Spøkelset i Cock Lane

Spøkelset i Cock Lane (engelsk: Cock Lane ghost ) var en påstått jakt som tiltrakk seg stor oppmerksomhet i 1762. Stedet var en leilighet i Cock Lane, en kort gate inntil Londons Smithfield market og et par minutters gange fra St. Pauls katedral. Hendelsen dreide seg om tre personer: William Kent, en ågerkarl fra Norfolk, Richard Parsons, en kontorist på menighetskontoret og Parsons' datter, Elizabeth

Etter at Kents kone Elizabeth Lynes døde under en fødsel ble han romantisk involvert i hennes søster, Fanny. Kirkens lover hindret paret i å gifte seg, men de flyttet likevel til London og bosatte seg i en leilighet Cock Lane som var eiet av Parsons. Her var det hørt merkelige bankelyder og det ble rapportert om spøkelsesaktige skikkelser, selv om det for det meste stoppet etter at paret flyttet inn, men etter at Fanny døde av kopper og Kents vellykkede søksmål mot Parsons over en utestående gjeld fortsatte de merkelige lydene. Parsons hevdet at Fannys spøkelse hjemsøkte hans leilighet, og senere hans datter. Regulære seanser ble holdt for å fastslå «Scrattching Fanny»s motiver. Cock Lane ble ofte ufremkommelige da det mylderet av interesserte tilskuere.

Spøkekset dukket opp og hevdet at Fanny hadde blitt forgiftet med arsenikk og Kent ble mistenkt for å være hennes morder. Men en kommisjon med medlemmer inkludert Samuel Johnson konkluderte med at det antatte spøkelse  var svindel. Videre undersøkelser viste seg å være svindel begått av Elizabeth Parsons etter påtrykk fra hennes far. De ansvarlige ble tiltalt og funnet skyldig. Richard Parsons ble uthengt og dømt til to år i fengsel.

Cock Lane spøkelst kom i fokus etter en uenighet mellom metodister og den anglikanske kirken, og ble ofte nevnt i tidens litteratur. Charles Dickens var en av flere viktorianske forfattere som i sine arbeider hentydet til historien, og billedlige satirikere som William Hogarth malte spøkelser to av sine malerier

Bakgrunn 
I 1756-57 giftet William Kent, en skomaker fra Norfolk seg med Elizabeth Lynes, datter av en kjøpmann fra Lyneham. De flyttet til Stoke Ferry hvor Kent hadde et losjihus og senere bestyrte han det lokale postkontoret. Det var tilsynelatende svært mye kjærlighet, men ekteskapet ble kortvarig for innen en måned etter innflyttingen døde Elisabeth under en fødsel. Hennes søster Franc, kjent som Fanny, hadde under Elizabeths graviditet flyttet inn med paret og hun overtok omsorgen for barnet og dets far. Gutten levde ikke lenge, og Fanny som tok vare på William og huset, innledet i stedet et forhold til William, men kirkens lover utelukket ekteskap. Da Kent reiste til London for å søke råd, ble han fortalt at siden Elizabeth hadde gitt ham en 
sønn, var en union med Fanny umulig. I januar 1759 ga han opp postkontoret, forlot Fanny og flyttet til London i den hensikt å «kjøpe et sted uten noe offentlig kontor i håp om at dette skulle slette den lidenskapen han hadde til Fanny».Fanny bodde i mellomtiden hos en av sine brødre i Lyneham.

Til tross for hennes families misbilligelse av forholdet, begynte Fanny å skrive lidenskapelige brev til Kent, «fylt med gjentatte forsikringer om å tilbringe resten av sitt liv med ham».Til slutt lot ham henne å bli med ham på hybelen i East Greenwich i nærheten av London. De to bestemte seg for å leve sammen som mann og kone, opprette et gjensidig felles testamente og håpet å gjøre dette diskret, men de hadde ikke regnet med Fannys 
relasjoner. Paret flyttet til et losjihus i nærheten av Mansion House, men utleier hadde hørt om deres forhold til Fannys familie og uttrykke sin forakt ved å nekte å betale tilbake 20 pund som Kent hadde lånt ham. (27 400 pund nå) Som svar på dette fikk Kent ham arrestert

Richard Parson
Mens han gikk tidlig morgen for bønn i kirken, Church of St Sepulchre-without-Newgate, møtte William Kent og Fanny menighetens kontorist, Richard Parson. 
Selv om han generelt var betraktet som respektabel, var Parson kjent lokalt som avhengig av alkohol og slet med å forsørge sin familie. Han lyttet til det paret  fortalte om sin situasjon, han var sympatisk, og tilbød dem losji i sitt hjem på Cock Lane, nord for St. Sepulhre langs en smal, svingete gjennomfartsåre, lik de fleste av Londons gater, et tre-etasjes hus. Det hadde vært respektabelt, men det forfallende husets leiligheter besto av et enkelt rom i hver etasje, forbundet med en vindeltrapp. Kort tid etter Mr. og Mrs. Kent (som de kalte seg selv) flyttet, lånte Kent  Parsons 12 guineas som skulle betales tilbake i rater med en guinea per måned.
Det var mens Kent var borte i et bryllup på landet at de første merkelige lyder begynte. Parsons hadde en kone og to døtre, den eldste, Elizabeth, ble beskrevet som «litt kunstnerisk jente i elleveårsalderen». Kent ba Elizabeth om å bo sammen med Fanny, som da var flere måneder inn i svangerskapet, og å bruke hans seng mens han var borte. De to rapporterte å høre riper og knakende lyder. Disse ble tilskrevet av fru Parsons til en skomaker i nabolaget, selv da lydene 
gjentok på en søndag, spurte Fanny om skomakeren arbeidet den dagen. Fru Parsons fortalte henne at det gjorde han ikke. James Franzen, en utleier i nærheten av Wheat Sheaf pub, var et annet vitne. Etter at han besøkte huset rapporterte han at de hadde sett et spøkelses hvite figuren gå opp trappen. Livredd, han kom hjem, der Parsons senere besøkte ham, og hevdet også å ha sett et spøkelse.

Arven
Da Fanny var bare uker unna fra fødselen gjorde Kent ordninger for å flytte til en eiendom på Bartlet's Court i Clerkenwell, men i januar 1760 var den 
ikke klar, så flyttet de i stedet til en mindre praktisk leilighet i nærheten. Hensikten var bare et midlertidig opphold. Men, 25. januar ble Fanny syk. Den behandlende lege diagnostisert det som et tidlig stadium av en akutt feber og var enig med Kent i at losjiet var utilstrekkelig i et kritiskt stadium av svangerskapet. Fanny ble derfor flyttet, med buss, til Bartlet's Court. Den neste dagen kom hennes lege tilbake og møtte henne på apoteket. Begge var enige om at Fannys symptomer var en indikasjon på kopper. Etter å ha hørt dette ble Fanny sendt til en advokat for å sikre at testamentet var i orden, og at Kent skulle arve hennes eiendeler. En bekjent av Kent, Stephen Aldrich, rektor ved St. John Clerkenwell beroliget henne med at hun ville bli tilgitt sine synder. Hun døde den 2. februar.
Som eneste begunstiget i Fannys testamente, bestilte Kent en kiste, men da han var redd for å at deres forhold ble kjent, bad han om at den forble navnløs. 
For å registrere begravelsen var han imidlertid tvunget til å oppgi et navn, og han oppga sitt  eget. Fannys familie ble varslet og hennes søster Ann Lynes, som bodde i nærheten på Pall Mall, deltok i begravelsen i St. John's. Da Ann hørte om vilkårene i Fannys testamente som etterlot henne og hennes brødre og søstre et halvt pund hver og Kent resten prøvde hun, men klarte ikke å omstøte testamentet.

Spøkelsesjakten

Kents tidligere utleier, Parsons hadde ikke tilbakebetalt Kent lånet hvor om lag tre guineas gjenstod—og Kent  instruerte sin advokat om å saksøke ham. Han klarte å inndrive gjelden i januar 1762, akkurat som de mystiske lyder på Cock Lane begynte på nytt. Catherine Friend som hadde bodd der en kort tid, flyttet ut da hun hørte  de lyder som hadde forsvunnet midlertidig, men som nå var blitt hyppigere, kunne ikke stoppes. De kom tilsynelatende ikke fra Elizabeth Parsons, som også ble regelmessig forstyrret av uforklarlige lyder, som hun sammenlignet lyden som høres når en katt skraper på en stol. Angivelig, fast bestemt på å avsløre sin kilde fikk Richard Parsons en snekker til å fjerne panelet rundt Elizabeths seng. Han henvendte seg til John Moore, assisterende predikant på St. Sephulcure siden 1754 og rektor i St Bartholomew-the-Great i Vest-Smithfield siden juni 1761. Tilstedeværelsen av et spøkelse ble antatt å tilhøre Fannys søster, Elisabeth som allerede hadde hørt det mens Fanny lå for døden, og de to konkluderte med at det spøkelset som nå hjemsøkte Parsons' hus må være Fanny Lynes i egen person. Forestillingen om at en person er et spøkelse og kan komme tilbake fra de døde for å advare de som fortsatt er i live, var en vanlig oppfatning, og tilstedeværelsen av to tilsynelatende hvileløse spøkelser var derfor et åpenbart tegn om at et hvert spøkelse hadde et viktig budskap å formidle.

Parsons og Moore utviklet en metode for kommunikasjon; et slag for ja, to slag for nei. Ved hjelp av dette systemet, dukket spøkelset opp for å hevde at Fanny hadde blitt myrdet. Det var gjettet på at den mystiske figuren i hvitt som var så livredd for å møte James Franzen, måtte være Elizabeths sjel, som hadde dukket opp der for å advare sin søster om hennes forestående død. Da det første spøkelset tilsynelatende hadde forsvunnet, og denne anklagen mot Kent—at han hadde myrdet Elizabeth—aldri var straffet, men gjennom gjentatte avhør av Fannys ånd var det gjettet på at hun hadde dødd, ikke fra virkningene av kopper, men heller fra arsenikkforgiftning. Den dødelige giften hadde tydeligvis blitt administrert av Kent ca. to timer før Fanny døde, og nå var det ment at hennes sjel ønsket rettferdighet. Moore hadde hørt fra Parsons hvordan Kent hadde inndrevet gjelden han skyldte ham, og hadde også hørt fra Ann Lynes, som hadde klaget over at da Fannys kistelokk ble skrudd på hadde hun  ikke vært i stand til å se sin søsters er lik. Moore mente at Fanny ikke viste synlige tegn på kopper og at hvis hun hadde blitt forgiftet, ville mangel på arrdannelse ville ha vært noe Kent heller ville holde skjult. Som prest med vinkling mot metodisme var han var tilbøyelig til å stole på sjelen, men for ekstra støtte søkte han bistand fra Thomas Broughton, en tidlig metodist. Broughton besøkte Cock Lane 5. januar og forlot stedet, overbevist om spøkelset var ekte. Historien spredte seg gjennom London, The Public Ledger begynte å publisere detaljerte beretninger om fenomenet, og Kent kom under offentlig mistanke som morder.

Seanser 
Etter å ha lest de tilslørte beskyldninger  mot ham i  The Public Ledger, var Kent fast bestemt på å renvaske sitt navn, og ledsaget av et vitne gikk han for å se John Moore. Metodisten viste Kent listen over spørsmål han og Parsons hadde satt opp for ånden til å svare på. En bekymret William og Fannys sivilstand, måtte Kent innrømme at de aldri hadde giftet seg. Moore fortalte ham at han ikke trodde han var morder, heller, trodde han at åndens tilstedeværelse indikerte at «det var noe bak, mørkere enn alle andre, og at hvis han ville gå til Parsons hus, kunne han bli vitne til det samme, og overbevist om dets ekthet». Den 12. januar fikk Kent bistand fra to leger som var tilstede ved Fannys siste dager, og sammen med Broughton, gikk de til Cock Lane. I husets øverste etasje lå Elizabeth Parson naken og sammen med sin yngre søster lå de til sengs. Publikum satt rundt sengen som var plassert midt rommet. De ble advart om at ånden var følsom for vantro og de ble fortalt at de burde gi det respekt. Da seansen begynte løp en slektning av Parsons, Mary Frazer rundt i rommet og ropte «Fanny, Fanny, hvorfor kan du ikke komme?». Da ingenting skjedde, fortalte Moore gruppen at ånden ikke ville komme da det var for mye støy. Han ba dem om å forlate rommet, og fortalte dem at han ville prøve å ta kontakt med spøkelset ved å tråkke på foten hans. Omtrent ti minutter senere hadde den forlatte ånd kommet tilbake, og at de burde gå inn i rommet igjen. Moore begynte deretter å gå gjennom hans og Parsons' liste over spørsmål:
 "Er du kona til Herr Kent?" —To slag
 "Døde du en naturlig død?" —To slag
 "Av gift?" —Et slag
 "Var det en annen person enn mr. Kent som administrerte det?" —To slag

Publikum stiller spørsmål
Etter flere spørsmål, utbryter et medlem av publikum: «Kent, spør denne Ånd om du skal bli hengt».Han gjorde så, og spørsmålet ble besvart av en enkelt slag. Kent utbrøt: «Du er en løgnens ånd, du er ikke min, ikke Fannys. Hun ville aldri ha sagt noe slikt»

Offentlige interesse i historien vokste da det ble oppdaget at ånden dukket opp for å følge Elizabeth Parson. Hun ble fjernet til huset til en mr. Bray 14. januar i nærvær av to uidentifiserte adelsmenn, ble mere bankelyder hørt. Noen dager senere kom hun tilbake til Cock Lane 18. januar hvor annen séanse ble holdt. I stedet for Kent kom en apoteker, den lokale menighetspresten i St.John Clerkenwell, Stephen Aldrich. 
Ved denne anledning brukte presten et lys for å se under sengen. Spøkelset  «nektet» å svare, Frazer hevdet at hun ikke likte lys. Etter et par minutter fortsatte utspørringen, men da Moore spurte om ånden ville møte i retten mot Kent, neket Frazer å stille spørsmålet.

Da de bodde på Cock Lane hadde William og Fanny ansatt en hushjelp, Esther «Carrot» i Carlisle (Gulrot på grunn av hennes røde hår). Hun hadde da flyttet til en ny jobb og visste ingenting om det skumle, men lette etter bevis på Fannys forgiftning, Moore stilte spørsmålet hennes. Gulrot fortalte ham at Fanny hadde vært i stand til å snakke i dagene før hun døde, så Moore inviterte henne til en séanse 19. januar. Da hun ble bedt om å bekrefte at Fanny hadde blitt forgiftet, men Gulrot hadde vært vært steinhard. Fanny hadde ikke sagt noe til henne, fortalte partiet at William og Fanny hadde vært «veldig kjærlig, og de levde svært lykkelig sammen«. Kent kom senere på kvelden, denne gangen sammen med James Franzen og prestene William Dodd og Thomas Broughton. Frazer begynte med sin vanlige innledning før Moore sendte henne ut, tilsynelatende irritert på grunn av hennes oppførsel. Deretter spurte han partiet på om 
lag 20 å forlate rommet, kalte dem tilbake et par minutter senere. Denne séanse sentrert på Gulrot, som henvendte seg til spøkelset direkte:
 "Er du min elskerinne?" —En bank, etterfulgt av kloring
 "Er du sint på meg, Madam?" —En dunk
 "Så er jeg sikker på, Madam, du kan skamme deg selv for at jeg aldri skader deg i mitt liv. - En dunk

Da denne  séanse var avsluttet forble Frazer og Franzen alene i rommet, sistnevnte angivelig også livredd for å flytte. Frazer spurte om han ønsket å bli, og ble sint han han åpenbart fordi han ikke kunne. Denne séanse ble gjenopptatt og Franzen kom senere tilbake til sitt hjem, der han og hans kone skulle bli plaget av ånden som banket i deres soverom.

Etterforskning 
Den 20. januar ble annen séanse  avholdt, denne gangen hjemme hos en mr. Bruin på hjørnet av den nærliggende Hosier Lane. Blant de som deltok var en mann som «ekstremt ønsker å oppdage svindel, og oppdage sannheten om denne mystiske affære» som senere skrev om natten i London Chronicle. Han kom med et lite følge som omfattet James Penn fra St Ann's i Aldersgate. Inne i huset plasserte et medlem av gruppen seg ved sengen, men ble bedt av en av åndens sympatisører om å flytte seg. Han nektet, og etter en kort argumentasjon forlot spøkelsets' støttespillere huset. Mannen spurte deretter om Parsons ville tillate sin datter å bli flyttet til et rom i sitt hus, men det ble nektet. For resten av natten ga ikke ånden lyd fra seg, mens Elizabeth Parsons, nå ekstremt opphisset, viste tegn til kramper. Da hun ble spurt, bekreftet hun at hun hadde sett spøkelset, men at hun ikke ble skremt av det. På det punktet forlot flere av selskapet, men det var først kl. 7 neste morgen at bankingen begynte. Etter vanlige spørsmål om årsaken til Fannys død og hvem som var ansvarlig, ble avhøret stoppet.

Parsons sa seg enige i å flytte sin datter til Aldrichs hus for videre testing 22. januar, og den morgenen kom Penn og en mann av «sannferdighet og formue» til Parsons og ba Elizabeth om å fortelle oldermann Gosling at hun ikke var der, og nektet å avsløre sitt oppholdssted. Parsons hadde snakket med venner og var tydeligvis redd for at Kent hadde vært opptatt med sine egne undersøkelser.. I stedet tillot han Elizabeth å flytte en natt til St. Bartholomew's Hospital, der en annen séanse ble holdt. Ingenting ble rapportert til ca, kl. seks om morgenen da tre ripelyder  ble hørt, angivelig mens jenta lå og sov. Det 20-sterke publikum klaget over at saken var et bedrag. Da Elizabeth våknet begynte hun å gråte, og da man forsikret henne om at hun var trygg, innrømmet hun at hun var redd for sin far, «som må bli ødelagt og fortvilet, hvis deres rolle skulle være ment å være oppdiktet» Hun innrømmet også at selv om hun lot som hun sov, var hun faktisk fullt klar over samtalen rundt henne. Først bare da Public Ledger skrev om saken, men da det ble kjent at adelsmenn allerede hadde fattet interesse og besøkte ånden hos mr. Bray 14. januar.

Avisene fatter interesse
Historien å dukket opp i andre aviser. Både St. James 's Chapel og London Cronicle trykte rapporter fra 16. til 19. januar (sistnevnte mer skeptisk av de to), og Lloyd' s Evening Post fra 18.-20. januar. Historien ble spredt over London, og i midten av januar samlet store folkemengder seg utenfor eiendommen. Det var slik at Cock Lane ble nærmest ufremkommelig. Parsons belastet de besøkende en inngangsbillett for å «snakke» med ånden, som var meldt, og han ville ikke skuffe. Etter å ha mottatt flere forespørsler om å gå i forbønn, ble Samuel Fludyer, Lord Mayor of London, 23. januar kontaktet av Oldermann Gosling, John Moore og Parsons. De fortalte ham om sine erfaringer, men Fludyer ble minnet om det siste tilfelle av svindleren Elizabeth Canning og nektet for å la Kent eller Parsons bli 
arrestert (på anklager om drap og konspirasjon henholdsvis). I stedet, mot et bakteppe av hysteri som skyldes i en del av avisenes nådeløse rapportering om saken, beordret han at Elizabeth bli testet i Aldrichs hus. Elizabeth ble igjen gjenstand for studier, i to seanser  23. - 24. januar. Parsons aksepterte Lord Mayors avgjørelse, men ba om at «noen personer som hadde hatt forbindelse med jenta, kunne få lov til å være tilstede og være hos henne på dag-tid». Dette ble nektet, da to lignende forespørsler, Aldrich og Penn insisterte på at de ville godta bare «en hvilken som helst person eller personer, av streng karakter og omdømme, som kjenner Aldrich og Penn's forhandlinger med Parsons som tydelig hadde opprørt skribenten som forsvarte i sine handlinger i  Public Ledger. Det ble bedt om at Aldrich og Penn utstedte et spisst tilsvar i Lloyd's Evening Post:

Elizabeth ble tatt 26. januar til Jane Armstrongs hus sovnde i en hengekøye. Fortsatt hørtes lyder av åndens supportere, samtidig som pressen ustanselig rapporter om av saken fortsatte. Horace Walpole, 4. Jarl av Orford, kunngjorde at med Hertugen av York, Dame Northumberland, Lady Mary Cocke og Lord Hertford kom han for å besøke Cock Lane 30. januar. Etter å ha slitt seg gjennom mylderet av interesserte besøkende ble han til slutt skuffet. Public Leggers observatør meddelte at støyen er nå generelt er sterkest kl. syv om morgenen, kan det være nødvendig å ende tiden. Seanser kan bli bedre gjennomført da.

Eksponering 
Med 
Lord Dartmouth begynte Aldrich  å samle sammen folk som ville involveres i hans etterforskning. De valgte forstander av et lokalt sykehus, en rektor,  hoffdame, kritiker,  og den kontroversielle biskop John George Macaulay. En kaptein Wilkinson ble også inkludert i utvalget, han hadde overvært en séanse bevæpnet med en pistol og kølle, den første å skyte den andre til å slå, og sistnevnte for å lette hans flukt (spøkelset hadde vært stille ved denne anledningen). James Penn og John Moore var også med i komitéen, men dens mest fremtredende medlem var dr. Samuel Johnson, som dokumentert séansen  den 1. februar 1762:

Skuffet over at spøkelset hadde mislyktes i å avsløre seg selv, fortalte Moore Kent han trodde det var falskt, og at han ville hjelpe til med å avsløre det. Kent spurte ham om å innrømme sannheten og skrive en erklæring om hva han visste, for så å avslutte saken og gjenopprette Kents omdømme, men Moore nektet, og fortalte ham at han fortsatt trodde at åndens tilstedeværelse var en påminnelse om hans synd. Moores syn på  parforholdet ble delt av mange, inkludert fru Parsons, som mente at den antatte ånd av Elizabeth Kent hadde godkjent søsterens nye forhold.

Nye seanser
En annen séanse 3. februar fortsatte bankingen  med uforminsket styrke, men da var Parsons  i en ekstremt vanskelig og alvorlig situasjon. Opptatt av å bevise at ånden ikke var svindel, lot han sin datter til å bli undersøkt i et hus på The Strand fra 7. - 10. februar, og i et annet hus i Covent Garden fra 14. til 20. februar. Da ble hun ble testet på en rekke måter, som inkluderte å bli svingt i en hengekøye med hender og føtter bundet. Som forventet, lydene begynte, men stoppet da Elizabeths hender ble plassert utenfor sengen. I to netter var ånden stille. Elizabeth ble fortalt at hvis en ikke hørte mer støy før søndag 21. februar, ville hun og hennes far måtte settes i Newgate fengsel. Hennes pike så henne skjule et lite stykke tre om lag 100 x 20 mm og viste det  til etterforskerne. Flere ripelydern ble hørt, men observatørene konkluderte med at Elizabeth var ansvarlig for dette, og at hun var blitt tvunget av sin far til å gjøre det. Elizabeth ble tatt hjem kort tid senere.

På eller rundt 25. februar ble en brosjyre sympatisk til Kents sak publisert. Den het Mysteriet avslørt, og mest sannsynlig skrevet av Oliver Goldsmith. I mellomtiden forsøkte Kent fremdeles å renvaske sitt navn, og 25. februar gikk han til graven i St John's, ledsaget av Aldrich, graveren, kontoristetn og soknets kirkevaktmester. Gruppen gikk dit for å bevise utover enhver tvil om at en fersk avisrapport som hevdet at den antatte fjerning av Fannys legeme fra hvelvet sto for åndens manglende evne til å banke på hennes kiste, var falske. Graveren fjernet lokket for å se Fannys legeme, «et veldig forferdelig, sjokkerende syn var det» For Moore ble dette var for mye, og han kunngjorde følgene:

Det holdt for å få ham tiltalt av myndighetene for konspirasjon, sammen med Richard Parsons og hans kone, Mary Frazer, og Richard James, en handelsmann.

Rettssaken 
Saken mot alle fem ble holdt i Guild Hall i London 10. juli 1762.  Lord Chief Justice William Murray førte saken som begynte kl. 10 « sakskt av William Kent mot ovennevnte saksøkte for en konspirasjon for å ta hans liv ved å anklage ham for drapet på Frances Lynes ved å gi henne gift, hvoretter hun døde». Rettssalen var overfylt med tilskuere, som hørte Kent forklare. Han fortalte retten om hans forhold til Fanny og hennes oppstandelse som «Skrape-Fanny» (så kalt på grunn av ripelyder ). James Franzen neste vitne, deretter Fannys tjener, Esther "Gulrot" i Carlisle, som vitnet senere på dagen. Dr. Cooper, som hadde vært hos Fanny da hun lå for døden, fortalte retten at han hadde alltid trodde de merkelige lyder i Cocl Lane for å være et triks, og hans beretning om Fannys sykdom ble støttet av hennes apoteker, James Jones. Flere andre av påtalemyndighetens vitner beskrev hvordan bedraget var  blitt avslørt, og Richard James ble anklaget av påtalemyndighetens siste vitne for å være ansvarlig for noen av det mer offensive stoff publisert i Public Ledger.

Forsvarets vitner omfattet noen av de som hadde tatt vare på Elizabeth Parsons og som formodentlig fortsatt trodde at spøkelset var ekte. Andre vitner, inkluderte snekkeren som fjernet panelet fra Parsons' leilighet, og Catherine Friend, som unslapp bankelydene da hun hadde forlatt eiendommen. Ett vitnes forklaring fikk retten til å bryte ut i latter, da hun svarte: «jeg forsikrer dere, mine herrer, det er ingen som ler av saken, uansett hva du kan tenke det er».Thomas Broughton, en prest kalt Ross var en av dem som hadde stilt spørsmål ved til ånden. Dommer Murray spurte  ham «om han trodde han hadde forvoldt Ånden eller  Ånden hadde forvoldt ham?»John Moore ble tilbudt støtte av flere anerkjente herrer og overlevetebMurray et brev fra Thomas Secker, Erkebiskopen av Canterbury, som forsøkte å gå i forbønn på hans vegne. Murray brevet uåpnet i lommen, og fortalte retten «det var umulig, det kunne forholde seg til det saken gjelder». Richard James og Richard Parsons fikk også støtte fra flere vitner, og noen av dem,  selv om de aksepterte Parsons' alkoholproblem, fortalte retten at de ikke kunne tro at han var skyldig.

Rettssaken endte 9:30 pm. Dommeren brukte ca 90 minutter på å summere opp saken, men det tok juryen bare 15 minutter å komme en fellende dom for alle de fem tiltalte. Følgende mandag ble to andre som var ansvarlige for ærekrenking av Kent funnet skyldig, og senere bøtelagt med 50 pund hver. De medsammensvorne ble brakt tilbake 22. november, men straffeutmålingen ble forsinket i håp om at de kunne bli enige om nivået av bøter som skulle betales til Kent. Etter å ha mislyktes i å gjøre det de kom tilbake på 27. januar 1763 og ble idømt fengsel til 11. februar da John Moore og Richard James hadde avtalt å betale Kent 588 pund. De ble deretter sluppet fri den følgende dag, resten ble dømt:

Referanser

Eksterne lenker 
 En 'Fortean Times' artikkel om Hanen Lane Ånd

Londons historie