alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Institutt for byforming og planlegging

Institutt for byforming og planlegging var et institutt ved Fakultet for arkitektur og billedkunst (AB), Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Fra 1. januar 2017 videreføres virksomheten i Institutt for arkitektur og planlegging under det nyopprettede Fakultet for arkitektur og design. De andre enhetene som inngår i dette instituttet, fra samme dato, er Byggekunst, prosjektering og forvaltning (institutt AB); Byforming og prosjektering (institutt AB); Smart Cities, faggruppe ved Byggekunst, historie og teknologi (institutt AB).

Disse endringene er en følge av fusjonen mellom NTNU, Høgskolen i Gjøvik (nå: NTNU i Gjøvik), Høgskolen i Sør-Trøndelag og Høgskolen i Ålesund (nå: NTNU i Ålesund). 
Fusjonen trådte i kraft 1. januar 2016, men aktiviteten ved de ulike enhetene fortsatte med små endringer i 2016, samtidig som det ble arbeidet på ulike områder med planer for studier, faglig og administrativ organisering, og kvalitetssikring på alle områder, slik at alt var klart 1. januar 2017.


Historie 
Instituttet ble etablert i 1956 under navnet Institutt for by- og regionplanlegging. By- og regionplanlegging er et tverrfaglig felt som omfatter arealbruk, samfunnsutvikling og byforming.
Arkitekt Sverre Pedersen ble i 1920 beskikket til professor ved Instituttet «Bygningskunst I, boligbygging», ved Arkitektavdelingen. Han var da allerede en erfaren byplanlegger, og fikk stor betydning for utviklingen av byplanfaget i arkitektutdanningen. Byplanlegging var en integrert del av utdanningen frem til 1956, da et eget institutt ble opprettet, og egne planleggingsfag innført. Arkitekt Bjarne Lous Mohr ble den første professor, og i løpet av få år bygde han opp instituttet med flere ansatte og stipendiater. 

Instituttet engasjerte seg tidlig i planleggings-, forsknings- og utredningsoppgaver. Hvert tredje år i perioden 1959–1987 (med ett unntak) arrangerte de «Kursus i by- og regionplanlegging», med deltagere fra inn- og utland. Dette var en viktig arena for kunnskapsformidling innen faget. Instituttet fikk etterhvert en sentral posisjon for utviklingen av planlegging som profesjon i Norge.

I 2003 skiftet instituttet navn til Institutt for byforming og planlegging.

Referanser

Litteratur 
Solberg, Helge (red.)(2011) Arkitektur i hundre : arkitektutdanningen i Trondheim 1910–2010. Trondheim, Tapir. ISBN 978-82-519-2690-4

Eksterne lenker 
 Institutt for byforming og planlegging
 2-årig Masterprogram i Fysisk planlegging
 International master's programme in Urban Ecological Planning

Byforming og planlegging
Byplanlegging
Liste over ordførere i Kristiansand

Jan Oddvar Skisland, A, 2020-
Harald Furre, H, 2015-2019
Arvid Grundekjøn, H, 2011-2015
Per Sigurd Sørensen, H, 2007-2011
Jan Oddvar Skisland, KrF, 2003-2007
Bjørg Wallevik, H, 1991-2003
Paul Otto Johnsen, H, 1978-1991
Harald Synnes, KrF, 1976-1977
Einar Hansen, V, 1972-1975
Leo Tallaksen, V, 1966-1971
Alfred Netland, V, 1964-1965
Leo Tallaksen, V, 1956-1963 
Johannes Seland, V, 1953-1955
Aage Grønningsæter, V, 1948-1952
Karl Rosenløv, A, 1946-1947
Rudolf Peersen, V, 1945
O.A. Fosby, NS, 1941-1945 
Anders Kjær, 1941
Rudolf Peersen, V, 1938-1940 
Einar Jørgensen, V, 1932-1937
Johan Øydegard, A, 1929-1931
Wm. Dahl-Hansen, H, 1927-1928
Nicolay Eckhoff, H, 1926
Bernt Reinhardt, H, 1925
Carl Christiansen, H, 1923-1924
Nicolay Eckhoff, H, 1920-1922 
Einar Jørgensen, V, 1914-1919 
Henrik J. Tellefsen, Avh.p. 1913
Christian Reinhardt Bergsland, H, 1912
Bernt Reinhardt, H, 1911 og 1925
Mathias Hansen, H, 1908-1910
E.A. Gundersen, V, 1905-1907
Carl Arnesen, V, 1895-1904
Arne Vogt, 1892-1894
Peter Lorentz Stabel, 1880-1892
Peder Ferdinand Reinhardt, partiløs, 1874
Einar Tamberskjælver Rosenqvist, 1867-1868
Claus Christian Olroy, 1861-1862 og 1864
Hans Maartmann Fleischer, 1859-60, 1863, 1865, 1869-73, 1875 og 1877-79
Michael Rolfsen, 1854, 1857 og 1866
Jens Nicolai Heyerdahl, 1851
Oluf Stéen Julius Berner, 1851-1853
Anthon Wilhelm Manthey, 1849
Niels Wisløff Rogstad, 1847, 1855 og 1858
Anton Carl Hartmann, 1846, 1848 og 1856
Paul Brodahl Lassen, 1845
Jacob Andreas Falch, 1844
Isaach Willoch, 1841-1843
Mathias Andreas Boye, 1838-1839
Jacob von der Lippe, 1837, 1838 og 1840

Eksterne lenker
 Oversikt på kommunens nettsted , besøkt 20. januar 2010

 
Kristiansand
Frank Debenham

Frank Debenham (født 26. desember 1883 i Bowral i New South Wales, Australia, død 23. november 1965 i Cambridge) var en australsk geolog og geograf. 

Han ble utdannet ved University of Sydney, der han studerte geologi under Edgeworth David. Han var én av tre geologer som deltok på Terra Nova-ekspedisjonen (1910–1913) under ledelse av Robert F. Scott. Fra januar til mars 1911 utforsket han sammen med Thomas Griffith Taylor, Charles Wright og Edgar Evans de vestlige fjellene i Victoria Land. Han kunne ikke dalta på den skjebnesvangre sydpolferden, da han hadde skadet kneet under fotballsparking på snøen. For sin innsats i Antarktis ble han tildelt den britiske Polarmedaljen.

Under første verdenskrig deltok han i infanteriet. Han tjente i Frankrike og Thessaloniki, og ble alvorlig skadet i 1916. I 1919 ble han tildelt Order of the British Empire.

Han var ubetalt direktør ved Scott Polar Research Institute, som han var med å stifte, fra 1920 til 1946. Fra 1931 var han professor i geografi ved University of Cambridge. Han var visepresident i Royal Geographical Society fra 1951 til 1953 og mottok selskapets Victoria Medal i 1948.

Debenham skrev mange bøker om geografi. Hans memoarer fra Antarktis, The Quiet Land – The Diaries of Frank Debenham, ble publisert i 1992.

Referanser 

Geografer
Australske professorer
Personer fra New South Wales
Order of the British Empire (OBE)
Polarforskere
Artikler i Antarktis-prosjektet
Didrik Solli-Tangen

Didrik Solli-Tangen (født 11. juni 1987 i Porsgrunn) er en norsk sanger. Solli-Tangen fikk sitt nasjonale gjennombrudd da han vant Melodi Grand Prix 2010 med låten «My Heart Is Yours», skrevet av Hanne Sørvaag og Fredrik Kempe. Han har siden deltatt i en rekke underholdningsprogrammer i norsk fjernsyn, blant andre Stjernekamp på NRK høsten 2017 og senest i Melodi Grand Prix 2020. I desember 2021 vant han den andre sesongen av NRK-konkurransen Maskorama, utkledd som «Snømonsteret».

Bakgrunn 
Didrik Solli-Tangen vokste opp på tettstedet Heistad i Porsgrunn kommune. Hans yngre bror Emil Solli-Tangen er også sanger.

Musikalsk virke 
Han gjorde seg bemerket som operasanger i USA i 2009. I 2010 var Didrik Solli-Tangen en av deltagerne i Melodi Grand Prix med låten «My Heart Is Yours». Den 23. januar 2010 gikk Didrik Solli-Tangen, sammen med A1, videre fra delfinalen i Skien til finalen i Oslo Spektrum.  Der vant han og representerte dermed Norge i Eurovision Song Contest 2010 på hjemmebane. I den internasjonale finalen ble han nummer 20 av 25.

Solli-Tangen studerte klassisk sang ved Barratt Due musikkinstitutt i Oslo, hvor han også ble god venn med Alexander Rybak.

Våren 2012 gikk Solli-Tangen til topps i kjendisutgaven av den norske realitykonkurransen 71° nord. Høsten 2014 var han programleder for Skal vi danse sammen med Katrine Moholt. Høsten 2017 var han blant deltakerne i NRK-programmet Stjernekamp. Der ble han nummer to, etter Adam Douglas.

I 2020 deltok han på nytt i Melodi Grand Prix sammen med lillebroren Emil. De to deltok med låten «Out of Air».

I desember 2020 ga han også ut sitt første julalbum. Tittellåten «Det skal bli jul» ble A-listet på NRK P1. 

I 2021 var han med på den andre sesongen av Maskorama, der han var «Snømonsteret». Solli-Tangen endte med en førsteplass i konkurransen som ble sendt på NRK lørdag 11. desember. Finalen ble sett av over 1,2 millioner seere.

Diskografi 
 Guilty Pleasures (Album, 2010)
The Journey (Album, 2013)
Hjem (Singel, 2020)
Det skal bli Jul (Album, 2020)
O Helga Natt (feat. Oslo Filharmoniske Kor ) (Singel, 2021)

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker   
 
 
 
 
 Intervju med Didrik Solli-Tangen

Norske sangere
Norske operasangere
Vinnere av Melodi Grand Prix
Skal vi danse-programledere
71° nord-deltakere
Alumni fra Barratt Due musikkinstitutt
Personer fra Porsgrunn kommune
Fødsler i 1987
Deltakere i Melodi Grand Prix 2020
Deltakere i Eurovision Song Contest 2010
Deltakere i Stjernekamp
Tilbake til Howard’s End

Tilbake til Howard's End (originaltittel: Howards End) er en britisk romantisk dramafilm fra 1992, basert på E. M. Forsters roman fra 1910 med samme navn, en historie om klasserelasjoner på begynnelsen av 1900-tallet i England. Filmen ble produsert av Merchant Ivory Production. Den var deres tredje film som bygger på en roman av Forster (som etterfulgte A Room With a View i 1986 og Maurice i 1987). Manuskriptet ble skrevet av Ruth Prawer Jhabvala, og filmen ble regissert av James Ivory og produsert av Ismail Merchant.

Handling 
I Storbritannia i Edvardiansk tid blir Helen Schlegel forlovet med Paul Wilcox, når hun oppholder seg ved hjemstedet til Wilcox-familien: Howards End. Familien er konservative og velstående, ledet av hardhudet forretningsmann Henry. Etter forlovelsen sender Helen et telegram som informerer søsteren Margaret, noe som forårsaker opprør når søstrenes tante Juley ankommer og forårsaker en scene. Flere måneder senere gjenopptar Margaret sitt bekjentskap med Ruth Wilcox. I løpet av de neste månedene blir de to kvinnene veldig gode venner, selv om fru Wilcox' helse avtar. Kort tid før hun dør testamenterer Ruth hele Howards End til Margaret. Dette forårsaker stor forferdelse for resten av Wilcox-familien. 

Familien velger å ødelegge papirene som Ruth skrev under på, og de bestemmer seg for å fullstendig ignorere hennes siste ønsker. Henry Wilcox, enkemannen til Ruth, begynner å utvikle en tiltrekningskraft mot Margaret, og godtar å hjelpe henne med å finne seg et nytt hjem. Til slutt foreslår han ekteskap, og Margaret godtar. Margaret og Henry gifter seg, og paret bruker Howards End som oppbevaring av Margaret og søsknenes eiendeler. Etter flere måneder med bare å høre fra Helen via postkort, blir Margaret bekymret. 

Når tante Juley blir syk, returnerer Helen til England for å besøke henne. Men når hun får beskjed om at hennes tante har blitt frisk, unngår hun å møte Margaret eller noen av hennes familie. I frykt for at Helen er mentalt ustabil, lokker Margaret henne til Howards End for å hente eiendelene sine, bare for å møte opp sammen med Henry og en doktor. Imidlertid forstår hun ved første øyekast at Helen er gravid. Helen insisterer på å returnere til Tyskland for å oppdra babyen på egen hånd, men ber om at hun får overnatte ved "Howards End" før hun reiser sin vei. Men Henry nekter hardnakket, og paret krangler.

Medvirkende 
Anthony Hopkins
Vanessa Redgrave
Helena Bonham Carter
Emma Thompson

Referanser

Eksterne lenker
 

Filmer fra 1992
Britiske romantiske dramafilmer
Filmer basert på bøker
Filmer med en Oscar-vinnende kvinnelig hovedrolle
Oscar-vinnere (artistisk produksjon)
Oscar-vinnere (filmatisering)
BAFTA-vinnere
Engelskspråklige filmer
Anna Sophie av Danmark og Norge

Anna Sophie Reventlow (født 16. april 1693, død 7. januar 1743) var dronning av Danmark-Norge fra 1721 til 1730, gjennom sitt ekteskap med Frederik IV. 

Anna Sophie Reventlow var datter av storkansler og lensgreve Conrad Reventlow (1644–1708) og Sophie Amalie Hahn (1664–1722) til Clausholm slott. Hennes halvbror var general Christian Ditlev Reventlow.

Frederik IV 
Hun møtte kong Frederik IV på et maskeball på Koldinghus i 1711, og de ble forelsket. Kongen bortførte henne året etter fra hennes hjem på Clausholm og giftet seg med henne til venstre hånd, da han allerede var gift med dronning Louise. Ved Louises død i 1721 ektet kongen Anna Sophie til høyre hånd, og hun fikk tittel av dronning. 

De fikk flere barn sammen, men ingen overlevde de første årene. Etterhvert ble ektefellene mer og mer preget av denne tragiske situasjonen. Frederik IV arbeidet nesten døgnet rundt. I deres siste år sammen drømte de om å abdïsere og trekke seg tilbake til Fredensborg slott, som han hadde latt oppføre etter italienske forbilder.

Da kongen døde i 1730 forviste Christian VI henne fra København til hennes barndomshjem, godset Clausholm i nærheten av Randers. Hun ble fratatt alle midler utenom Clausholm, og pålagt livslangt eksil: hun hadde ikke tillatelse til å forlate godset. I sitt eksil engasjerte hun seg i bøndenes liv – og i å forskjønne Clausholm med haver og alleer. I sine siste år led hun av en alvorlig, ubehandlet sorgpsykose og ble mer og mer religiøs. 

Hoffbilledhuggeren Didrick Gercken laget en vakker sarkofag til henne, som står i Roskilde domkirke.

Litteratur

Eksterne lenker 
 Anna Sophie Reventlow hos SNL
 Anna Sophie Reventlow på Gravsted.dk
 Slekten Reventlow

Danske dronninger
Norges dronninger
Slekten Reventlow
Fødsler i 1693
Dødsfall i 1743
Blåtårn

Blåtårn var tårnet på Københavns slott. Man vet ikke når det ble bygget, men det antas å ha vært under Erik av Pommern (f.1382-d.1459); man vet at det eksisterte da kong Hans regjerte. 

Ruinene av Blåtårn ble funnet av arkeologer i 1902 og ligger under Christiansborg slott, nærmere bestemt under slottsplassen. Ruinene ble gravet ut i 1917, og det har vært offentlig adgang til dem siden 1924.

Bygningen 
Tårnet lå mellom riddersalen og portbygningen. Det var i 5 etasjer og med et kvadratisk grunnplan, som målte omtrent 16 meter på hver side. Da Christian IV ble kronet i 1596, ble muren forhøyet med nesten 3 meter til rundt 28 meter (44 alen), og det ble føyet til et spir med kobbertak. Da Frederik IV bygget om  Københavns slott i begynnelsen av 1700-tallet, ble Blåtårn stående, men det ble gjennombrutt av den nye hovedporten til slottsgården og kom dermed også til å fungere som portbygning.

Øverst oppe var det innredet et fengsel, mest kjent for Leonora Christinas lange fengselsopphold; hun satt der i 22 år for medvirkning til sin mann Corfitz Ulfeldts forræderi. Det var her hun i 1673–74 påbegynte sitt skrift Jammers Minde, en skildring av fengselslivet stilet til hennes barn. 

Av andre kjente fanger kan nevnes Torben Oxe (riksråden som ble anklaget for å forårsake Dyvekes død); Knud Pedersen Gyldenstjerne; den siste katolske biskop i Roskilde, Joachim Rønnov; Agnete Sophie Budde og Kristina Nilsdotter Gyllenstierna.

Men først og fremst var Blåtårn beregnet på «kongens betjenter», dvs. offentlig ansatte. Den islandske bøsseskytten Jon Olafsson opplevde selv å bli idømt et opphold i Blåtårns dypeste kjeller for en forseelse. Han forteller at tårnvokteren fikk ham heist ned i Blåtårn i et tynt tau. På bunnen var det et tregulv som en stor forhøyning. Rundt var det en dyp kloakkrenne. Der satt Olafsson i en måned. Hver dag ble et kar heist ned til ham, med kanner med øl og tallerkner med mat. «Blåtårn er glatt som et egg innvendig, så det er umulig for noe menneske ved naturlige krefter å slippe ut.»

Andre bygninger med betegnelsen Blåtårn 
Blåtårn ble revet ned sammen med resten av slottet i 1731–32. På folkemunne gikk navnet over til Frederiksholms arresthus som lå i enden av Frederiksholms Kanal for personer som hadde brutt loven enten i Københavns Amt eller falt inn under Hof- og Stadsretten. Særlig havnet «utenbys misdedere», hoffolk og embetsmenn i dette arresthuset, deriblant ulydige skuespillere og dansere fra Det Kongelige Teater, ettersom disse frem til det politiske systemskiftet i 1849 hadde rang som hofftjenere. I 1848 ble dette «Blåtårn» avløst av Kjøbenhavns Amts Ting- og Arresthus på Blegdamsvej og revet. 

Blåtårn er også navnet på et tårn på Akershus slott.

Noter

Eksterne lenker 
 Om ruinene hos Slots- og Ejendomsstyrelsen

Københavns historie
Byggverk i København
House of Keys

House of Keys (mansk: Kiare as Feed) er det direktevalgte underhuset til Mans lovgivende forsamling, Tynwald; overhuset er Det lovgivende råd.

Navnebakgrunn 
Den eldste kjente referansen til navnet er i et dokument fra 1417, skrevet av en engelsk lærd på latin, som viser til «Claves Mann» og «Claves Legis» (Manns nøkler og Lovens nøkler). Navnets opprinnelse er omdiskutert. «Keys» viser ikke til det engelske ordet for nøkler, men er i stedet en forvrengning av det norrøne verbet kjósa («å velge»). Det er imidlertid en mer sannsynlig forklaring at det er en feiltolkning av det manske begrepet for «fireogtyve», kiare as feed (uttalt kee-air), og dette huset har alltid hatt 24 medlemmer. Det manske navnet for House of Keys er Yn Chiare as Feed, som betyr «De fire-og-tyve».

Medlemmene 
Medlemmene er kjent som medlemmene av House of Keys, forkortet til MHK. Borgere som er minst 16 år gamle kan stemme, men man må være minst 21 år gammel og ha vært bosatt på øya i tre år for å bli valgt. Det er tolv valgkretser basert på sheadinger (administrativt område) og lokale styringsenheter (Noen få styringsenheter er delt mellom to valgkretser). 

Hver krets sender to medlemmer, som blir valgt gjennom simpelt flertall, til House of Keys (Hver velger kan stemme på opp til to kandidater).

Mandatperiode 
Husets mandatperiode er vanligvis satt til fem år, men det finnes bestemmelser om at huset kan oppløses innen perioden har utløpt.

Husets president 
President for House of Keys («Speaker of the House of Keys», forkortet til SHK) er et medlem av House of Keys, som er valgt til å lede møtene. Han eller hun avgir stemme, men kan – i motsetningen til de andre medlemmene – avstå. Om det blir uavgjort kan presidenten imidlertid ikke avstå og må da gi sin avgjørende stemme. Presidenten fungerer også som Tynwalds visepresident.

Forholdet mellom de to husene 
House of Keys velger åtte av de elleve medlemmene av Det lovgivende råd. Lovforslag fremmes vanligvis ikke i rådet . Således har House of Keys mye mer makt enn Det lovgivende rådet, som utøver funksjonen som et reviderende kammer.

«Tynwald Court» 
House of Keys møtes rundt én gang i måneden sammen med Det lovgivende råd i et fellesmøte som kalles for «Tynwald Court». Tynwalds president, som velges av begge husene, leder både dette fellesmøtet og Det lovgivende råd. Én gang i året er imidlertid viseguvernøren  leder, og det er på Mans nasjonaldag, Tynwald-dagen.

Nåværende medlemmer

Medlemmenes lønn og betalte utgifter 
Fra april 2006

 Medlemmenes grunnlønn £34,152.00 per år
 Betalte utgifter opp til £5,790.38 per år

Fotnoter

Referanser

Eksterne lenker 
 House of Keys
 Elections to the House, valg til Huset
 Enfranchisement @ 16 years (BBC)
 iomelections.com – 2006 General Election, valget i 2006
 Wikisource: «Key». Encyclopædia Britannica (11. utg.). 1911. Det siste avsnittet nevner teorier i opprinnelsen til navnet «House of Keys»

Politikk på Man
Myndigheter på Man
Fylkesvei 35

Fylkesvei 35 (Fv35) går mellom Skjøl i Øvre Eiker og Syrbekk i Tønsberg.

Historie
Før 1. januar 2010 var veien del av riksvei 35, etter at regionreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei. Før regionreformen var Fv35 en vei i Drammen og Drammen, nå fylkesvei 27 og fylkesvei 28.

Da Vestfoldbanen ble oppgradert mellom Barkåker og Tønsberg i 2011, ble planovergangen ved Tomsbakken eliminert.

Strekningen Fossan–Kronlia i Vestfold sto ferdig 1954. Den ble bygget i traséen til den nedlagte Tønsberg–Eidsfossbanen og fikk navnet «Bispeveien». Veien fikk fast dekke i 1956.

Frem til 2019 hadde veien traséer i mellom Hov og Bærenga i Ringerike, med armer til Heradsbygda og Hvervenkastet. Disse traséene hadde ingen direkte forbindelse med resten av fylkesveien, og fikk egen betegnelse fylkesvei 290.

Kommuner og knutepunkter





Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier gjennom flere fylker
Fylkesveier i Viken
Fylkesveier i Vestfold og Telemark
Veier i Øvre Eiker
Veier i Holmestrand
Veier i Tønsberg
Primære fylkesveier
Les Halles

Les Halles (Hallene) var tidligere et stort markedssentrum for ferskvarer i det sentrale Paris, først bygd på 1100-tallet i middelalderen på kongelig befaling. Kongen ønsket å flytte denne markedshandelen bort fra Place de Grève og ut på et da ubebygd myrlendt område utenfor de daværende bymurer.

Det ble revet i 1971, på grunn av at de mange lastebilene som hver morgen transporterte markedsvarene til Les Halles forpestet luften i den indre by. Hallene ble deretter erstattet med et stort underjordisk kontor- og shoppingsentrum, Forum des Halles, i flere etasjer, på samme sted.

Forum des Halles utgjør i likhet med Centre Pompidou et stykke moderne arkitektur som kontrasterer mot de eldre bygningene som bykjernen ellers er preget av. 

De klassiske hallene er blitt skildret blant annet i Emile Zolas roman Le Ventre de Paris fra 1873.

Metrostasjonen Les Halles betjener området.

Eksterne lenker 
 
 Projet Les Halles (offisielt nettsted for en ombygningsprosjekt)  

Markeder
1. arrondissement i Paris
Heiner Brand

Heiner Brand (født 26. juli 1952 i Gummersbach i Nordrhein-Westfalen) er en tidligere tysk håndballspiller, og var den tyske landslaget håndballtrener fra 1997 til 2011. Han er den eneste personen som har vunnet Håndball-VM både som spiller og trener.

Karriere som spiller 
Heiner Brand sluttet seg til klubben VfL Gummersbach da han var syv år gammel. Han vant med denne klubben det tyske mesterskapet seks ganger. I 1976 var Brand en del av det vesttyske landslaget som ble nummer fire i den olympiske turneringen. Han spilte alle seks kamper og scoret tolv mål.

På landslaget spilte han totalt 131 kamper og scoret 231 mål, inkludert et straffemål. I 1978 var han medlen av landslaget som deltok i verdensmesterskapet. Hans to første mål i en landskamp scoret han i sin første kamp for Tyskland. Det var i juli 1974 mot Island.

Karriere som trener 
Heiner Brand var trener i VfL Gummersbach mellom 1987 og 1991, og mellom 1994 og 1996. Han trente også SG Wallau-Massenheim (1992–94). Før han ble klubbtrener var han assisterende trener for det tyske landslaget fo rmenn, som han var hovedtrener for mellom 1997 og 2011.

I oktober 2007 ble Heiner Brands kontrakt som trener for landslaget med det tyske håndballforbundet forlenget til 30. juni 2013. Men han valgte å gå av den 30. juni 2011 som resultat av at laget bare klarte en tiendeplass i EM 2010 og en ellevteplass i VM 2011, de verste plasseringene for det tyske landslaget.

Heiner Brand er kjent for sin brede bart. Da Tyskland vant Euro 2004, barberte han høytidelig av barten. Da Tyskland vant VM 2007 feiret spillere Brand ved å ta på bart.

Personlig liv 
Heiner Brand er gift og har to barn. Hans to eldre brødre Klaus og Jochen var også håndballspillere.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 
 

Tyske håndballspillere
Tyske håndballtrenere
Håndballspillere under Sommer-OL 1976
Deltakere for Vest-Tyskland under Sommer-OL 1976
Trenere i Håndball-EM 1998 for menn
Trenere i Håndball-VM 1999 for menn
Trenere i Håndball-EM 2000 for menn
Trenere i Håndball-VM 2001 for menn
Trenere i Håndball-EM 2002 for menn
Trenere i Håndball-VM 2003 for menn
Trenere i Håndball-EM 2004 for menn
Trenere i Håndball-VM 2005 for menn
Trenere i Håndball-EM 2006 for menn
Trenere i Håndball-VM 2007 for menn
Trenere i Håndball-EM 2008 for menn
Trenere i Håndball-VM 2009 for menn
Trenere i Håndball-EM 2010 for menn
Trenere i Håndball-VM 2011 for menn
Personer fra Oberbergischer Kreis