Kåre Willoch

Kåre Isaachsen Willoch (født 3. oktober 1928, død 6. desember 2021 i Oslo) var en norsk politiker (H) som var Norges statsminister fra 1981 til 1986.  

Han var Høyres generalsekretær fra 1963 til 1965, leder av Høyre fra 1970 til 1974, handelsminister i 1963 og 1965–1970 og Norges statsminister fra 1981 til 1986. Etter at han trakk seg fra rikspolitikken var han fylkesmann i Oslo og Akershus (1989–1998) og styreleder i NRK (1998–2000).

Bakgrunn 
Kåre Willoch ble født 3. oktober 1928 på Bestum på Oslos vestkant, i daværende Aker kommune. Foreldrene var disponent Haakon Isaachsen Willoch (1896–1955) og Agnes Christine Saure (1895–1994). Haakon Willoch startet bedriften Bonnaski i Lommedalen. Moren var intellektuelt anlagt og utdannet adjunkt i realfag og arbeidet som lærer til barna ble født. Foreldrene var politisk interessert, men deltok ikke aktivt i politisk arbeid. Kåre Willoch ble som gutt kjent for sine kunnskaper og som standhaftig debattant. Kåre var deres tredje sønn. Hans eldre brødre var Erik Willoch, som ble luftfartsdirektør, og Jan Willoch, som ble skifabrikant som sin far og formann i Riksmålsforbundet. Kommandørkaptein Odd Isaachsen Willoch som var skipssjef på panserskipet «Eidsvold» da det ble torpedert i Narvik 9. april 1940, var hans onkel.

Under andre verdenskrig dro Willochs far og hans to eldre brødre til Storbritannia der de sluttet seg til marinen. Faren Haakon meldte seg til tjeneste for admiralen i aprildagene 1940 og ble senere involvert i undergrunnsarbeid. Haakon Willochs motstandsgruppe ble ikke avslørt, men av frykt for snart å bli avslørt flyktet han til Sverige.  De to eldre brødrene flyktet også, og moren og Kåre ble igjen. Kåre ble flyttet fra Bestum skole til Kristelig Gymnasium som ikke var dominert av nazistene. Haakon hadde meldeplikt, og venner sørget for at papirene ble korrekt stemplet mens Haakon var i Sverige. Etterhvert kom familien i søkelyset, og moren fikk hjelp av motstandsbevegelsen til å flykte til Sverige med Kåre i desember 1944. De slo seg ned i Uppsala der Kåre gikk på Det norske Gymnas. 

Han tok examen artium på Ullern gymnas i 1947 (med toppkarakterer) og var russeformann. I 1948 avtjente han førstegangstjenesten i Tysklandsbrigaden i Slesvig. Han studerte sosialøkonomi ved Universitetet i Oslo og ble cand.oecon. i 1953. Før han startet sin politiske karriere arbeidet han som sekretær i Norges Rederforbund fra 1951 til 1952 og som konsulent i Norges Industriforbund fra 1954 til 1963. Det vakte betydelig oppsikt da det i 1982 ble avslørt at Willoch som stortingsrepresentant også mottok lønn fra Rederiforbundet og senere også fra Industriforbundet. 

Willoch giftet seg med Anne Marie Jørgensen (født 1929) i 1954. Hun er datter av orgelbygger Jørgensen.

Willoch kom fra en slekt av fritenkere og var livssynshumanist. Han var agnostiker og mente det var en privatsak.

Politisk karriere 
Fra 1951 til 1955 og fra 1955 til 1959 var Willoch medlem av Oslo bystyre. Ved stortingsvalget i 1953 ble han vararepresentant til Stortinget for Oslo. Han møtte på Stortinget første gang i januar 1955, 26 år gammel, og ble derved den til da yngste representant i nasjonalforsamlingen siden riksforsamlingen på Eidsvoll. Ved stortingsvalget 1957 ble han 28 år gammel valgt inn på fast plass til Stortinget, der han satt sammenhengende til 1989.

Willoch var handelsminister i John Lyngs regjering i 1963 som var den første borgerlige eller ikke-sosialistiske regjering etter andre verdenskrig. Han ble også handelsminister i Per Bortens regjering 1965–1970.

I Willochs tid som formann i Høyre fra 1970 til 1974 og som parlamentarisk leder fra 1970 til han ble statsminister i 1981, økte velgeroppslutningen om Høyre, i det som ble kalt «høyrebølgen». Høyrebølgen var et fenomen i de fleste vestlige land på den tiden.

Statsminister (1981–1986) 

Med Willoch som statsministerkandidat fikk Høyre i 1981 et valgresultat på 31,7 prosent ved stortingsvalget 12. september 1981. Det var partiets beste valg siden 1924 og fremgangen kalles høyrebølgen (en betegnelse som særlig knyttes til Willochs regjeringstid). Samarbeidet med Erling Norvik og Fridtjov Clemet i partiledelsen var vesentlig ved Høyres fremgang på den tiden. 

Valget hadde gitt et ikke-sosialistisk flertall. Willoch ble bedt om å danne regjering bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Under regjeringsforhandlingene var det abortspørsmålet som skapte det meste av vanskelighetene. I 1978 ble loven om selvbestemt abort vedtatt, noe som ga kvinner retten til selv å ta beslutningen om abort før 12. svangerskapsuke. I Høyre var meningene om dette spørsmålet delte, og i 1980 hadde Høyres landsmøte besluttet at stortingsrepresentantene skulle fristilles til å stemme etter sin egen overbevisning i abortsaken. KrF krevde at en ny koalisjonsregjering skulle innføre strengere abortregulering, et krav Willoch ikke ville gå med på. Kristelig Folkeparti valgte derfor å ikke danne regjering med Høyre, og Senterpartiet ville ikke gå inn i en regjering med Høyre alene. Etter regjeringsforhandlingene dannet Willoch derfor den 14. oktober 1981, den første rene Høyre-regjeringen siden Ivar Lykkes regjering i 1928. Kristelig Folkeparti og Senterpartiet var parlamentariske støttepartier.

Regjeringen Willoch gjennomførte reformer av samfunnsforhold som den mente skyldtes en regulerende og lite fleksibel stat. Det skulle skapes et samfunn med mindre offentlig detaljstyring og regulering fra «formynderstaten», slik det offentlig ble omtalt av partiene på høyresiden. Ett resultat av reformene var at butikkene fikk holde åpent flere av døgnets timer. NRKs kringkastingsmonopol ble oppmyket og det ble tillatt å etablere nærradioer. Det offentlige monopolet på levering av helsetjenester ble utfordret da det ble åpnet for etablering av private medisinske klinikker, og restriksjoner på eierskap og salg av eiendom ble redusert.

Regjeringens deregulering av kredittpolitikken har fått sterk kritikk i ettertid. I 1984 var renten politisk styrt og svært lav, samtidig som bankenes utlån i liten grad var regulert. Resultatet ble stor aktivitet på Oslo Børs og en kraftig vekst i privat forbruk. Dette ble kalt jappetiden og var i stor grad lånefinansiert. Dette ledet i sin tur til bankkrisen mot slutten av 1980-årene og begynnelsen av 1990-årene.

Willoch-regjeringens utenrikspolitikk var stort sett i samsvar med de tidligere Arbeiderparti-regjeringene når det gjaldt Norges forhold til NATO. Willoch-regjeringen støttet NATOs dobbeltvedtak i 1979 om å utplassere amerikanske Pershing II ballistiske mellomdistanseraketter i Vest-Europa. Ved utvidelsen av regjeringen med mellompartiene krevde Willoch at ingen av de nye statsrådene skulle være motstandere av dobbeltvedtaket. Arbeiderpartiet støttet dobbeltvedtaket i 1979.

Våren 1984 var Willoch alvorlig syk og var borte fra politikken en periode. Willoch, utenriksministeren, justisministeren og forsvarsministeren avgjorde at Arne Treholt kunne begynne på Forsvarets høyskole noe Willoch senere ble kritisert for da Treholt ble arrestert i 1984 mistenkt for spionasje. Regjeringen Willoch argumenterte med at Treholt hadde gjort mest skade før 1981 blant annet som Jens Evensens medarbeider. Willoch, Gro Harlem Brundtland og Sven Stray var kjent med mistanken mot Treholt lenge før han ble arrestert.

Etter stortingsvalget i 1985 ble regjeringen Willoch en mindretallsregjering. Det parlamentariske grunnlaget ble utfylt ved Fremskrittspartiets to representanter. Våren 1986 hadde oljeprisen falt fra 29 til 15 dollar fatet, og i mars la Willoch frem en «påskepakke» med 16 innstramningsforslag. Et av punktene var å øke bensinavgiften med 42 øre literen, og regjeringen gikk først til Arbeiderpartiet for støtte. Arbeiderpartiet satte som krav for å gå med på en avgiftsøkning de egentlig var for, at Willoch også hevet toppskatten. Dette var Willoch ikke villig til å gå med på da han mente det kunne skade den økonomiske veksten. Regjeringen fikk støtte fra Sosialistisk Venstreparti, men regjeringen ble etter hvert avhengig av FrPs støtte for å overleve. Leder for FrP, Carl I. Hagen, hadde i valgkampen lovet å gå mot alle skatte- og avgiftsøkninger, bensinavgiften spesielt. Samtidig hadde han også lovet å ikke felle en borgerlig regjering. Dagen før Willoch stilte kabinettsspørsmål om påskepakken, sendte FrP ut en pressemelding om at «velgerne kunne stole på Hagen i spørsmålet om bensinprisene». Willoch gikk av som statsminister 9. mai 1986. Noen uker etterpå økte Gro Harlem Brundtlands andre regjering bensinavgiften.

Senere virke
De senere år engasjerte Willoch seg særlig i Israel–Palestina-konflikten, og han var en tydelig kritiker av Israels okkupasjon og bosetting på okkupert land. Han viste også engasjement for naturvern, samt også menneskerettigheter generelt. Han tok videre til orde for en fødselspolitikk som i større grad legger til rette for å få barn, særlig for folk i 20-årene. Han kritiserte Høyre for ikke å øke barnetrygden som kunne sikre barnefamilienes økonomi. Trolig var hans engasjement avgjørende for at Høyres landsmøte i 2017 la bort forslaget om å erstatte barnetrygd med andre ordninger. Willoch advarte mot klimaendringer. Disse politiske standpunktene gjorde ham populær på den politiske venstresiden. Willoch var skeptisk til økende ulikhet og spesielt til rikdom hos de grupper (f.eks. aksjemeglere og forretningsadvokater) som ikke gjorde noen særlig større samfunnsinnsats enn andre. Han var kritisk til harde sanksjoner mot Russland og mente at Vesten burde forsøke å se verden fra Putins perspektiv.

Han ga høsten 2008 ut samtaleboken Alvorlig talt sammen med Odvar Nordli. I 2018 ga han ut boken Alt med måte sammen med Torbjørn Røe Isaksen.

Kritikk av Lund-kommisjonen 
Willoch avviste Lund-kommisjonens påstander om ulovlig observasjon av politiske grupperinger under den kalde krigen. I høringen i Stortinget om Lund-rapporten slo han fast at overvåkningen av partier som Arbeidernes kommunistparti (AKP) og Norges Kommunistiske Parti (NKP) i hans regjeringstid i 1980-årene, var korrekt fordi det dreide seg om ulovlige og ekstremistiske organisasjoner som drev en virksomhet som etter regjeringens oppfatning var et brudd på Almindelig borgerlig Straffelov § 104a og § 98, som satte straff for «den som søker å bevirke eller å medvirke til at rikets statsforfatning forandres ved ulovlige midler».

I etterkant av terrorangrepene i Norge 2011 kritiserte Willoch på nytt Lund-kommisjonen: Han uttalte at «en velutrustet sikkerhetstjeneste kunne ha avdekket terrorplanene før 22. juli i tide» og «at det ikke skjedde må ses i sammenheng med nedrivningen av de hemmelige tjenester etter Lund-kommisjonens ødeleggende innsats».

Yrkeskarriere 
 1953: Utdannet cand.oecon.
 1954–1963: Ansatt i Norges Industriforbund
 1957–1989: Stortingsrepresentant for Oslo Høyre
 1963–1965: Generalsekretær i partiet Høyre
 1963: Handelsminister i Lyng-regjeringen (august-september)
 1965–1970: Handelsminister i Bortenregjeringen
 1970–1974: Formann i Høyre
 1970–1981: Parlamentarisk leder for Høyres stortingsgruppe
 1981–1986: Norges statsminister
 1986: Visepresident i Den internasjonale demokratiske union 
 1986–1989: Leder av Stortingets utenrikskomité
 1986–1992: President for Norsk-tysk selskap (Deutsch-Norwegische Gesellschaft)
 1989–1998: Fylkesmann i Oslo og Akershus
 1990: Leder av Forsvarskommisjonen av 1990
 1998–2000: Styreformann i NRK
 1999–2000: Leder av Sårbarhetsutvalget oppnevnt av Bondevik-regjeringen 3. september 1999, med det formål å utrede samfunnets sårbarhet og beredskap.
 1999–2000: Direktør for Fridtjof Nansens Institutt

Utmerkelser og ettermæle 
Willoch ble i 1983 æresdoktor ved St. Olaf College i Northfield i Minnesota i USA. Han ble i 1996 utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden og samme år kåret til «Årets opinionsdanner» av Redaktørforeningen og også tildelt Norges Bondelags utmerkelse «Sunt Bondevett». I 1997 fikk han Fritt Ord-prisen. Willoch ble i 2005 hedret med Willy Brandt-prisen. Willoch var Ridder av Den gyldne gris, Det Norske Studentersamfunds orden. I 2003 ble Willoch også Æresmedlem av Studentersamfundet i Trondhjem. I 2006 ble han tildelt æresprisen «Bypatrioten» av Oslo Byes Vel. På Høyres landsmøte i 2012 ble han utnevnt til «Årets mann» av Høyres Kvinneforum.

Regjeringen bestemte at Willoch skulle gravlegges på statens bekostning.

En faglig rangering av norske statsministre plasserte Einar Gerhardsen øverst med Willoch og Brundtland på delt andreplass. Siden Gerhardsens regjering i 1945 hadde ingen regjering gjennomført så mange reformer i Norge. Under Willoch ble Norge forandret i liberalistisk retning. Mange av reformene fra Willochs tid ble videreført under Brundtland. Fjernsynsdebattene mellom Brundtland og Willoch er særlig kjent fra 1980-tallet. Harald Kjølås, redaktør i Sunnmørsposten, mente at Willoch var en av landets mest systematiske og klarttenkende politikere i nyere tid. Som statsminister var han dominerende i regjeringskollegiet, på samme måte som Gro Harlem Brundtland og Einar Gerhardsen hadde vært, og irriterte fagstatsrådene med at han engasjerte seg i mange saker på statsrådenes områder. Fra han satt fast på Stortinget i 1957 ble han kjent som en uvanlig skarpskodd, grundig og standhaftig debattant. Willoch var kjent for en høflig og velordnet atferd, og stilte tilsvarende krav til andre i stortingsgruppene. Han skjermet familien og privatlivet som var preget av en måteholden livsstil. 

Professor Bernt Hagtvet skriver i minneordet at Willoch sto nærmere den sosiale markedstenkningen i tyske CDU etter Ludwig Erhard enn det britiske konservative partiet («thatcherismen») under Margaret Thatcher. Hagtvet skriver at Willoch i ettertid ikke ville ta ansvar for bankkrisen rundt 1990. Hagtvet mener at Willoch sto for en liberal nasjonalisme. Willoch er den eneste konservative lederen i Vesten som har lagt ned krans på Yasir Arafats grav.

Se også 
 Liste over de lengstsittende norske statsministre

Bibliografi  

 
 
 Minner og meninger Schibsteds forlag 1988, ISBN 82-516-1231-4
 
 
 
 
 
 
 
 
  rapport fra regjeringsoppnevnt utvalg under ledelse av Kåre Willoch
 
  
 NOU 2000:24 Et sårbart samfunn - Utfordringer for sikkerhets- og beredskapsarbeidet i samfunnet rapport fra regjeringsoppnevnt utvalg under ledelse av Kåre Willoch 
 Myter og virkelighet : om begivenheter frem til våre dager med utgangspunkt i perioden 1965-1981 Cappelen 2002 ISBN 82-02-20460-7
 Utfordringer Cappelen 2004 ISBN 82-02-23572-3
 Erfaringer for fremtiden Cappelen 2010 ISBN 9788202337667
 Strid og samarbeid : mellom høyresiden og venstresiden i norsk politikk fra 1814 til i går, Cappelen Damm, 2016, ISBN 978-82-02-51041-1
 Alt med måte - Politiske samtaler - Torbjørn Røe Isaksen og Kåre Willoch Cappelen Damm, 2018 ISBN 9788202596378

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 Kåre Willoch i Norsk biografisk leksikon
 Kåre Willochs Minneside (Jølstad Begravelsesbyrå)

Norske statsministre
Norske handelsministre
Høyre-statsråder
Regjeringen Willoch
Statsråder i Regjeringen Lyng
Statsråder i Regjeringen Borten
Stortingsrepresentanter fra Høyre
Stortingsrepresentanter for Oslo
Stortingsrepresentanter 1985–1989
Stortingsrepresentanter 1981–1985
Stortingsrepresentanter 1977–1981
Stortingsrepresentanter 1973–1977
Stortingsrepresentanter 1969–1973
Stortingsrepresentanter 1965–1969
Stortingsrepresentanter 1961–1965
Stortingsrepresentanter 1958–1961
Høyre-politikere i Oslo
Fylkesmenn i Oslo og Akershus
Høyres ledere
St. Olavs Orden
Norske forfattere av erindringsbøker
Personer fra svensketrafikken 1940–1945
Personer fra Oslo
Mottakere av Willy Brandt-prisen
Alumni fra Universitetet i Oslo