alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Kent Johanssen

Kent Johanssen (født 30. juni 1970 i Oslo) er en norsk tidligere skihopper som representerte Bækkelagets Sportsklub.

Kometen 
Johanssens erfaring i store internasjonale hopprenn var i 1989 stort sett begrenset til deltakelse i Junior-VM i Østerrike året før hvor han var med å ta sølv for Norge i lagkonkurransen. Overraskelsen var derfor stor da han debuterte i verdenscupen med å bli nr. 3 i Holmenkollen 5. mars 1989, kun slått av Jens Weißflog og Jon Inge Kjørum.

En drøy uke senere ble Johanssen juniorverdensmester på hjemmebane på Vang i Hedmark, i tillegg til at han reist hjem med bronse i lagkonkurransen. Helgen etterpå konkurrert han i Planica i verdenscupen, og endte på 2.-plass.

Nedturen 
Om 1989 ble et komet-år for Johanssen, ble den påfølgende 1989/1990-sesongen en eneste lang nedtur. I de fleste av rennene klarte han ikke å kvalifisere seg til finaleomgangene, og hans beste plassering den sesongen ble en beskjeden 8.-plass fra svenske Örnsköldsvik.

VM i Val di Fiemme 
Foran VM i Val di Fiemme i 1991 var det knyttet små forventninger til Johanssen ettersom 1990/1991-sesongen hadde startet like beskjedent som den foregående. Like overraskende som i 1989 var det da at han gikk hen og tok sølv i normalbakken, kun slått av østerrikske Heinz Kuttin. Resten av sesongen ble imidlertid en kopi av historien, med meget beskjedne plasseringer.

De neste 3 sesongene var Johanssen ute av landslaget med kun enkeltopptredener i verdenscupen, før han i mot slutten av 1995 ble tatt inn i varmen igjen og hoppet verdenscup både i 1995/1996 og 1996/1997. Han havnet imidlertid aldri på pallen igjen i verdenscup-sammenheng, og med unntak av enkelte plasseringer blant de 10 beste, utmerket han seg aldri på samme måte igjen.

Det berømte nedslaget 
Han ble verdenskjent for én dag da han i 1996 mistet et ski under landing på 110 meter under NM i Kløvsteinbakken i Meldal og klarte å holde seg stående på den gjenværende skien til over fallgrensa. Klippet av kunststykket gikk verden rundt, og var bl.a. «Play of the Day» på CNN.

Han la opp i 1997.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske skihoppere
Deltakere under Ski-VM 1991
Fødsler i 1970
Juniorverdensmestere i skihopping
Sortland stadion

Sortland stadion er en grusbane for fotball på Sortland i Nordland. Banen var Sortland ILs hjemmebane før banene Folkvang på Elvenes og Sortland idrettspark ble åpnet i henholdsvis 1981 og 1989. Sortland stadion har også senere hatt obligatoriske seniorkamper når Sortland idrettspark ikke har vært klar (særlig om våren).

I forbindelse med byggingen av en storhall for fotball ved Sortland idrettpark har Sortland IL vedtatt at Sortland stadion skal selges til boligbyggingsformål. Dette er imidlertid mange beboere ved grusbanen imot, siden banen fremdeles blir mye brukt av barn og ungdom.

Eksterne lenker 
 Vesterålen Online: Grusbane for storhall (27. november 2003)

Fotballstadioner i Norge
Sport i Sortland
Idrettsanlegg i Nordland
Byggverk i Sortland
Storvik (Gildeskål)

Storvik er en bygd i Gildeskål kommune i Nordland fylke. Den ligger like ved Storvikskaret, hvor fylkesvei 17 gikk før. Nå går veien i den 3118  meter lange Storvikskartunnelen gjennom skaret. I Storvik har Fv17 en pent opparbeidet rasteplass, med dagligvarebutikk og sanitæranlegg for bobiler.

Det bor rundt 80 personer i Storvik, og totalt 180 i Storvikbukta som inkluderer Finnes, Mevik og Grimstad. Storvikbukta
er idyllisk og har en god andel hytter og fritidshus. 

I Storvik finnes det en barnehage. 

Bygda har ellers ei meget flott sandstrand.

Bosetninger i Gildeskål
Det Liberale Folkepartiet (1992–2017)

Det Liberale Folkepartiet var et norsk registrert politisk parti. Partiet var et liberalistisk parti, som bygde på opplysningstidstradisjonen, den sekulære vestlige kulturarven og Vestens verdier. Partiet arbeidet for en minimumsstat med oppgave å sørge for politi, forsvar og rettsvesen. Partiet ønsket ikke at staten skulle regulere økonomien eller andre samfunnsområder. 

Partiet var en etterfølger av partiet De Liberale, som var dannet som en reaksjon på Det Liberale Folkepartiet (1972–1988) sin sammenslåing med Venstre i 1988. De Liberale fikk tillatelse til å bruke navnet Det Liberale Folkepartiet i november 1992.

Utover 1990-årene endret partiet karakter og ble mer og mer liberalistisk. I 2017 besluttet landsmøtet å legge ned partiet. Interesserte ble anbefalt å engasjere seg i Foreningen for Studium av Objektivismen og partiet Liberalistene.

Organisasjon
Partiet hadde fylkeslag i 14 fylker: Oslo, Akershus, Aust-Agder, Hedmark, Hordaland, Nordland, Oppland, Rogaland, Sør-Trøndelag, Telemark, Troms, Vest-Agder, Vestfold og Østfold. Ved Stortingsvalget 2009 stilte partiet lister i Oslo, Hedmark og Rogaland og fikk til sammen 350 stemmer.

I 2004 opprettet DLF et ungdomsparti med navnet Det Liberale Folkepartiets Ungdom. Ved det konstituerende landsmøtet i 2005 ble det vedtatt av navnet skulle endres til Liberalistisk Ungdom. Liberalistisk Ungdom byttet moderparti i 2014 og samarbeider med Liberalistene til dags dato.

Partiet gav ut det liberalistiske Tidsskriftet LIBERAL fire ganger i året.

Politikk
DLF hevdet å være konsekvent liberalistisk, og i løpet av 90-tallet fanget partiet opp flere medlemmer fra Fremskrittspartiet. I denne prosessen utviklet det seg til å bli et rent liberalistisk parti. På landsmøtet i 2001 ble det vedtatt et prinsipprogram som var konsekvent liberalistisk, og alle valgprogram etter dette var i samsvar med prinsippet om laissez-faire-kapitalisme.

Valg
Partiets eneste kommunestyrerepresentant har vært Ole Martin Moen, som ble valgt inn som representant for Fremskrittspartiet i Øvre Eiker. Han meldte overgang til DLF i november 2004 på grunn av påståtte homofiendtlige uttalelser av Frp-formann Carl I. Hagen, og Moen gikk da over til å representere DLF i kommunestyret. Han forlot posten i 2005 på grunn av flytting.

Ved stortingsvalget 2009 stilte DLF i tre fylker: Oslo, Rogaland og Hedmark. I Hedmark oppnådde DLF 58 stemmer, i Rogaland 122 stemmer og i Oslo 170 stemmer.

Ved kommunestyre- og fylkestingsvalget 2011 stilte partiet liste kun i Oslo og fikk 247 stemmer. Dette utgjorde 0,1 prosent av avgitte stemmer.

Ved stortingsvalget 2013 stilte DLF liste i seks fylker: Akershus, Oppland, Oslo, Rogaland, Sør-Trøndelag og Vest-Agder. I alt oppnådde partiet 909 stemmer.

DLFs ledere

Ledere for DLF fra 1992 (uten tilknytning til tidl. DLF)
2003–17 Vegard Martinsen
2001–03 Arne Lidwin
1997–01 Trond Johansen
1995–97 Runar Henriksen
1992–95 Tor Ingar Østerud

Referanser

Eksterne lenker
 
 Liberalistisk Ungdom

Politiske partier i Norge
Liberalistiske partier
Politiske partier etablert i 1992
Politiske partier nedlagt i 2017
Dissenter

Dissenter (fra engelsk dissenter, avledet fra latin dissentire, «uenig, motsi») er en person som har en egen mening eller er uenig i noe i henhold til flertallet. Betegnelsen er særlig blitt brukt om kristne som har en avvikende tolkning enn den dominerende i et land. I Norge er eksempelvis dissentere medlem av et kristent samfunn utenfor statskirken. Hvis et politisk parti i en koalisjonsregjering går imot et vedtak de resterende partiene i koalisjonen er for, heter det at partiet legger inn dissens.

Begrepet oppsto på begynnelsen av 1400-tallet i England og Wales. Det henviste da særlig til religiøse grupper som ved den ene eller den andre årsaken adskilte seg fra den etablerte kirke eller former for protestanter som nektet å anerkjenne statskirkens autoritet. Ved Act of Toleration (Toleranseloven) av 1689 fikk dissenterne store innrømmelser, og på begynnelsen av 1800-tallet ble alle unntakslover mot dem, inkludert katolikker, opphevet. Den historiske korrekte betegnelse på engelske dissentere er i dag nonconformist.

Dissentere i Norge
Ifølge den norske dissenterloven fra 1845, da det for første gang ble lov å danne uavhengige kirkesamfunn, var en dissenter et medlem av et kristent samfunn utenfor statskirken. Loven ble erstattet av lov om trossamfunn («Lov om trudomssamfunn og ymist anna») i 1969. Da fikk alle rett til å danne egne trossamfunn og begrepene dissenter og statskirken gikk ut av bruk i norsk rett. Ordet dissenter ble erstattet med «trossamfunn eller menigheter utenfor Den norske kirke».

Dissentermenighetene omfattet flere kristne trossamfunn. De første var:
 Den katolske kirke, opprettet i Norge i 1843. Oslo katolske bispedømme, Trondheim stift og Tromsø stift ble opprettet i 1931. 
 Metodistkirken, opprettet i 1856.
 Det evangelisk-lutherske kirkesamfunn, stiftet i 1872.
 Den Evangelisk Lutherske Frikirke, opprettet i Norge i 1877.
 Baptistsamfunnet, opprettet i Norge i 1879 som en sammenslutning av landets baptistmenigheter. Den første baptistmenigheten ble opprettet i 1860.
 Adventistsamfunnet. Den første menigheten ble opprettet 1879.
 Menigheten Samfundet, opprettet i 1890.

Fra 1891 ble jødiske trossamfunn anerkjent som det første ikke-kristne dissentersamfunn. Den andre var Broderskabets Kirke, forgjengeren til Den norske unitarkirke. Stortinget godkjente dette kirkesamfunnet som et ikke-kristent dissentersamfunn i 1897 fordi samfunnet ikke aksepterte Jesus som gud. 

Seinere dissentersamfunn er for eksempel Brunstad Christian Church, Jehovas vitner og ulike pinsemenigheter.

Se også
 Dissenterloven
 Trossamfunn utenfor Den norske kirke
 Kristendom

Referanser

Eksterne lenker
  Norske dissentermenigheters lokalhistorie
  Statistikk over livssynssamfunn utenfor Den norske kirke i 2002

Kristne samfunn
Sky du Mont

Sky du Mont (født 20. mai 1947 i Buenos Aires, Argentina; egentlig Caetano Neven DuMont) er en tysk skuespiller og forfatter.

Liv 
Sky du Mont tilbragte skoletiden i England og Sveits. Etter å ha gått på skuespillerskolen i München fikk han fra 1971 sine første teater- og fjernsynsroller. Han spilte i en rekke fjernyns- og spillefilmer, som Das Boot, Otto - Der Film og Der Schuh des Manitu. Han spilte også i Stanley Kubricks Eyes Wide Shut sammen med bl.a. Tom Cruise og Nicole Kidman. På 1980 og 1990 tallet spilte han diverse rollefigurer i en lang rekke episoder av tv-serien Derrick

I 2003 publiserte han romanen Prinz und Paparazzi.

Frem til 2000 var Sky du Mont gift med skuespillerinnen Cosima von Borsody.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Tyske skuespillere
Personer fra Buenos Aires
Matthew Bloom

Matthew Jason Bloom (født 14. november 1972 i Peabody, Massachusetts), best kjent som Albert eller A-Train, er en fribryter best kjent for sine opptredener i World Wrestling Entertainment. Nå arbeider han for New Japan Pro Wrestling som Giant Bernard.

World Wrestling Federation/Entertainment 1999-2004 
Bloom debuterte på WWF fjernsyn den 11. april 1999 som Prince Albert.
I mars 2000 ble Bloom, kjent som Albert, rekruttert av Trish Stratus til å danne et tag team med Test. Test og Albert var kjent som T & A, de var tag team gjennom hele 2000, de var i feide med diverse tag team som Dudley Boyz og Acolytes Protection Agency (APA). I desember 2000 skilte de lag etter at Bloom angrep Test under ordre av Stephanie McMahon Helmsley.

I slutten av 2001 vedtok Albert kallenavnet "The Hip Hop Hippo" og begynte å samarbeide med Scotty 2 Hotty. Ved innføringen av Brand Extension, ble både Bloom og Hotty frakt over til SmackDown!. De ble oppløst 4. april 2002 da Albert angrep Scotty etter de ble beseire Billy og Chuck for WWF Tag Team Championship.

Etter det tilbrakte han mye av sin tid i Velocity inntil desember 2002, da han slo seg sammen med Paul Heyman og The Big Show, og ble han kalt A-Train av Heyman. A-Train og Big Show tapte mot The Undertaker på WrestleMania XIX. A-Train fortsatte sin feide med Undertaker og han tapte mot Taker i kamp på SummerSlam 2003. Han kjempet mot Chris Benoit på  No Mercy, og på Survivor Series var han med på Brock Lesnar's lag i en 10-man Survivor Series kamp. Han konkurrerte i 2004 Royal Rumble kampen, men ble eliminert av Chris Benoit. 

Mens Bloom jobbet for selskapet han var kjent for å ha et hår-dekket ryggen og brystet, og fansen ville gjerne synge "Shave Your Back!" ved Bloom i løpet av hans kamper.

All Japan Pro Wrestling 2005-2006 
I mars 2005 begynte Bloom for det japanske All Japan Pro Wrestling (AJPW) da han byttet navn til Giant Bernard.

New Japan Pro Wrestling 2006-2008, og forsetter i Japan

Varierende feider 
I januar 2006 forlot Bloom AJPW og kom til rivalen New Japan Pro Wrestling (NJPW). I april 2006 var han med i New Japan Cup og beseiret Yuji Nagata i finalen, og på grunn av det fikk en tittel når som helst om IWGP Heavyweight Championship. Han tapte mot IWGP Heavyweight Champion Brock Lesnar den 3. mai 2006 i Tenjin, Fukuoka.

I juli 2006, etter en ferie med IWGP Heavyweight Championship med Lesnar ble Bloom med i en turnering om tittelen. Bloom tapte mot Hiro Tanahasi i finalen. I august 2006 tok ble han med i 2006 G1 Climax turnering, og han tapte for Hiroyoshi Tenzan i semifinalen.

Bloom og Travis Tomko vant IWGP Tag Team Championship mot Manabu Nakanishi og Takao Omori den 11. mars 2007 i Nagoya. I februar 2008 tapte de tittlene  mot Togi Makabe og Toru Yano. 

Bloom var medlem av NJPW helt til det ble nedlagt i 2009.

Returns to WWE 2012 
Bloom returnete til WWE med sitt nye navn Lord Tensai, den 2. april 2012 i en episode av RAW. Han første kamp var mot Alex Riley og vant kampen.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 WWE-profil

Fribrytere fra USA
YKK

YKK (egentlig Yoshida Kōgyō Kabushiki-gaisha) er et japansk firma som hovedsakelig er kjent for sine glidelåser. YKK ble startet i 1934 av Yoshida Tadao i Nihonbashi, Tokyo.

Eksterne lenker 
 

Japanske industriselskaper
Etableringer i 1934
Una Line Ree Hunderi

Una Line Ree Hunderi (født 25. august 1971) er en norsk fotograf som har hatt en rekke utstillinger i Norge.

Hunderi ble født i Wellington, New Zealand, men hun vokste opp på Ugla i Trondheim. Utdannet fra Trondheim katedralskole og med hovedfag i fotografi fra Kunsthøgskolen i Bergen 1998. I 2002 fikk hun en master of arts-grad innen film og TV fra Universiteit van Amsterdam. 

Hunderi har hatt en rekke utstillinger, både gruppeutstillinger og separatutstillinger. Mest oppmerksomhet fikk hun for utstillingen «Sun City» på Galleri Brandstrup i Oslo hvor hun viser bilder av urbane rom. Bilder fra denne utstillingen er blant annet blitt vist på Oslo sentralstasjon i forbindelse med NSBs statsning Rom for kunst og på TV 2 som kunstvignett før og etter reklamepausene.

Eksterne lenker 
Hunderis eget nettsted
 Intervju med Una Line Ree Hunderi i Aftenposten
 Om «Sun City»-prosjektet på Oslo S

Norske fotografer
Statkraft Varme

Statkraft Varme er en produsent av fjernvarme. Statkraft Varme Trondheim produserer og distribuerer fjernvarme til kunder i Trondheim og Klæbu kommuner. Årlig produksjon er på over 600 GWh og er basert på avfallsforbrenning. Det er undersentraler på Marienborg, Nidarvoll, Dragvoll, Lilleby, Øya, i Midtbyen, på Brattøra, på Heggstadmoen og på Ladehammeren.

Statkraft leverer også fjernvarme basert på biobrensel i Harstad, Stjørdal, Namsos, Levanger, Haugerud, Bogerud, Nannestad, Moss og Sverige. Total årlig produksjon er på over 1 TWh.

Historie
Trondheim Energi Fjernvarme ble stiftet i 1982 som et datterselskap av Trondheim Energi. I 2002 ble Statkraft eier av Trondheim Energi. Fjernvarmenettet hadde i 2007 en utstrekning på 140 km, fra Heggstadmoen i sør til Lade/Tunga i nord. Trondheim Energi Fjernvarme leverte da fjernvarme til over 5 000 boliger og 450 bedriftskunder, og dekket med dette 30% av oppvarmingsbehovet i Trondheim og Klæbu.

Det ble foretatt en større utbygging av anleggene i 2006/2007, hvor særlig kapasiteten på forbrenning av avfallsenergi, og distribusjon, ble utvidet. Etter denne utvidelsen kan avfallet fra store deler av Midt-Norge forbrennes ved anlegget på Tiller. Trondheim er ledende på utvikling av vannbåren varme og er nest størst på fjernvarme i Norge, etter Oslo.

Selskapets målsetting er å utvikle og tilby kundene et fleksibelt energiforsyningssystem basert på forskjellige fornybare energikilder. Varmesentralen har nå kapasitet til å motta 225000 tonn søppel og ca. 75% av produsert energi blir gjenvunnet fra søppel-/avfallsforbrenning. I tillegg benyttes elektrisitet, bioenergi, varmepumper, bioolje, naturgass (LNG), propan/butan (LPG), strøm og litt fyringsolje.

I 2013 dekkes 30 % av Trondheims oppvarmingsbehov av fjernvarme. Statkraft Varme leverer til 8000 boliger og til 650 bedrifter og offentlige bygg i Trondheim.

I 2017 ble anlegget i Klæbu solgt ut av Statkraft Varme.

Referanser

Eksterne lenker
 

Næringsliv i Trondheim
Fjernvarmeanlegg
Etableringer i 1982
Iŋgor Ántte Áilu Gaup

Iŋgor Ántte Áilu Gaup (født 25. mars 1960 i Kautokeino) er en samisk artist, skuespiller, komponist, dikter, fløytist og folkemusiker (joik). Han er også kjent under artistnavnet Ailloš.

Samisk rockehelt og Beaivváš 
Gaup var på 70-tallet med i den samiske rockegruppen Ivnniiguin, som etter sin offisielle oppløsning i 1980 bl.a. arrangerte dikt av Ailo Gaup, og som senere endte opp i musikalen Min Duoddarat – Våre vidder på Det Samiske Nasjonalteatret Beaivváš (SNTB) i Kautokeino og under Festspillene i Nord-Norge. Dette avstedkom en teater-interesse som ledet til etableringen av Beaivváš Sámi Našunálateáhter, der han har vært tilknyttet siden 1983.
Ivnniiguin var det aller første samiske rockebandet. De var aktive fra 1978 til 1980. På denne tiden oppnådde de høy popularitet i de samiske områdene gjennom radiospilling og konserter, turneer og TV. I 1997 spilte de sammen igjen for første gang på 17 år, og spiller i dag (2008) fortsatt sammen. Áilu er fortsatt vokalist i bandet.

Veiviseren 
Iŋgor Ántte Áilu Gaup var en pionér, som alt på slutten av 70-tallet eksperimenterte med tradisjonell samisk musikk (joik), og blandet dette med andre stilarter. Denne formen for musikalsk uttrykk kaller vi i dag for: World Music. Som skuespiller er han velkjent for sin rolle i Nils Gaups filmklassiker Veiviseren. Han har også hatt mindre roller i norsk film (Brødrene Dal og Legenden om Atlant-is 1994) og reklameinnslag for TV.

Med Jan Garbarek 
Som musiker er han også kjent for sitt bidrag på Jan Garbareks album: I took up the runes (1990). Med Nils-Aslak Valkeapää ga han ut Sápmi lottážan (1993). Gaup deltok som en av hovedartistene på Riddu Riđđu-festivalen i 2003 bl.a med gitaristen Hallgeir Pedersen. Siden 1993 har han vært med i trekkspilleren Gabriel Fliflets Fri Flyt, som i samarbeid med Knut Reiersrud turnerte landet med jazzjoik-forestillingen Saman i gaman (bl.a. Moldejazz 2004). Han har i den senere tid laget forestillingen «Jasat» med Samiska teatern i Kiruna og Sør-samisk teater. Gaup mottok Nordlysprisen 2003, og deltok på Nordlysfestivalen 2004 med Solveig Kringlebotn. Med Kristin Mellem utga han Jeđđehus (2004), som ble nominert til Edvard-prisen 2005.
Hans nyeste plate er med musikerne Svein Schultz, Kenneth Ekornes og Stein Austrud. Ingor Ánte Áilo Gaup er bror til politiker og professor Ole Henrik Magga og kunstneren Josef Halse.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 24k - Beaivváš   
 Riddu Riddu, 2003
 8k – Rigoberta Menchu, Fredsprisutdelingen
  

 

Samiske musikere
Samiske skuespillere
Samiske kunstnere
Personer fra Kautokeino kommune
Vinnere av Áillohaš musikkpris
Sigd

Sigd eller skjære er et landbruksredskap som består av et kort håndtak og et halvmåneformet skjæreblad. Sigder brukes til å skjære gress og høste korn for hånd. Det buede skjærebladet skjærer og samler stråene på en gang.

Historikk 
En kjenner sigder av stein fra steinalderen i Norge for fem tusen år siden. I jernalderen, det vil si fra rundt år 500 før kristus, ble imidlertid sigder og ljåer smidd av jern, noe som gjorde engslåtten mer effektiv. I moderne landbruk har slåmaskiner og skurtreskere overtatt arbeidet. 

Et blad som har blitt brukt til å skjære kornslag som inneholder silisiumdioksid, får et spesielt skinn av dette. Dette særpreget kan arkeologer bruke til å se om eldgamle steinredskaper har blitt brukt til jordbruk.

Mytologi og symbolikk 
I gresk mytologi brukte Kronos og Persevs sigden som våpen.

Det er blant annet en sigdformet «halvmånekniv» i seglene til skomakerlaugene i Bergen og Oslo (Christiania) fra 1600-tallet. Der er dette et redskap som også er brukt av salmakere og andre som behandlet lær.

Innen kommunismen ble hammer og sigd et symbol på arbeidere og bønder. Dette symbolet ble blant annet brukt i det sovjetrussiske flagget og riksvåpenet.

Se også 
 Ljå
 Skurtresker
 Jordbruk
 Norges kulturlandskap
 Kniv
 Hammer og sigd
 Snidel

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Gamle sigder
 Vikingsigd

Landbruksredskaper
Landbrukshistorie
Symboler
Heraldikk
Israel Jacobson

Israel Jacobson (født 17. oktober 1768 i Halberstadt, død 14. september 1828 i Berlin) tilhørte den jødiske reformbevegelsen, og spilte en viktig rolle innen pedagogiske reformer og gudstjenestereformer i tysk liberal jødedom.

Liv og virke

Bakgrunn 
Jacobson kom fra enkle kår. Da utdannelsen ved den offentlige skolen i Halberstadt var utilstrekkelig, gikk han hovedsakelig på jødiske religiøse skoler, og tilegnet seg kunnskaper på egen hånd. 19 år gammel forlovet han seg med Philip Samsons barnebarn.

Karriere 
Samson grunnla Samsonskolen i Wolfenbüttel, hvor bl.a. Leopold Zunz og Isaak Markus Jost var utdannet. Han reiste til Braunschweig, der han tjente en betydelig formue, og i 1801 åpnet han en skole i Seesen hvor 40 jødiske og 20 kristne barn fikk fri kost og fri undervisning sammen. Jacobsons skole ble fort berømt, og flere hundre elever fikk i årenes løp sin undervisning ved den. I de hundre årene skolen eksisterte hørte den til de fremste innen alle områder av sitt pedagogiske arbeid.

Kort etter grunnleggelsen av skolen fant Jacobson det nødvendig å gi ungdommene muligheten til dypere religiøse opplevelser. I 1810 bygget han en synagoge på skoleområdet, og utrustet den med et orgel, noe som innenfor jødedommen var nytt. Ved siden av hebraiske bønner innførte han også bønner og prekener på tysk. Etter opprettelsen av kongeriket Westfalen med Napoleons bror Jérôme som konge, ble Jacobson, som hadde slått seg ned i residensbyen Kassel, utnevnt til president for det jødiske konsistorium. I denne egenskap fortsatte han med øket kraft sine reformbestrebelser: Han åpnet et gudshus i Kassel med en ritus tilsvarende den i Seesen, og finansierte et seminar for utdannelse av jødiske lærere.

Etter at Napoleon ble styrtet i 1815 flyttet Jacobson til Berlin, og fortsatte der sitt reformarbeid. Han åpnet et bønnerom i sitt eget hus, hvor det ble holdt prekener av bl.a. Zunz og Berthold Auerbach. Den prøyssiske regjeringen, som ikke hadde glemt Jacobsons franske sympatier og dessuten fikk stadig flere klager fra ortodokse jøder på Jacobsons virksomhet, gav ikke tillatelse til videreføring av de reformerte gudstjenestene.

Jacobson gikk inn for å fremme forståelsen mellom jøder og kristne, og støttet trengende av begge konfesjoner. Takket være hans innflytelse ble den århundregamle «jødeskatten», Leibzoll, avskaffet i 1823 i hertugdømmet Braunschweig-Lüneburg. 

Han døde i 1828 i Berlin, og ble begravet på den jødiske gravlunden i Schönhauser Allee.

Referanser

Eksterne lenker 
 Hochschule für Jüdische Studien
 Union progressiver Juden
 Jewish Encyclopedia

Reformjødedom
Tyske pedagoger
Personer fra Halberstadt