Den internasjonale kvinnedagen

Den internasjonale kvinnedagen feires hvert år den 8. mars.

En nasjonal kvinnedag ble først arrangert av Socialist Party of America i USA 28. februar 1909. Dette inspirerte året etter tyske delegater til å foreslå en kvinnedag på Sosialistinternasjonalens konferanse i København, men uten å fastslå noen dato. Etter den russiske revolusjon ble 8. mars innført som nasjonal kvinnedag i Sovjetunionen, og dagen ble markert på denne datoen der og i andre land i den sovjetiske innflytelsessfæren. Dagen var derfor assosiert med kommunistiske land og bevegelser frem til den gradvis ble omfavnet av den nye kvinnebevegelsen i vestlige land i 1960- og 1970-årene.

Etter FNs internasjonale kvinneår i 1975 ble dagen i 1977 gjort til FN-dag, og en av flere av organisasjonens årlige merkedager. Dagen ble dermed en mer upolitisk dag enn tidligere. I noen land gjenspeiler dagen fortsatt sine venstreradikale røtter, mens den i vesten i senere tiår har blitt en mer upolitisk og sosiokulturell feiring av kvinner.

Historie 
Ideen om en internasjonal kvinnedag ble lansert i begynnelsen av forrige århundre i sammenheng med kvinners kamp for stemmerett og mannlige fagforeningers kamp for rettigheter. Kvinnedagen ble i utgangspunktet vedtatt som en nasjonal markering av det amerikanske sosialistpartiet i 1908, og den første markeringen ble avholdt 28. februar 1909.

I 1910 ble den første internasjonale kvinnekonferansen avholdt i Jagtvei 69 (senere kjent som Ungdomshuset) i København. Den tyske marxisten Clara Zetkin fikk gjennomslag for å innføre en internasjonal kvinnedag. Dato var ikke spesifisert, men de første årene var markeringen i slutten av februar. Dagen skulle være en kampdag for den sosialistiske kvinnebevegelsen, i første omgang som et redskap i kampen for kvinnelig stemmerett. Det påfølgende år ble dagen markert i Sveits, Tyskland, Østerrike og Danmark: En million kvinner demonstrerte.

I 1914 var den på den 8. mars, muligens fordi det passet best ettersom det var søndag. Det er blitt hevdet at datoen knyttet an til en protestaksjon den 8. mars 1857 av kvinner i tekstilindustrien i New York, men forskere har tilbakevist dette som en myte. 

I forbindelse med markeringen av den internasjonale kvinnedagen samlet en stor mengde kvinner seg i Petrograd for å demonstrere for «brød og fred» i 1917. Med denne fredelige markeringen som utgangspunkt demonstrerte befolkningen i flere dager, og situasjonen eskalerte til februarrevolusjonen. Russland brukte ikke på dette tidspunktet gregoriansk kalender. Februarrevolusjonen begynte 23. februar 1917, og dette tilsvarer 8. mars i gregoriansk kalender. 

Bolsjeviken Aleksandra Kollontaj gjorde etter oktoberrevolusjonen sitt beste for å få Lenin til å markere denne dagen, som ved kalendersammentreffet kunne knytte an til begge de nevnte begivenheter, og i 1922 besluttet så Lenin at dagen skulle være en kommunistisk merkedag for å minnes kvinnenes innsats i revolusjonen. Den ble imidlertid ikke offentlig arbeidsfri dag i Sovjetunionen før i 1965.

I Norge 

I Norge ble den internasjonale kvinnedagen feiret første gang i 1915. Kvinneforbundet i Arbeiderpartiet avholdt et folkemøte for fred denne dagen. Det ble ikke en regelmessig markering før etter annen verdenskrig. Da ble dagen markert av Norges Demokratiske Kvinneforbund (stiftet 1948) og etterfølgeren Norsk Kvinneforbund, begge med tilknytning til Norges Kommunistiske Parti (NKP). Markeringene den gangen var små og hadde en klar tilknytning til NKP. NKP-tilknytningen og den kalde krigen gjorde at den etablerte kvinnebevegelsen tok sterk avstand fra arrangementet.

Den nye kvinnebevegelsen som oppstod i 1970-årene begynte å markere dagen fra 1972, og dagen fikk en annen profil enn tidligere, samtidig som NKPerne ble marginalisert i markeringen. Da tok en gruppe fra Kvinnefronten i Oslo initiativ til en felles markering med flere andre kvinneorganisasjoner. Siden ble dagen en viktig markeringsdag – landet over gikk små og store demonstrasjonstog, noen med en håndfull deltakere, andre med flere tusen. Dagen hadde sin storhetstid i 1970-årene, og spesielt i 1978 da over  kvinner og menn gikk i tog over hele landet. I Oslo gikk det to konkurrerende tog, som følge av at de andre kvinneorganisasjonene etterhvert ikke ønsket å samarbeide med Kvinnefronten på grunn av organisasjonens tilknytning til Arbeidernes kommunistparti.

I 1980-, 1990- og 2000-årene sank oppslutningen. Men i 2014 ble det rekordstor oppslutning på bakgrunn av abortloven. Hovedparolen var «Forsvar abortloven – nei til reservasjonsretten». Bakgrunnen for oppslutningen var i hovedsak motstanden mot regjeringens planer om å innføre reservasjonsrett for leger i abortspørsmål. På selve Youngstorget var det samlet  mennesker og i nærliggende gater rundt . Også i Trondheim, Bergen og flere andre byer deltok rekordmange. I Bergen samlet  mennesker seg på Torgallmenningen, nesten dobbelt så mange som rekorden fra 1970-årene, og i Trondheim samlet  seg, noe som ble beskrevet som det meste siden 1970-årene.

Det avholdes flere arrangementer og markeringer i forbindelse med 8. mars i ulike deler av landet. 8. marskomitéen i flere norske byer holder tradisjonen med demonstrasjonstog i hevd og markerer årlig dagen.

Inkludering av transpersoner
Fra 2020 har markeringene i noen byer vært preget av konflikt i den radikale kvinnebevegelsen om inkludering av transkvinner og ikke-binære, som har ført til anklager om transfobi. Dette gjelder særlig i Oslo, der transekskluderende radikalfeministiske organisasjoner som Women’s Declaration International (WDI) og Kvinneaktivistene har markert seg med flere transfiendtlige paroler og utspill. I 2021 var WDIs paroler f.eks. «nei til vranglære i grunnskolen, jenter og kvinner har ikke penis» og «kun kvinner er kvinner», som ble kritisert for å være hatefulle. WDI/Kvinneaktivistene gikk i 2022 med parolen «transkvinner er menn» i toget. I 2022 fikk Kvinnegruppa Ottar og Kvinnefronten kritikk for å ha lagt frem et forslag som innebar at ikke-binære ble fratatt stemmeretten på parolemøtene. Som følge av dette har det fra 2022 igjen vært to 8. marstog i Oslo. Kvinneaktivistene, som beskriver seg som «en radikalfeministisk aktivistorganisasjon for kvinner» og som i § 1 i vedtektene sine uttaler at «med kvinner mener vi kvinner», har foreslått å fjerne stemmeretten for transkvinner. Samtidig innstilte Kvinnefrontens representant på at Kvinneaktivistene skulle få plass i arbeidsutvalget.

Flere organisasjoner har fordømt transfobiske paroler i forbindelse med 8. mars, og som reaksjon på WDIs paroleforslag uttalte leder i Rød Ungdom Alberte Bekkhus at TERFer «allierer seg med høyreekstreme grupperinger» og har «ingenting i kvinnebevegelsen å gjøre», og at «man kan ikke kalle seg feminist dersom man er transekskluderende». Etter masseskytingen i Oslo 2022 uttalte AUF-leder Astrid Hoem at venstresiden «har et særlig ansvar når vi ser hatet blusse opp i de som føler en tilhørighet til oss. Transpersoner opplever hat fra alle hold. Høyreekstreme, konservative religiøse, men også stemmer på venstresida, som høylytt kommer med ytterliggående utsagn mot transpersoner». Leder for Ekstremismekommisjonen Cathrine Thorleifsson pekte på økt hets mot skeive i Norge og sa at «vi har sett en tilspisset diskusjon om for eksempel transpersoner i ulike subkulturer på nettet. Det er en økt moralsk panikk [...] Og vi vet at før volden, kommer avhumaniseringen».

I andre byer som Bergen og Tromsø har alle feminister stemmerett uansett kjønn, og det har ikke vært den samme konflikten om inkludering av transpersoner.

Se også 
 Liste over FN-dager
 Feminisme
 Kvinnerettigheter
 Mannsdagen
 Den internasjonale dagen mot kvinnelig kjønnslemlestelse
 Den internasjonale jentedagen
 Internasjonal dag for kvinner i rurale områder
 Internasjonal dag for avskaffelse av vold mot kvinner

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Internasjonal kvinnedag via FN-sambandet

Kvinnedagen, den internasjonale
Kvinnedagen, den internasjonale
Repeterende arrangementer etablert i 1909
Dager i mars