Slaget på Kalvskinnet

Slaget på Kalvskinnet utspant seg i 1179 på Kalvskinnet, et område vest for Nidarosdomen i det som er idag er Trondheim sentrum. Slaget ble et vendepunkt i Sverre Sigurdssons (kong Sverre) og birkebeinernes kamp mot baglerne om kongemakten. Seieren og Erling Skakkes død i slaget forandret styrkeforholdene, og birkebeinerne kunne ikke lenger oppfattes som en reisning eller opprørsflokk. Etter Kalvskinnet måtte konflikten ansees som en borgerkrig, der landsdeler sto mot hverandre. Slaget styrket Sverre Sigurdssons krav på kongekronen. Kravet var satt fram for alvor våren 1177, da trønderne hyllet ham på Øretinget, en forutsetning for å bli Norges konge på denne tiden.

Bakgrunnen 
Birkebeinerne hadde reist seg mot kong Magnus Erlingsson og hans far Erling Skakke i 1174. Etter et alvorlig nederlag i slaget på Re, der også lederen Øystein Møyla ble drept, fant birkebeinerne en ny leder i Sverre Sigurdsson. På høsten 1178, etter seieren i slaget ved Hørte bro, kom birkebeinerne for tredje gang til Nidaros. De jaget vekk de kongelige styrkene og tok ti skip, som ble deres første regulære flåte. Med en flåtestyrke som kunne ha en bemanning på mellom 500 og 1 000 mann ville Sverre Sigurdsson være i stand til å foreta sjøtokt langs norskekysten. Våren 1179 seilte birkebeinerne fra Trondheimsfjorden til Møre, trolig for å angripe Bergen. Sverre satset på denne tiden på en slags geriljataktikk. 

Ved Stad møtte de kongens flåte med mange skip, med lendmenn under ledelse av kong Magnus, Orm Kongsbror og erkebiskop Øystein Erlendsson. Birkebeinerne snudde utover mot havet, og unnslapp fordi det var tåke og dårlig sikt. Da Erling Skakke fikk melding om at fem skip var sett i Breisundet på vei mot Trondheimsleia, besluttet han å dele opp sin flåte for å beskytte Bergen, i tilfelle Sverre skulle fortsette mot sør. Erkebiskopen og Orm kongebror snudde, sammen med noen få lendmenn. Resten fortsatte mot nord etter de fem skipene, og på Nordmøre oppdaget de at Sverre var dratt nordover til Trondheimsfjorden.

Erling Skakke og Magnus Erlingsson stevnet inn i fjorden og kom overraskende på birkebeinerne, som hadde lagt til ved bryggene. Sverre Sigurdsson beordret sine menn til å rykke opp i byen og vekk fra skipene, som ikke var tømt for eiendeler og forsyninger. Magnus Erlingsson og Erling Skakke rodde opp i Nidelva mens en styrke gikk på land ved Brattøra, der elven munner ut. Det ble en skarp forfølgelse helt til birkebeinerne hadde etablert seg ved Elgeseter og slo tilbake forhastede angrep på deres baktropp. Etter trefningen ble brua over Nidelva, som var for smal, oppgitt av begge parter, og de henga seg til å skyte med piler på hverandre. Etter det trakk birkebeinerne seg opp i fjellene, først til Klæbu og deretter til Gauldalen. Der valgte Sverre å dra vestover til Nidelva med sin hær og oppholdt seg der i minst fire dager i håp om at Erling Skakke hadde feiltolket hans hensikter. Erling Skakke trodde, gjennom forhør av reisende og meldinger fra egne speidere, at Sverre mest sannsynlig var dratt mot Opplandene.

Talen 
Sverre Sigurdssons liv er forholdsvis godt dokumenter gjennom Sverres saga. For tiden rundt slaget på Kalvskinnet er særlig Grýla skrevet av Karl Jónsson viktig. Idet Sverre Sigurdsson fikk høre at Erling Skakke hadde fått i stand gjestebud og permittert hæren visste han at tiden var inne. Birkebeinerne satset på hurtig bevegelse for å iverksette et avgjørende overfall. Med 360 birkebeinere og et oppbud fra Gauldalen som skal ha blitt tatt med i fremstøtet, kom Sverre til Byåsen på vestsiden av dagens Trondheim i grålysningen den 19. juni 1179 og stoppet på Feginsbrekka, nå Steinberget. Der sto han av hesten, og etter å ha holdt bønn, holdt han tale til sin hær, ifølge Sverres saga:

Talen representerte den fremtidige politiske retningen for Sverre Sigurdsson; En fysisk avløsning av det gamle lendmannsaristokratiet, med egne tilhengere på tvers av tidligere klassebevissthet i det gamle samfunnet var hans politiske mål. Der sto også kongemakten sentralt.

Slaget 
Birkebeinerne rykket nedover Steinberget. Da de kongelige vaktene oppdaget dem og slo alarm fra Ørene, ble det forvirring og kaos i byen. Hæren var spredt rundt under gjestebudet, borte fra skipene der utstyret og mesteparten av deres våpen var. Istedenfor å evakuere byen, bestemte Erling Skakke seg for å ta opp kampen og kom til Nidarosdomen med sitt merke (fane). Resten av hæren fylket seg på forskjellige steder, minst 600 mann sto ved støpelen vendt mot Åkeren, et flatt landskap som lå sør for byen og vest for Nidarosdomen, og også ble kalt Kalvskinnet. Hundrevis av andre hærmenn var mest sannsynlig kommet til skipene og kunne dermed ikke støtte Erling Skakke og Magnus Erlingsson på Kalvskinnet.

Med en styrke på omkring 360 mann (gjenstand for diskusjon) gikk Sverre til angrep på de kongelige styrkene. Hovedstøtet var rettet mot Erling Skakkes egen flokk som ble gjenkjent på hans merke. Hensikten var å knuse det sterkeste elementet i forsvaret. Etter at Sverres styrker lyktes i å hugge ned stangen med merket, så de andre forsvarerne at Erlings merke var borte og dermed ble fylkingen brutt opp. Samtidig traff et kastespyd Erling. Han hadde på seg en platebrynje som ikke var helt spent igjen i midjen. Etter å ha slått vekk noen få birkebeinere, satte han seg på bakken. Kongen, Magnus Erlingsson, kom til og så at hans far blødde stygt og ikke klarte å snakke. Idet Erling Skakke utåndet, måtte sønnen flykte til sin fars skip Ryden på Nidelva. Sammen med Erling Skakke falt mesteparten av hans sveit. 

Under flukten sprang mange ut i Nidelva og flere druknet. En av lendmennene rakk ikke å ta av seg brynjen sin og sank. Birkebeinerne stormet så til bryggene og tok tilbake sine forlatte skip, der eiendeler og bytte var urørt. De tok også andre skip som var blitt etterlatt av kongshæren, inkludert kongeskipet Olavssuden. Da Sverre Sigurdsson så de siste skipene med Magnus ro vekk på Trondheimsfjorden, var slaget over. Erling Skakke ble funnet og båret til en grav sør for Nidarosdomen. Blant de ti lendmennene som falt var Jon Torbergsson. Også seksti hirdmenn falt, og da regner man ikke med andre hærmenn, trolig falt flere hundre.

Etterspillet 
Slaget på Kalvskinnet var et vendepunkt i norgeshistorien. Opprøreren Sverre hadde seiret og nådd sitt mål om kongeverdighet. Striden etter slaget fortsatte deretter mellom to konger om et enekongedømme. Sverre Sigurdsson fant sterk støtte blant trønderne, der stormenn bestemte seg for å gi ham sin støtte mot gjenytelser. Magnus Erlingsson konsoliderte sin kontroll i Viken etter råd fra Orm Kongsbror og erkebiskopen i Bergen, og etablerte et nær permanent grep på den landsdelen. 

Norge var nå delt mellom to partier i borgerkrig, der birkebeinere og heklunger hadde hver sin konge. Betegnelsen heklung kom av hekle, ermeløs kappe brukt av prester. Dette henspilte på at Magnus Erlingsson hadde kirkelig støtte, siden Kirken satte seg mot en avløsning av den regenten man hadde bundet seg til.

Det endelige oppgjøret mellom Magnus Erlingson og Sverre Sigurdson fant sted i slaget ved Fimreite i 1184, hvor Sverre Sigurdson beseiret og drepte Magnus Erlingson og hans menn.

Referanser

Kilder 
 Claus Krag, Sverre, Norges største middelalderkonge 2005 ISBN 82-03-23201-9
 Sverres saga, Norges kongesagaer.

Eksterne lenker 
 Sverres saga hos Heimskringla.no

Kalvskinnet
Trondheims historie
Birkebeinerkrigene
Konflikter i 1179
Kalvskinnet