alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Gyvel

Gyvel (Cytisus scoparius) er ei dvergbusk i erteblomstfamilien som er frostømfintlig og kan i harde vintere fryse bort. Busken er næringsrik vinterføde for harer, som ofte kan gnage busken helt ned.

Beskrivelse 
Gyvel er en busk som kan bli opptil tre meter høy, og blomstrer fra mai til juni med store gule blomster. Blomstene sitter enten enslig eller parvis på en ca. 2 cm lang stilk fra stengelen.

Planta kan forveksles med gulltorn og fargeginst. Men den tornlignende kvasten som er på enden av hver grein er et sikkert kjennetegn for å skille de fra hverandre.

Utbredelse 
Gyvel er ganske vanlig i det meste av Europa og trives på tørr, mager sandjord. Den kan påtreffes i veiskråninger, jernbanevoller, sandheier og brakkmark. I Norge er den forvillet fra Grimstad til Bergen. Gyvel betraktes som forholdsvis sjelden i Norge, da den er sårbar for kulde. Den er den eneste busken i erteblomstfamilien som er viltvoksende i Norge. Gyvel har blitt introdusert til andre steder, blant annet Nord-Amerika og New Zealand. Arten har en aggressiv spredning, og i Danmark er den et stort problem. Rotsystemet er omfattende og den er vanskelig å bli kvitt. Dette er en plante man bør prøve å bekjempe i norsk natur.

Galleri

Eksterne lenker 
 

Erteblomstfamilien
Gule blomster
Høyrisikoarter på fremmedartslista
Gjerdevikke

nordlig gjerdevikke

Gjerdevikke (Vicia sepium) er en flerårig urt i erteblomstfamilien. Planten blir 30-60 cm høy, og er bestanddannende med vekst i tuer som bare i liten grad fortrenger andre arter. Gjerdevikke vokser ofte på relativt mager gressmark og i hekker hvor den slynger seg på annen vegetasjon. Den trives også i veikanter, eng og åker, og i solfylte gressbakker og mellom andre arter.

Beskrivelse 
Bladene er sammensatt i par med 4 til 8 småblad med en slyngtråd lengst ut. Hvert småblad har en tydelig midtnerve. Arten blomstrer fra juli til august. Den har 2 til 5 blomster som er mellom 12 og 15 mm store og som forekommer i varierende fargetoner mellom hvit-lilla, skittenrosa, rosalilla og blålilla. Den blir mørkere med årstiden. 

Frukten er en 20 til 30 mm lang belg som inneholder 3 til 10 frø. Den er først glatt og grønn, men når den modnes blir den glinsende sort. 

Gjerdevikke kan være vanskelig å skille fra fuglevikke. Artene skiller seg fra hverandre ved at fuglevikke har mindre, smalere og mørkere småblad og flere småblad per bladskaft. Dessuten har gjerdevikke færre blomster og ofte en noe rødere farge.

Bruk 
I Norges sopp- og nyttevekstforbunds nyttevekstleksikon oppgis planten som «spiselig». Frøene, eller «ertene» benyttes som en eksperimentell matkilde, men ubehandlet er de giftige. De har i nødstider vært foreslått som mat og kaffesurrogat. Barn har i tidligere tider plukket og spist frø av fuglevikke og nærtstående arter flere steder i landet. Inntak kan føre til vicisme, en form for forgiftning forbundet med ukjente giftstoffer hos arter i vikkeslekta. I forbindelse med faren for at barn skulle spise deler av hageplanten gullregn har det blitt gitt nokså sterke advarsler mot å la dem spise noen frø av belgplanter.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Erteblomstfamilien
Flerfargede blomster
Blå blomster
Røde blomster
Stauder
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Brundtlandkommisjonen

I 1983 opprettet FN Verdenskommisjonen for miljø og utvikling, vanligvis omtalt som Brundtlandkommisjonen. Kommisjonen ble ledet av den tidligere norske statsministeren Gro Harlem Brundtland. Kommisjonen skulle se både på miljøproblemene og fattigdomsproblemene, og foreslå utviklingsstrategier som kunne bidra til å løse dem i sammenheng.

Bærekraftig utvikling 

I 1987 kom Brundtlandkommisjonens sluttrapport Vår felles framtid (Our Common Future) som fikk avgjørende betydning for offentlig politikk i miljøspørsmål i store deler av verden. Bærekraftig utvikling (Sustainable development) var det nye begrepet i denne rapporten, som betegnet hvordan miljø, økonomi og sosial utvikling var tett knyttet sammen. 

Hovedbudskapet var at verdenssamfunnet må innrette seg og gjøre det som kreves for å sikre at behovene til dagens mennesker blir dekket uten at dette svekker grunnlaget for framtidige generasjoner til å få dekket behovene sine.

Eksterne lenker  

FN
Klimapolitikk
Ronnie Van Zant

Ronald Wayne «Ronnie» Van Zant (født 15. januar 1948 i Jacksonville, Florida, død i flyulykke 20. oktober 1977) var vokalist, tekstforfatter og grunnlegger av Southern rock-bandet Lynyrd Skynyrd. Han var den eldste broren til Donnie Van Zant i gruppen 38 Special og dagens vokalist i Lynyrd Skynyrd Johnny Van Zant.

Liv og virke

Bakgrunn, musikkinteresse
Van Zant vokste opp i Jacksonville og dannet bandet sommeren 1964 med skolekameratene Allen Collins (gitar), Gary Rossington (gitar), Larry Junstrom (bass), og Bob Burns (trommer). Navnet Lynyrd Skynyrd er inspirert av gymlæreren guttene hadde på skolen, Leonard Skinner, som mislikte ungdommer med langt hår.

Musiker
Bandet ble kjent i USA i 1973 da de ga ut sitt debutalbum, Pronounced Leh-Nerd Skin-Nerd, som inneholder den kjente sangen, «Free Bird» som han tilegnet den avdøde vennen Duane Allman fra The Allman Brothers Band.

Lynyrd Skynyrds største hit, selv om «Free Bird» var nær ved å selge like mye, er «Sweet Home Alabama» som var et svar til Neil Youngs «Alabama» og «Southern Man». Antakelsen om at Van Zant og Young var rivaler og motstandere er feil — de hadde den største respekt for hverandre, er ofte avbildet og opptrådte med t-skjorter av hverandre og opptrådte på hverandres konserter, ofte uanmeldt for publikum. 

Den 20. oktober 1977 falt flyet som fraktet bandmedlemmene mellom konserter i Greenville i Sør-Carolina til Baton Rouge i Louisiana ned utenfor Gillsburg i Mississippi. Flyulykken drepte Van Zant og bandmedlemmene Steve Gaines og Cassie Gaines, samt road manager Dean Kilpatrick, piloten Walter McCreary og co-piloten William Gray. De andre bandmedlemmene overlevde, men alle var alvorlig skadet. 

Van Zants yngre bror Johnny overtok som vokalist da bandet ble samlet igjen i 1987. 

Van Zant ble gravlagt i Orange Park, Florida i 1977, men ble flyttet til et ukjent sted etter at hans og bandmedlemmet Steve Gaines gravsted ble utsatt for hærverk 29. juni 2000. Deres mausoleum er fortsatt åpent for publikum.

En park er oppkalt etter ham – The Ronnie Van Zant Memorial Park syd for Jacksonville, åpnet i 1996. Parken ble bygget med støtte fra Lynyrd Skynyrd-fans og Freebird Foundation. Parken er på 360 mål og inneholder blant annet tennis-, basket- og fotballbaner.

Van Zant var gift to ganger og etterlot seg to døtre.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 Official Lynyrd Skynyrd History site 
 Ronnie Van Zant Picture

Sangere fra USA
Låtskrivere fra USA
Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame (gruppemedlem)
Lynyrd Skynyrd-musikere
Personer fra Jacksonville
Tide Buss

Tide Buss AS er Tides datterselskap for busskjøring i Norge. Selskapet kjører ruter på anbudskontrakt i Hordaland (Skyss), Møre og Romsdal (Fram), Rogaland (Kolumbus), Sogn og Fjordane (Kringom), Trøndelag (AtB) og Vestfold (VKT), Tromsø og midt Troms i tillegg til ekspressbussrutene Fjordekspressen (i samarbeid med Firda Billag Buss og Vy Buss), Haukeliekspressen (i samarbeid med Telemark Bilruter) og Kystbussen (i samarbeid med Boreal Travel) under NOR-WAY Bussekspress, Flybussen i Bergen og Haugesund og turbussaktivitet flere steder i landet.

Historie 
Selskapet ble etalbert 1. november 2006 i forbindelse med fusjonen mellom Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap og Gaia Trafikk, da Gaia Buss ble fusjonert inn i HSD Buss, som senere samme måned byttet navn til Tide Buss AS. Fra starten hadde selskapet datterselskapene Haugaland Buss AS, som etter hvert byttet navn til Tide Buss Haugesund, og Tide Verksted AS, som ble omgjort til søsterselskap 1. juli 2008. 1. januar 2007 ble all turbussaktivitet og driften av Kystbussen som tidligere hadde vært utført av HSD Buss overført til søsterselskapet Tide Reiser, og fra 16. august 2008 også Haukeliekspressen.

I 2008 ble det danske datterselskapet Tide Bus Danmark etablert, og tok 29. juni over bybussene i Odense etter å ha vunnet anbudet. Samme år ble også datterselskapet Tide Bane AS med nederlandske HTM Personenvervoer som teknisk samarbeidspartner etablert for å delta i anbudskonkurransen om å drifte Bybanen i Bergen, men nådde ikke opp. 1. mai 2009 ble all virksomhet i Tide Reiser overført til Tide Buss, og fortsatte som et forretningsområde under samme navn, mens selskapet ble innfusjonert i mars året etter. 1. januar 2011 overtok Tide Buss all aktiviteten i Tide Buss Haugesund i forbindelse med oppstart av ny anbudsperiode. 3. mai 2012 ble datterselskapet Tide Bus Danmark gjort om til et søsterselskap, mens søsterselskapet Tide Verksted ble gjort om til et datterselskap igjen.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske busselskaper
Kollektivtransport i Vestland
Kollektivtransport i Møre og Romsdal
Kollektivtransport i Rogaland
Kollektivtransport i Trøndelag
Kollektivtransport i Vestfold og Telemark
Selskaper etablert i 2006
Tide
NOR-WAY Bussekspress driftselskaper
Erik Östlund

Erik Agne Östlund (født 23. september 1962) er en tidligere svensk langrennsløper. 

Han vant to medaljer i VM, en gull og en bronse, begge i stafett, i løpet av sin internasjonale karriere. Han ble ofte brukt som startmann på Sveriges stafettlandslag, blant annet da de vant VM-gullet i 1987.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Svenske langrennsløpere
Verdensmestere i langrenn
Deltakere under Ski-VM 1985
Deltakere under Ski-VM 1987
Chur

Chur (uttales «ko:r»; retoromansk Cuira og Cuera, italiensk Coira) er hovedstaden i den sveitsiske kantonen Graubünden.
Byen ligger på 593 moh. i Alpenrhein-dalen på høyre bredde av Rhinen som her renner østover og dreier mot nord og Bodensee.  Byen har en strategisk posisjon med hensyn til flere fjelloverganger (bl.a. Oberalp-, Bernardino-, Splügen-, Julier- og Albulapasset).
Churs 32 400 innbyggere (2005) er hovedsakelig tyskspråklige (81 %). Mange snakker i tillegg retoromansk og italiensk snakkes av ca. 5 %.

Chur regnes som Sveits' eldste by og det aller første bispesetet på Alpenes nordside.
Chur (den gang kalt Curia) ble 15 f.Kr. hovedstaden av den av romerske provinsen Raetia prima.
Bispesetet ble for første gang nevnt i 451 e.Kr., men er sannsynligvis eldre.
Chur bispedømme eide store områder ikke bare i byens næromgivelser, men også i Engadin og Tirol (Vinschgau).

Samferdsel 
Jernbanestasjonen i Chur er et viktig knutepunkt. Her ender den normalsporede banen fra St. Margrethen ved Bodensee og som trafikkeres av Schweizerischen Bundesbahnen (SBB) og man kan stige om til meterspornettet til Rhätische Bahn som har sitt hovedkontor her. Dette selskapet har det største smalsporede jernbanenettet i Sveits og som blant annet betjener byer som Davos og St. Moritz. Selskapet driver også Bernina-ekspressen til Tirano i Italia og Glacier-ekspressen fra St. Moritz til Andermatt.
Autobahn 13 (E43) fra St. Margrethen til Bellinzona i kantonen Tessin som er en av de to viktigste nord-sør forbindelser gjennom Sveits, passerer Chur og gir helårs vegforbindelse over Alpene gjennom San Bernardino-tunnelen som ligger på ca. 1600 moh. Sommerstid kan man også kjøre den gamle veien som har sitt høyeste punkt på 2063 moh.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Sveits
Graubünden
Byer ved Rhinen
Arild Monsen

Arild Monsen (født 5. april 1962) er en norsk langrennstrener og tidligere langrennsløper. Han er fra Molde. Han er verdensmester i 4 × 10 km stafett fra 1985.

Karriere 
Arild Monsen tok sølv på 15 km og gikk på det norske laget som tok gull på 3 × 5 km stafett under junior-VM 1981 i Schonach im Schwarzwald. Monsen gikk for det norske landslaget i perioden 1982–1990 og deltok i tre verdensmesterskap. Under VM 1985 i Seefeld ble han verdensmester i stafett (sammen med Pål Gunnar Mikkelsplass, Tor Håkon Holte og Ove Aunli). I det samme mesterskapet ble han nummer sju på 15 km individuelt. Han gikk Vasaloppet fire ganger med resultatene 4, 6, 11 og 70. Fra 1993 til 1997 var han tilknyttet smøreteamet til det norske landslaget. Han var internasjonal teknisk delegat i verdenscupen fra 1997 til 2006. 

Siden 2006 har han vært trener. Han var leder for Team Trøndelag i to år, i ett år fra april 2008 var han trener for Canadas langrennslandslag. Fra 2009 til 2013 var han trener for Sveriges herrelandslag i sprint. Fra 2013 er han trener for det norske herrelandslaget i sprint.

VM-medaljer 
 1985 i Seefeld – gull (4 × 10 km stafett)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Arild Monsen trener Canada – artikkel på www.nrksport.no

Norske langrennsløpere
Norske langrennstrenere
Juniorverdensmestere i langrenn
Verdensmestere i langrenn
Norgesmestere i langrenn
Deltakere under Ski-VM 1985
Personer fra Molde kommune
Banjo-Kazooie (serie)

Banjo-Kazooie er en serie videospill utviklet av Rare. Spillene handler om en honningbjørn som heter Banjo og vennen hans, den store røde fuglen Kazooie, som begge er kontrollert av spilleren. Gjennom de ulike spillene er oppgaven deres å ødelegge de ulike onde planene til en heks som heter Gruntilda. Det første spillet, Banjo-Kazooie, ble opprinnelig utgitt til Nintendo 64 29. juni 1998.

Hovedkarakterene, Banjo og Kazooie, er spillbare i Xbox 360 versjonen av Sonic & Sega All-Stars Racing fra 2010. Banjo og Kazooie er også spillbare i Super Smash Bros Ultimate på Nintendo Switch, her er de nedlastbart innhold i utfordringspakke 3 og i pakken er det inkludert banen Spiralfjellet, hjemmet til Banjo og Kazooie, og musikk fra spillene i serien, noe direkte fra spillene, og noe remixer. Banjo og Kazooie ble tilgjengelig for nedlasting 4. september 2019.

Liste over spill 

 Banjo-Kazooie (1998)
 Banjo-Tooie (2000)
 Banjo-Kazooie: Grunty's Revenge (2003)
 Banjo-Pilot (2005)
 Banjo-Kazooie: Nuts & Bolts (2008)

Referanser 

Videospillserier
Videospill utviklet i Storbritannia
Dewey Martin

Dewey Martin, eg.  Walter Milton Dewayne Midkiff (født 30. september 1940 i Chesterville, Ontario, død 31. januar 2009) er mest kjent som trommeslager og vokalist i den amerikanske rockegruppen Buffalo Springfield.

Han begynte å spille trommer da han var 13. I et av sine første band, the Jive Rockets, spilte han sammen med den framtidige gitarissten i Staccatos, Vern Craig. Martin flyttet etterhvert til Nashville hvor han spilte sammen med blant andre Faron Young, Roy Orbison, The Everly Brothers, Patsy Cline. Underveis tok han etternavnet Martin; og i barndommen ble ofte navnet Dwayne til «Dewey» og han gjorde det til fornavnn. I 1964 var Martin i Seattle, hvor han spilte trommer på en singel med  Sir Raleigh and the Coupons' British Invasion-type coverversjon av «White Cliffs of Dover». Singelen var suksessfull i Los Angeles, så Martin flyttet dit og spilte i forskjellige grupper og så etter muligheter til å spille countryrock. 

Våren 1966 ble han invitert til å være med i en gruppe som senere ble til Buffalo Springfield. Martin ble i denne gruppen til den skilte lag i mai 1968. Etter noen forsøk med New Buffalo Springfield (senere forkortet til New Buffalo) med stadig skiftende besetning, gikk han over til å kalle gruppen Blue Mountain Eagle. Senere ga han ut et album med Dewey Martin and Medicine Ball i april 1970. Bruce Palmer deltok under innspillingen av Dewey Martin & Medicine Ball. Til tross for gode mottakelser, mistet de platekontrakten og Martin forlot musikkbransjen for å bli bilmekaniker mot slutten av 1970-årene.  På midten av 1980-årene var han med i Pink Slip (sammen med tidligere Byrds bassist John York, senere the Roberts-Meisner Band og til slutt i Bruce Palmers Buffalo Springfield Revisited, før han til slutt trakk seg tilbake. I 1991 dannet han Buffalo Springfield Again sammen med gitarist Billy Darnell, men gruppen gikk i oppløsning. I 1997 ble Dewey Martin sammen med Buffalo Springfield tatt inn i Rock and Roll Hall of Fame.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Side om hans senere karriere

Canadiske trommeslagere
Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame (gruppemedlem)
Personer fra Stormont, Dundas and Glengarry
Bilmekanikere
Fylkesvei 5627

Fylkesvei 5627 går mellom Nyheim i Aurland kommune og Erdal i Lærdal kommune. Veiens lengde er 48,6 km. Veien kalles Aurlandsveien eller Snøveien. Den ble åpnet som kommunal vei i 1967, og har vært fylkesvei siden 1987.
 Hele veien mellom Aurlandsvangen og Lærdalsøyri har fått status som Nasjonal turistvei Aurlandsfjellet.

I 2000 åpnet Lærdalstunnelen, som går mellom Lærdal og Aurland, som laget helårsforbindelse der fylkesveien kun hadde vært åpen på sommeren. Fylkesveien over fjellet er vinterstengt og åpnes månedsskiftet mai/juni (i 2010 ble den åpnet 1. juni).

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 243 (Sogn og Fjordane).

Aurlandsfjellet
Veistrekning mellom Aurlandsvangen ved Aurlandsfjorden og Lærdalsøyri ved Sognefjorden i Vestland fylke kalles Aurlandsfjellet.

Veien var åpnet i 1967, veistrekningen er en del av, er 47 kilometer lang og har et toppunkt på 1306 meter over havet. Begynnelsen av veien slik den er i dag er en anleggsvei. Veien er mer en turistvei etter at Lerdalstunnelen ble åpnet i 2000.

Opplevelser
 Stegastein er et utsiktsrampe over Aurlandsfjorden.
 Ved Flotane er en rasteplass med benker og toalett som får all nødvendig energi fra solcellepanel. 
 På Vedahaugene går en "gangbane" og en "uendelig" benk svinger seg til et tankevekkende kunstverk ”DEN” av den amerikanske kunstneren Mark Dion.

Kommuner og knutepunkter
 Aurlandsfjellet

Referanser

Eksterne lenker  
 Vegvesenets vegkart 
 
 

Fylkesveier i Vestland
Nasjonale turistveier
Veier i Aurland
Veier i Lærdal
Sandhed til gudfrygtighed

Sandhed til gudfrygtighed, på folkemunne «Pontoppidan» er en lærebok i kristendomskunnskap, skrevet av den danske teologen Erik Pontoppidan i 1737. Pontoppidan skrev denne boka på ordre av kong Christian VI som lærebok i kristendomskunnskap i skolen. Alle som skulle konfirmeres, måtte kjenne innholdet i denne boka, oftest ble det tilegnet ved utenatlæring.

I Danmark var «Pontoppidan» pensum til 1794. I Norge var den i bruk til innpå 1900-tallet og brukes fremdeles i enkelte kirkesamfunn. Boka er fremdeles i handelen.

Oppbygning 
Bokens fulle tittel var Sandhed til Gudfrygtighed, udi en eenfoldig og efter Muelighed kort dog tilstrekkelig Forklaring over Sal. Doct. Morten Luthers Liden Catechismo, Indeholdende alt det, som den, der vil blive salig, har behov, at vide og giøre. Paa Kongelig allernaadigst Befalning, til almindelig Brug. Tittelen er hentet fra Paulus 'brev til Titus kapittel 1 vers 1.

Boken var formet som spørsmål og svar om troen. Boken er delt med en rekke nummererte spørsmål etterfulgt av svar. Opprinnelig var det 759 spørsmål, i senere utgaver er det 750 spørsmål, da noen ble slått sammen. Boka er bygd opp som en aktualisering og utdyping av Luthers lille katekisme og har disse kapitlene: 
Om loven
Om troen 
Om bønnen 
Om dåpen 
Om nattverden

Innholdet ligger nært opp til en katekisme av pietismens far, Philipp Jacob Spener. Pontoppidan tok mer sympati for den såkalte Halle-pietismen. Der Spener var mer interessert i å beskrive livet etter konvertering, var Pontoppidan interessert i prosessen fram til det. Dette ble reflektert blant annet ved å en vektlegge nødvendigheten av omvendelse, anger, og advarsler mot syndens begjær. Omvendelse må være en avslutning av en lang og smertefull kamp.

Siden boken var lovpålagt for bruk i skole og kirke la den grunnlaget for vekkelser på 1800-tallet, fx "de sterke jyder". I Danmark-Norge var boka obligatorisk inntil 1794, da den ble erstattet av biskop Balles lærebok.

Eksempel på spørsmål og svar 
Spørsmål 12:
12. Hvordan kan vi vite at nettopp Bibelen er det sanne Guds ord?
Av mange ting, som f. eks.:
– Jødene, tyrkerne og andre gamle folkeslag har holdt den for å være Guds ord.
– Skriftene i Bibelen stemmer over ens.
– Profetiene viser seg å bli oppfylt.
– Mange mirakler har stadfestet at Bibelen er Guds ord.
– Dette Ordet har hatt stor framgang selv under de blodigste forfølgelser, da mange tusen martyrer ofret livet sitt for denne sannheten.Spørsmål 750750. Kan vi være sikre på å dø salig når vi tror på Kristus og lever i samfunn med ham?Ja, da er vi i sannhet Guds barn og arvinger til himmelen.''

Referanser

Eksterne lenker 
 Sandhed til Gudfryktighed som skannet Web-bok, uib.no
 Sannhet til gudfryktighet , Google Play
 Sannhet til gudfryktighet, App Store
 Sannhet til gudfryktighet, blabok hos Nasjonalbiblioteket

Lærebøker
Bøker fra 1737
Kristne tekster
Færvik kirke

Færvik kirke er en langkirke fra 1884 på Tromøy i Arendal kommune, Agder fylke. Kirken er i nygotisk stil. 

Kirken har kor, sidegallerier, orgelgalleri og to sakristier. Den ble gitt som gave fra skipsreder O.B. Sørensen på Bratteklev ved Galtesund, og ble oppført av byggmester Carl Svendsen og sønnen Ludvig Karlsen, som tok utgangspunkt i J.C. Reuters tegninger for Stokken kirke. Kirken skulle dekke de vestre deler av Tromøya.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 

Kirker i Arendal
Kulturminner i Arendal
Norske kirker fra 1884
Johan Christoff Friedrich Reuter
Kirker i Arendal prosti
Langkirker i Agder og Telemark bispedømme
Sparta Rotterdam

Sparta Rotterdam er det eldste profesjonelle fotballaget i Nederland. Det ble opprettet 1. april 1888. Helt til 2002/2003 sesongen hadde laget alltid vært i den høyeste divisjonen (Eredivisie). Siden den gang har klubben rykket opp og ned mellom Eerste divisie og Eredivisie, med opprykk i 2005, 2016 og 2019 og nedrykk i 2010 og 2018. 

Sparta har vunnet seks nederlandske mesterskap (1909, 1911, 1912, 1913, 1915 og 1959), og KNVB-cupen tre ganger (i 1958, 1962 and 1966). Sparta er en av de tre profesjonelle fotballklubbene i Rotterdam, de andre er Excelsior og Feyenoord.

Spillerstall 
Oppdatert 5. november 2022.

Utlånte spillere

Referanser

Eksterne lenker 
 

Fotballag i Nederland
Fotballag etablert i 1888
1888 i Nederland
Sport i Europa i 1888
Zdzisława Donat

Zdzisława Donat (født 4. juli 1936 i Poznań) er en berømt polsk operasangerinne (sopran), som på 70- og 80-tallet sang på verdens største operascener og festivaler. Hun er for tiden pedagog ved musikkhøyskolen i Warszawa.

Etter å ha fullført ingeniørstudiene ved Den tekniske høyskole i Warszawa, begynte hun på et musikkgymnasium i samme by (1961). Hun kontinuerte sangstudiene hos Ada Sari og i Accademia Musicale Chigiana i Siena hos Gino Bechi.

På 1960-tallet var hun solist ved Teatr Wielki i Poznań. Som prisvinner i sangkonkurransene i Toulouse (1967) og Helsingfors (1968) ble hun i 1972 solist ved Teatr Wielki i Warszawa, hvor hun debuterte i tittelrollen i Donizettis opera Lucia di Lammermoor.

Hennes internasjonale karriere begynte på begynnelsen av 1970-tallet, da hun ble engasjert ved Staatstheater am Gärtner Platz, og senere Bayerische Staatsoper i München. Hun sang i de viktigste operahusene i Europa (blant annet La Scala, San Carlo, Wiener Staatsoper, Covent Garden, Opéra Garnier). Hun sang i de fleste europeiske land, men også i Japan, USA (Metropolitan), Canada, Argentina og Kanariøyene. I 1979 fikk hun tittelen Kammersängerin i München.

Hun begynte sin pedagogiske virksomhet ved Musikkhøyskolen i Kraków, hvor hun også ble professor. Hun er for tiden virksom som pedagog ved Frédéric Chopin musikkhøyskole i Warszawa.

Zdzisława Donat er særlig kjent for sin rolle som Nattens dronning i Mozarts opera Tryllefløyten.

Berømte roller 
 Konstanze i Die Entführung aus dem Serail av Mozart
 Norina i Don Pasquale av Donizetti 
 Rosina i Il barbiere di Siviglia av Rossini 
 Amina i La sonnambula av Bellini 
 Elvira i I puritani av Bellini 
 Violetta i La traviata av Verdis
 Anusa i Falstaff av Verdi
 Gilda i Rigoletto av Verdi
 Oskar i Un ballo in maschera av Verdi
 Olympia i Hoffmanns eventyr av Offenbach

Referanser 

Polske operasangere
Sopraner
Personer fra Poznań
Fødsler i 1936