manx.

Årsaken til denne forskjellen er at manx ikke har vært et skriftlig språk, mens irsk og skotsk-gælisk har hatt en rik litteratur gjennom middelalderen og senere. Normeringen av et skriftspråk kom derfor sent, og man valgte bevisst å bruke en engelsk ortografi som mal. Som eksempel kan man bruke Isle of Man:

Irsk: Oileán Mhanainn
Skotsk-gælisk: Eilean Mhanainn
Manx: Ellan Vannin

Det er ikke store forskjeller i uttale på de tre språkene. I de to første er det flere vokalkombinasjoner som ser ut til å være diftonger, men som er monoftonger der de ekstra vokalene modifiserer uttalen gjennom avrunding eller tilspissing. Kombinasjonen mh er en genitivskonstruksjon, der h tilføyes til m; kombinasjonen uttales som v. En som ikke kjenner irsk eller skotsk-gælisk, vil dermed ha store problemer med å treffe riktig på de to første, mens hen vil klare den siste med tilnærmet riktig uttale.

Referanser 

Keltiske språk
Mansk kultur
Språk i Storbritannia
Cochinkina

Cochinchina (vietnamesisk: Nam Kỳ; khmer: កម្ពុជាក្រោម Kampuchea Krom; fransk: Cochinchine; engelsk: Cochin China) er en historisk region som utgjør den sørlige tredjedelen av Vietnam hvor den fremst byen er Ho Chi Minh-byen (khmer: Prey Nokor, tidligere kalt for Saigon). Blant vietnameserne kalles det som må menes med Cochinkina for Nam Bộ, som betyr «det sørlige grenseland».

Dette området var en fransk koloni fra 1862 og til 1954. Den senere staten Sør-Vietnam ble opprettet i 1954 ved å kombinere Cochinchina med sørlige Annam (et fransk protektorat). På vietnamesisk ble denne regionen kalt Nam Bộ. Historisk var det kalt Gia Định (1779–1832), Nam Kỳ (1834–1945), Nam Bộ (1945–1948), Nam phần (1948–1956), Nam Việt (1956–1975), og senere Miền Nam. På fransk ble det kalt for la colonie de Cochinchine.

Etymologi 
Cochinkina (Cochin-china) er det gamle navnet for regionen og den franske kolonien i sørlige Vietnam. Dets opphav er fransk, avledet fra Ko-chen, en portugisisk korrupsjon av ukjent betydning. Tillegget «China» ble lagt til for å skille navnet fra byen og havnen Kochi (stavet Cochin på engelsk) i sørvestlige India. Sistnevnte er tamil, kanskje avledet fra koncham, «liten», en referanse til elven der.

Historie  
På et enda tidligere tidspunkt dekket betegnelsen et geografisk område som i tillegg omfattet deler av dagens Kambodsja. Enda tidligere var det betegnelse for det sentrale og nordlige Vietnam.

Det første navnet man kjenner for Vietnam er Jiaozhi (交趾; pinyin: Jiāozhǐ, Vietnamesisk: Giao Chỉ). Det var det navnet dets kinesiske herskere brukte. Det er et navn med røtter i legendenes verden: Jiaozhi, eller Giao Chi, skulle ha vært et rike sør for «de fem fjellkjedene» på Sanhuangwuditiden.

I 111 f.Kr. ble Jaozhikommandanturet opprettet av det hankinesiske Wudi-regimet. Kineserne opprettet samtidig også to andre kommandanturer i det vietnamesiske området: Jiuzhen og Ri'nan. I 939 utropte Ngô Quyền seg til konge over Cochinriket og med det begynte Ngo-dynastiet.

Det var portugiserne som i 1530-årene skapte betegnelsen Cochinkina, om med det mente de sannsynligvis i grunnen hele Vietnam, som den gang var det som i dag er nord- og midt-Vietnam. Ordet var avledet nettopp av det kinesiske Jiaozhi, som portugiserne gjengav som Caochi eller Cochin. Men ettersom det i det portugisiske veldet allerede fantes en annen portugisisk koloni ved navn Cochin (en havneby sør i India), ble Kina tilføyd for å unngå forveksling.

Under franskmennenes kolonivelde ble navnet Cochinchine med Saigon (Ho Chi Minh-byen) som hovedstad. De to andre delene av Vietnam kalte franskmennene Annam og Tonkin.

Referanser

Litteratur 
 Gosselin, C. (1904): L'Empire d'Annam, Paris
 Sombsthay, E. (1898): Cours de législation et d' administration annamites, Paris

Vietnam
Tidligere land i Asia
Stater og territorier etablert i 1862
Stater og territorier etablert i 1864
MI5

MI5, offisielt The Security Service, er Storbritannias sikkerhetstjeneste. Betegnelsen MI5 er en forkortelse av Military Intelligence section 5 (Militær etterretning, avdeling 5).

Tjenesten har som oppgave å beskytte det britiske demokratiet og Storbritannias økonomiske interesser, og å bekjempe alvorlig kriminalitet. MI5 beskjeftiger seg for det meste med innenrikssikkerhet, mens Secret Intelligence Service (MI6) tar hånd om utenlandsetterretning. MI5 ansvar for den indre sikkerheten gjorde at den under andre verdenskrig og den kalde krigen ble kjent for jakten på KGB-agenter og senere IRA. Nå har den mest fokus på bekjempelse av internasjonal terrorisme.

MI5 er underlagt den britiske innenriksministeren (Home Office), har rundt 3 800 ansatte og ledes fra 2020 av Ken McCallum.

Ledere (Directors General) 
 1909–1940: Vernon Kell (f. 1873–d. 1942)
 1940–1941: Oswald Allen Harker (f. 1886–d. 1968)
 1941–1946: David Petrie (f. 1879–d. 1961)
 1946–1953: Percy Sillitoe (f. 1888–d. 1962)
 1953–1956: Dick White (f. 1906–d. 1993)
 1956–1965: Roger Hollis (f. 1905–d. 1973)
 1965–1972: Martin Furnival Jones (f. 1912–d. 1997)
 1972–1979: Michael Hanley (f. 1918–d. 2001)
 1979–1981: Howard Smith (f. 1919–d. 1996)
 1981–1985: John Jones (f. 1923–d. 1998)
 1985–1988: Antony Duff (f. 1920–d. 2000)
 1988–1992: Patrick Walker (f. 1932)
 1992–1996: Stella Rimington (f. 1935)
 1996–2002: Stephen Lander (f. 1947)
 2002–2007: Eliza Manningham-Buller (f. 1948)
 2007–2013: Jonathan Evans (f. 1958)
 2013– 2020 Andrew Parker (f. 1962)
2020–          Ken McCallum

Referanser

Eksterne lenker
 

Statlige sikkerhetstjenester
Britisk etterretning
Etterretningsorganisasjoner
Etableringer i 1909
Louis Braille

For brailleskriften, også kalt blindeskrift, se Punktskrift

Louis Braille (utt. ; fransk punktskrift: ⠨⠇⠕⠥⠊⠎⠀⠨⠃⠗⠁⠊⠇⠇⠑; norsk punktskrift: ⠠⠇⠕⠥⠊⠎⠀⠠⠃⠗⠁⠊⠇⠇⠑; født 4. januar 1809 i Coupvray nær Paris i Frankrike, død 6. januar 1852) er kjent som oppfinneren av punktskriften, på mange språk også kalt braille. 

Som treåring skadet Braille sitt venstre øye. Hans far var salmaker og lille Louis ville leke med verktøyet. Mens han lekte bommet han på lærbiten han "arbeidet" med og en syl traff ham i øyet. Det oppstod en infeksjon som også spredte seg til hans høyre øye, noe som førte til at han ble blind. Da han skulle begynne på skolen satt han bakerst i klasserommet og hørte og til tross for sitt handikap ble han best i klassen, men han måtte forlate klassen siden han ikke kunne lese eller skrive. Som tiåring fikk han innvilget et stipend slik at han kunne begynne ved Institution Royale des Jeunes Aveugles (Den kongelige skole for blinde barn) hvor barna lærte praktiske håndverk (skomaker). Senere ble han lærer på skolen. På skolen lærte de blinde å lese taktile (opphøyde) gjengivelser av visuelle bokstaver. Denne formen for blindeskrift hadde en del ulemper, blant annet at brukeren ikke selv kunne produsere egne taktile tekster, og dermed ikke lese det de selv hadde skrevet eller kommunisere med andre blindeskriftlesere uten hjelp fra seende translatører/avskrivere.  

Da han var 15 år fant Braille opp et «punktsystem» inspirert av systemet til kaptein Charles Barbier de La Serre, som besøkte skolen; han hadde med seg et system som soldater på den tiden brukte for å kunne kommunisere i mørket. Serres system var basert på 12 punkter, mens Brailles system var bygd opp ved hjelp av bare 6 punkter. Senere utvidet Braille systemet til å inkluderte matematiske og musikalske tegn.

Braille døde av tuberkulose i 1852. Han er gravlagt i Panthéon, Paris.

Referanser

Litteratur 
 Lise Männikö, Skriften i mørket, Omnipax 2009
 Mats Køber og Kari Rudjord (red), Bare røre, ikke se. Om Louis Braille, språk og skrift, Akademisk publisering 2009

Se også 
 Liste over personer som er begravd i Panthéon i Paris

Franske oppfinnere
Personer fra departementet Seine-et-Marne
Fødsler i 1809
Dødsfall i 1852
Government Communications Headquarters

Government Communications Headquarters (norsk: Statens kommunikasjonshovedkvarter; forkortet GCHQ) er Storbritannias etat for signaletterretning. Etaten er underlagt den britiske utenriksministeren.

GCHQ ble opprettet i 1946 som etterfølgeren til Government Code and Cypher School (Statens kode- og chifferskole), som hadde vært statens kryptografiske organisasjon siden 1919. Dens hovedkvarter er The Doughnut i Cheltenham.

Se også
 National Cyber Force
Echelon
Bletchley Park
 HMGCC

Referanser

Eksterne lenker 
 

Britiske myndigheter
Britisk etterretning
Signaletterretning
Etterretningsorganisasjoner
Etableringer i 1946
Amylnitritt

Amylnitritt, C5H11NO2, eller isoamylnitritt, er en klar gul flyktig væske med en lukt som minner om råtne epler. Stoffet er en ester (nitrittester) av isoamylalkohol og salpetersyrling (pentanol).

Amylnitritt ble oppdaget i 1857, og ble første gang beskrevet som et gunstig legemiddel mot hjertekrampe av Thomas Lauder Brunton i 1867 pga. sin evne til å utvide blodårer og slappe av glatt muskulatur. I dag blir det sjelden foreskrevet pasienter, da bedre medikamenter har kommet på markedet.

Stoffet er imidlertid populært som et rusmiddel, spesielt blant homofile menn, og blir referert til som poppers.

Se også 
Psykoaktivt stoff

 

Legemidler
Narkotika
Nitritter
Estere
Indokina

''For den franske filmen fra 1992, se Indokina (film)

Indokina (tidligere også kalt Bakindia) er en geografisk region i Sørøst-Asia, som har fått sitt navn etter den tidligere franske kolonien Fransk Indokina.

Området omhandler en liten del av Sør-Kina, Kambodsja, Laos, Vietnam, Myanmar, Thailand og den delen av Malaysia som tilhører det asiatiske fastlandet (Malayahalvøya). Begrepet er spesielt praktisk i forbindelse med fauna- og artsbeskrivelser, selv om det også brukes i mange andre sammenhenger.

Se også 
 Fransk Indokina
 Sørøstasia
 Asia

Referanser 

Asias geografi
Subregioner
Måbødal-ulykken

Måbødal-ulykken var en bussulykke som skjedde 15. august 1988 ved utløpet av Måbøtunnelen på riksvei 7 i Måbødalen i Eidfjord. En buss med skolebarn og foreldre fra Kista i Sverige var på skoletur underveis til Bergen for å ta båt til Shetland. Ulykken skyldtes bremsesvikt.  Bremsene var slitt, de virket på bare to av fire hjul, og nedbremsningen fra Hardangervidda hadde ført til varmgang slik at bremsevirkningen var helt vekk i tunnelen. Under forsøk på å gire ned, koblet giret i kardangen ikke inn, og drivverket på bussen gikk i fri. Dermed virket ikke hjelpebremsen, og sjåføren fikk ikke girt ned og redusert farten i bakken som har 8 prosent stigning. Sjåføren valgte selv å legge bussen i tunnelveggen, siden farten økte og en ville vært sjanseløs i hårnålssvingene lengre nede. I et valg mellom to onder valgte sjåføren å begrense ulykken i tunnelmunningen i Måbøtunnelen. Bussen kjørte inn i den betongkledde veggen på høyre side ved tunnelutløpet. Hastigheten ble anslått til å være mellom 64 og 100 km/t da ulykken skjedde. Totalt omkom 16 mennesker, hvorav 12 barn i 11–12-årsalderen og fire voksne (foreldre og bussjåføren). 18 mennesker ble skadet.

Se også
 Norske katastrofer og store ulykker

Referanser

Eksterne lenker
 Snorre Sklet, NTNU/SINTEF: Storulykker i Norge de siste 20 årene
 Socialstyrelsen: Brandkatastrofen i Göteborg (svensk, se Bussolyckan i Måbødalstunneln, s. 110)
 Bergens Tidende: Måbødal-ulykken 20 år etter (15. august 2008)

Hendelser i 1988
Trafikkulykker i Norge
Transport i Vestland
Eidfjords historie
Hordalands samferdselshistorie
Serhij Bubka

Serhij Nazarovytsj Bubka (ukrainsk Сергій Назарович Бубка; født 4. desember 1963 i Vorosjilovgrad i Sovjetunionen, i dag Luhansk i Ukraina) er en ukrainsk tidligere friidrettsutøver. Han var førstemann i verden som hoppet over 6 meter i stavsprang. Han satte den inntil 2020 gjeldende verdensrekorden på 6,14 m 31. juli 1994 i Sestriere, Italia.

I 1978 flyttet Serhij til den ukrainske byen Donetsk med treneren sin. Han debuterte internasjonalt i 1983 da han vant øvelsen i VM i Helsingfors med 5,70 m. I årene som fulgte satte Bubka helt nye standarder i stavsprang. 13. juli 1985 hoppet han 6 meter i Paris.

I perioden mellom 1984 og 1994 forbedret Bubka verdensrekorden i stavsprang med 21 centimeter, vanligvis med 1 cm om gangen. I alt satte han 17 verdensrekorder utendørs.

Hele seks ganger ble Bubka verdensmester i stavsprang. Han vant de seks første verdensmesterskapene som ble arrangert i friidrett, i årene 1983, 1987, 1991, 1993, 1995 og 1997. I tillegg ble han olympisk mester i Sommer-OL 1988 i Seoul, og europamester i 1986 i Stuttgart.

Siden 2002 har han vært representant i det ukrainske parlamentet. Han har vært medlem av Ukrainas olympiske komité siden 2005, og ble valgt inn i IOCs utøverkomite i 1996, han ble IOC-medlem i 1999, og er fortsatt æresmedlem i IOC. Han har også vært aktiv i IAAF siden 2001, og har vært visepresident siden 2007.

OL-medaljer 
 1988  Seoul - gull i stavsprang

VM-medaljer 
 VM 1983  Helsingfors - gull i stavsprang
 VM 1987  Roma - gull i stavsprang
 VM 1991  Tokyo - gull i stavsprang
 VM 1993  Stuttgart - gull i stavsprang
 VM 1995  Göteborg - gull i stavsprang
 VM 1997  Athen - gull i stavsprang

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Personer fra Luhansk
Ukrainske stavhoppere
Olympiske mestere for Sovjetunionen
Verdensmestere i friidrett for Sovjetunionen
Verdensmestere i friidrett for Ukraina
Europamestere i friidrett
Medaljevinnere under Sommer-OL 1988
Deltakere for Sovjetunionen under Sommer-OL 1988
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1988
Deltakere for SUS under Sommer-OL 1992
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1992
Deltakere for Ukraina under Sommer-OL 2000
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2000
Deltakere for Sovjetunionen under VM i friidrett 1983
Deltakere for Sovjetunionen under VM i friidrett 1987
Deltakere for Sovjetunionen under VM i friidrett 1991
Deltakere for Ukraina under VM i friidrett 1993
Deltakere for Ukraina under VM i friidrett 1995
Deltakere for Ukraina under VM i friidrett 1997
Deltakere for Sovjetunionen under VM i friidrett innendørs 1985
Verdensrekordsettere i friidrett
IOK-medlemmer
Mandsjukuo

Mandsjukuo (满洲国, 滿洲國, Mănzhōu Guó, Man-chou-kuo; japansk: 満州国 Manshū koku, Manshū teikoku (满洲帝國), «Landet Mandsju») var en marionettstat opprettet av Japan i Mandsjuria. Den bestod fra 1. mars 1932 til 15. august 1945. Herskeren var Puyi (1906–1967), den tidligere keiseren av Kina (1908–1912). Han hadde fra 1932 rang som president av Mandsjukuo, men ble i 1934 keiser.

Historie

Forhistorie 

Keiserriket Japan hadde etter den første japansk-kinesiske krig Korea innenfor sin innflytelsessfære og interesserte seg sterkt for råstofftilgangene fra Mandsjuria. Men frem til 1900 var området okkupert av Russland. Det kom til stadig større spenninger mellom Japan og Russland, dog i 1903 krevde den japanske ambassadør at de russiske tropper ble trukket ut av Mandsjuria og at russerne anerkjente Japans interesser i Russland. Dette kravet tilspisset situasjonen, og i 1904 brøt den russisk-japanske krig ut, som Japan vant. Dette tvang russerne til retrett fra Mandsjuria, som da offisielt ble gjenforent med Kina.

Japan sikret seg imidlertid stor innflytelse og bygde den sørmandsjuriske jernbane, slik at råvarer lettere kunne fraktes til Korea og derfra utskipes til Japan. Jernbanen ble beskyttet av den japanske Guandonghæren. Med årene økte Japans appetitt etter enda sterkere innflytelse i Mandsjuria.

Mellom 1916 og 1928 satt krigsherren Zhāng Zuòlín (張作霖) ved makten, slik at Mandsjuria var uavhengig av Kina. Men Zhāng ble drept ved et bombeanslag forøvet av oberst Daisaku Kōmoto i Guandong-hæren. Deretter kunne Kuomintang under Chiang Kai-shek gjenerobre området for Kina.

Okkupasjon og statsgrunnleggelse 
Mukdenhendelsen i 1931, som antagelig var iscenesatt av japanerne selv, førte til Mandsjuriakrisen, og Guandong-hæren, som opererte nokså uavhengig av instrukser fra regjeringen i  Tokyo, overtok styringen. Japanerne opprettet så marionettstaten Mandsjukuo, mot internasjonale protester fra USA og Folkeforbundet. Hovedstad var Hsinking (Xinjing, kinesisk 新京). Mandsjukuo ble anerkjent av bl.a. Kina, Japan, Tyskland, Italia, Den Hellige Stol og andre, men Folkeforbundets manglende anerkjennelse førte til at Japan meldte seg ut av forbundet i 1934.

Japanerne forsøke å knytte området til seg kulturelt og få mest mulig ut av landets rike råvareressurser. Man innførte det japanske språk og gjorde shintoismen til statsreligion. I Mandsjukuo var også den japanske hærens Enhet 731 stasjonert, og den bedrev grusomme menneskeforsøk for å utvikle effektive biologiske og kjemiske stridsmidler.

I 1938 og 1939 kom det til grensetrefninger langs grensen til Sovjetunionen, som følge av japanske fremstøt for å utvide marionettstaten mot nord. Da de sovjetiske tropper klarte å hindre dette, forsøkte japanerne i stedet å utvide Mandsjuoko mot sør.

Annen verdenskrig og Mandsjukuos endelikt 
Under annen verdenskrig var Mandsjukuo en av aksemaktene. I 1945 ble landet erobret av sovjetiske tropper under Operasjon Auguststorm, og i 1946 ble området gitt tilbake til Republikken Kina.

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Kina
 
Tidligere land i Asia
Stater og territorier etablert i 1932
Stater og territorier opphørt i 1945
Ightham Mote

Ightham Mote er en herregård fra middelalderen ved landsbyen Ightham i Kent, England. Stedet ligger i nærheten av Sevenoaks.

Historie
Den ble bygget omkring 1330 som en herregård med vollgrav. Det er dog ikke vollgraven (moat) som har gitt den navnet. Huset står på stedet hvor det i angelsaksisk tid var et møtested, et mote.

Under borgerkrigen skal en gruppe av Cromwells soldater ha ridd mot huset, hvor rojalister hadde tatt tilflukt. De gikk seg bort i labyrinten av småveier, og fant aldri frem. Selv i dag, men skilt som peker mot huset, er det lett å havne på en vei som leder rett forbi huset og ikke til det.

I nesten 300 år tilhørte huset Selbyfamilien. Et kjent medlem av familien var Dame Dorothy, som var hoffdame for Elisabeth I, og som var berømt for sin broderikunst. Det figurerer historier om at hun skal ha sendt et brev forut for Kruttkomplottet i 1605, hvor han advarte sin fetter Lord Monteagle mot å være tilstede den dagen parlamentsbygningen skulle sprenges. Dette skal ha ført til avsløringen av komplottet. Det er usikkert om dette stemmer, for det finnes lignende historier om andre.

En annen berømt eier av huset var Sir Charles Selby, som av Samuel Pepys ble beskrevet som «den mest vulgære mann i sin tid». Han var kjent som dikter og dramaforfatter, og ble beryktet etter at han i 1663 fikk en bot på 500 pund for å ha gått naken nedover Fleet Street i London. Noen år senere havnet han igjen i trøbbel etter en fyllekule, og kongen selv grep inn for å hjelpe ham. Det fortelles at kongen etterpå drakk seg full sammen med Selby og hans venner, for å vise illustrere hva han mente om saken.

I det 19. århundre ble skjelettet av en kvinne funnet murt inn bak en stengt dør.

Bygningen

Bygningen skiller seg fra mange andre ved at det er gjort få endringer i hovedstrukturen, selv om den var bebodd helt fram til 1985. Det året ble den testamentert til National Trust av den amerikanske forretningsmannen Charles Henry Robinson, som hadde kjøpt den i 1956.

Bygningen er dermed et godt eksempel på hvordan en herregård faktisk så ut i middelalderen. Kunsthistorikeren Nikolaus Pevsner har beskrevet den som «den mest fullstendige lille middelalderherregården i landet».

Mot slutten av 1980-årene begynte National Trust en omfattende restaurering, som blant annet inkluderte demontering av noe av bygningsmassen for å studere teknikkene som var brukt ved oppføringen av huset. Prosjektet ble fullført i 2004, og underveis hadde man funnet flere elementer som var blitt dekket til i årenes løp. Bygningen og hagen er åpen for publikum.

Herregårder i England
Byggverk i Kent
National Trusts eiendommer i England
Vernede byggverk i England