Gustaf Gründgens

Gustaf Gründgens (født 22. desember 1899 som Gustav Heinrich Arnold Gründgens i Düsseldorf, død 7. oktober 1963 i Manila) var en tysk skuespiller, regissør og intendant.

Han var modell for skikkelsen Hendrik Höfgen i Klaus Manns roman Mephisto, som ble utgitt i 1933 og István Szabós filmversjon med samme tittel fra 1981 bygger på.

Familie og barndom
Gustaf var sønn av Arnold Hubert og Emmi Gründgens. Han var elev først ved Oberrealschule am Fürstenwall i Düsseldorf, så Gymnasium Oberkassel (nå Comenius-Gymnasium) og Gymnasium zu Mayen (nå Megina-Gymnasium Mayen), hvor han fullførte Obersekunda, det vil si elleve års skolegang, i 1917. Han begynte i handelslære samme år.

Karriere

Første verdenskrig og Weimarrepublikken
Høsten 1917, efter tre måneder som handelslærling ble Gründgens, under Første verdenskrig, innkalt til militærjeneste, men han utførte ingen våpentjeneste, siden han (feilaktig) hadde oppgitt å ha teatererfaring. Han tjenestegjorde således ved frontteateret Saarlouis, hvis ledelse han overtok efter fredsslutningen i 1918, og som fortsatt eksisterer under navnet Bergtheater Thale.

Fra og med 1920 opptrådte han i kortvarige roller på lokale teatre i Halberstadt (1920–21), Kiel (1921–22) og Berlin (1922–23). Ved Kurtheater Eckernförde debuterte han som regissør sommeren 1923. Samme år begynte han ved , hvor han både regisserte og opptrådte, blant annet i Klaus Manns stykke om lesbisk kjælighet  (Anja und Esther), hvor Mann selv og hans søster Erika Mann innehadde to av hovedrollene. I 1926 ble Erika, som selv var lesbisk, gift med Gründgens, et ekteskap som ble oppløst i 1929.

I 1928 begynte Gründgens ved Max Reinhardts Deutsches Theater i Berlin, hvor han også førte regi, både i skuespill og operaforestillinger. I tillegg opptrådte han på kabarét og spilte sine første filmroller, blant annet i Fritz Langs thriller M – Eine Stadt sucht einen Mörder.

Gründgens gikk så i 1932 over til Preußisches Staatstheater, også i Berlin, hvor han spilte i sin kanskje mest kjente rolle, Mefisto i Goethes Faust.

Under nasjonalsosialismen
I motsetning til mange kjente samtidige regissører og skuespillere var Gründgens forblitt i Tyskland efter nazistenes maktovertagelse i 1933.

1. juli 1934 ble SAs leder Ernst Röhm og storparten av hans nære følgesmenn i myrdet under «de lange knivers natt». I tillegg til at Röhm tilhørte venstrefløyen i NSDAP som Adolf Hitler ønsket å uskadeliggjøre, var homoseksuell omgang utbredt i organisasjonen, noe som var strengt forbudt. Et halvt år senere søkte Gründgens Hermann Göring om å bli fritatt fra vervet som intendant, og uten at han direkte oppga det som grunn, var hans bekymring for at han som offentlig person kunne bli avslørt som biseksuell sannsynligvis medvirkende til ansøkningen. Imidlertid avslo Göring forespørselen. I 1936 giftet han seg med skuespillerinnen Marianne Hoppe, muligens for å motvirke ryktene om sin seksuelle legning, som han ikke hadde lagt skjul på i Weimarrepublikkens langt mer liberale tid. Også Hoppe var biseksuell.

Nå begynte hans karriere å skyte fart. I 1934 ble han intendant for Deutsches Schauspielhaus, som nasjonalsosialistene døpte «Staatliches Schauspielhaus». Samtidig ble han tildelt ærestittelen Staatsschauspieler («statsskuespiller»). Han mottok også en svært høy årslønn,  Reichsmark, mens hans kone Marianne kunne innkassere opptil  Reichsmark for én dags innsats.

Hans oppsetning av Shakespeares Hamlet i januar 1936 kom imidlertid under kritikk fra blant annet partiideologen Alfred Rosenberg og avisen Völkischer Beobachter, som mente den kunne tolkes som regimekritikk. Gründgens reagerte med å forlate landet til fordel for Sveits, men ved å utnevne ham til prøyssisk statsråd sørget Göring for at Gründgens ikke kunne bli arrestert uten hans godkjennelse, siden Göring i tillegg til en rekke andre verv også var Preussens ministerpresident.

Fra 1938 frem til 1941 regisserte Gründgens også flere filmer, og han innehadde roller både i underholdningsprosjekter og propagandaverket .

Da Joseph Goebbels i februar 1943 utropte at Tyskland fra nå av kom til å føre en total krig, meldte Gründgens seg til fronttjeneste, og han var en tid forlagt som Feldwebel (sersjant) til Nederland. Göring kalte ham imidlertid tilbake til Tyskland og plasserte ham på rikets «Gottbegnadeten-Liste», som var en fortegnelse over særdeles viktige kulturpersonligheter som var fritatt fra å tjenestegjøre.

I efterkrigstiden

Fra 1945 til 1946 satt Gründgens internert  i det sovjetiske Speziallager Jamlitz, som hadde fungert som konsentrasjonsleir «Lieberose» i Brandenburg. Her ble han opprinnelig utsatt for harde avhør, idet en misforståelse hadde ført til at russerne antok at hans stilling som Generalintendant innebar en høy militær grad, ikke en teatervirksomhet. Under den såkalte «Entnazifizierungsprosessen», som blant annet skulle holde tidligere nazister og medløpere ansvarlig for medvirkning under Det tredje rike, var det flere som avlastet ham, deriblant skuespilleren  (1900–1980), som var blitt dødsdømt for høyforræderi, men som var blitt reddet takket være Gründgens' inngripen. På sin side avla Gründgens positive vitnesbyrd om blant annet Emmy Göring, Hermann Görings enke, og Veit Harlan, som hadde regissert den beryktede antisemittiske filmen Jud Süß.

Han begynte som skuespiller og regissør ved Deutsches Theater, som nå lå i den sovjetiske okkupasjonssonen, igjen allerede i 1946. Fra 1947 til 1955 var han generalintendant i Düsseldorf, først ved Städtische Bühnen, så ved Düsseldorfer Schauspielhaus.

I 1955 ble Gründgens ansatt som generalintendant ved Deutsches Schauspielhaus i Hamburg.

Her iscenesatte han Faust på ny med seg selv som Mefisto, og oppsetningen turnerte blant annet i New York og Moskva. Han spilte også denne rollen i filmversjonen fra 1960, hvor  spilte Faust. Gründgens benyttet samme maske og kostyme som han hadde brukt siden 1930-tallet, og filmen ble en publikumssuksess både på lerret og tv-skjermer.

Død

Sommeren 1963 sa han uventet opp sin stilling ved Deutsches Schauspielhaus og bega seg på en verdensomseiling. Natten mellom 6. og 7. oktober samme år døde han av en maveblødning som var blitt utløst av en overdose sovetabletter. Det er uklart hvorvidt det dreiet seg om et uhell eller selvmord.

Gustaf Gründgens er gravlagt på Ohlsdorf gravlund i Hamburg.

Eftermæle
Til tross for sin kollaborasjon med nasjonalsosialistene forble Gründgens en populær regissør og rolleinnehaver også efter krigen. På hva som ville vært hans åttiende fødselsdag arrangerte Lindemann-arkivet i Düsseldorf en minneutstilling som sammenfattet og dokumenterte hans kunstneriske virke.

I Hamburg ble Gustaf-Gründgens-Preis (Gustaf-Gründgens-prisen) innstiftet i 2011. Den tildeles skuespillere eller intendanter som har medvirket til å heve kvaliteten på byens teaterscener.

Mephisto

Gründgens eftermæle blir også preget av fremstillingen i Klaus Manns roman Mephisto fra 1933, som utkom først som føljetong i den tysksproglige avisen Pariser Tageszeitung. Den ble siden utgitt i bokform i Amsterdam i 1936, og i Øst-Tyskland i 1945. Boken ble skrevet i eksil, og  oppfattes gjerne som en nøkkelroman om Gründgens. Mann selv benektet at dét var tilfelle, muligens av juridiske grunner for å unngå injuriesøksmål. Mens avisen presenterte utdragene fra boken som biografiske, skrev Mann innlegget «Ingen nøkkelroman. En nødvendig klargjøring» til redaksjonen, hvor det blant annet het:

Til tross for Manns innsigelse er likhetstrekkene med romanens hovedfigur «Hendrik Höfgen» og den virkelige skuespilleren åpenbare: Begge er strålende skuespillere med Mefisto som glansnummer, og i likhet med Gründgens har Höfgen en velgjører og beskytter i form av «flygeneralen», Preussens ministerpresident i «Det nye riket», som deler klare trekk med Göring. Historien strekker seg fra 1926, da Höfgen er en bohempreget, frilynt skuespiller med sosialistiske sympatier, til 1936, hvor han er blitt til «maktens apekatt», «en klovn som tjener morderne til adspredelse».

I 1964, året efter Gründgens død, klaget hans adoptivsønn Peter Gründgens-Gorski planene om å utgi romanen i Vest-Tyskland inn for retten, idet han mente at den var æreskrenkende og stred mot skuespillerens rett til en privatsfære. Han fikk medhold i siste rettsinstans, men forfatningsdomstolen opphevet dommen i 1971. Romanen utkom på norsk i 1983.

István Szabós filmversjon av romanen fra 1981 med Klaus Maria Brandauer i hovedrollen mottok Oscar for årets beste fremmedsproglige film i 1982.
Gründgens' liv er også blitt gjenstand for andre litterære bearbeidelser, deriblant Chroma. Farbenlehre für Chamäleons (Chroma. Farvelære for kameleoner) av Werner Fritsch og Volker Kühns revy G wie Gustav, mit F – Ein Leben als Spiel. (G som Gustav, med F – Et liv som spill) fra 1999.

Filmografi

Som regissør 
 1932: Eine Stadt steht kopf (også skuespiller, produksjonsledelse og sangtekster)
 1934: Die Finanzen des Großherzogs (også manusmedarbeider)
 1937: Kapriolen (også skuespiller)
 1938: Der Schritt vom Wege (også filmprodusent)
 1939: Zwei Welten (også produksjonsledelse)
 1940: Friedemann Bach (kunstnerisk ledelse, skuespiller og produsent)
 1960: Faust (kunstnerisk ledelse og skuespiller)

Som skuespiller 
 1929: Ich glaub’ nie mehr an eine Frau (Regi: Max Reichmann)
 1930: Va Banque (Regi: Erich Waschneck)
 1930: Hokuspokus (Regi: Gustav Ucicky)
 1930: Danton (Regi: Hans Behrendt)
 1930: Brand in der Oper (Regi: Carl Froelich)
 1931: Yorck (Regi: Gustav Ucicky)
 1931: M (Regi: Fritz Lang)
 1931: Luise, Königin von Preußen (Regi: Carl Froelich)
 1931: Die Gräfin von Monte Christo (Regi: Karl Hartl)
 1931: Der Raub der Mona Lisa (Regi: Géza von Bolváry)
 1932: Teilnehmer antwortet nicht (Regi: Mark Sorkin, Rudolf Katscher)
 1932: Liebelei (Regi: Max Ophüls)
 1933: Der Tunnel/Le tunnel (Regi: Curtis Bernhardt)
 1933: Die schönen Tage von Aranjuez (Regi: Johannes Meyer)
 1934: So endete eine Liebe (Regi: Karl Hartl)
 1934: Schwarzer Jäger Johanna (Regi: Johannes Meyer)
 1934: Das Erbe in Pretoria (Regi: Johannes Meyer)
 1935: Hundert Tage
 1935: Pygmalion (Regi: Erich Engel)
 1935: Das Mädchen Johanna (Regi: Gustav Ucicky)
 1936: Eine Frau ohne Bedeutung (Regi: Hans Steinhoff)
 1937: Kapriolen (med Marianne Hoppe)
 1938: Tanz auf dem Vulkan (Regi: Hans Steinhoff)
 1941: Friedemann Bach (Regi: Traugott Müller)
 1941: Ohm Krüger (Regi: Hans Steinhoff)
 1960: Das Glas Wasser (Regi: Helmut Käutner)
 1960: Faust. Der Tragödie Erster Teil (Regi: Peter Gorski)

 Som seg selv 
 1958: Das gab’s nur einmal (Spillefilm med dokumentarinnslag, regi: Geza von Bolvary)
 1961: Jørgen Roos zeigt Hamburg (Dokumentarfilm, regi: Jørgen Roos)
 1963: Gustaf Gründgens (Dokumentarfilm)
 1980: „So spiel ich viel Personen ganz allein…“ Der Theatermann Gustaf Gründgens (Dokumentarfilm, regi: Jürgen Moeller)
 1989: „… ich erinnere mich“. Gustaf Gründgens (Dokumentarfilm)
 1989: Der Prinzipal – Die Legende Gustaf Gründgens (Dokumentarfilm)

Noter

Referanser

Kilder
 Thomas Blubacher: Gustaf Gründgens. Ellert & Richter, Hamburg 2011, ISBN 978-3-8319-0431-0.
 Carola Stern: Auf den Wassern des Lebens. Gustaf Gründgens und Marianne Hoppe. Kiepenheuer & Witsch, Köln 2005. ISBN 3-462-03604-1

Eksterne lenker 
 
 
 

Personer fra Düsseldorf
Tyske skuespillere
Tyske regissører