alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Bjørn Heidenstrøm

Bjørn Heidenstrøm (født 15. januar 1968 i Porsgrunn), også kjent som Heiden, er en tidligere norsk fotballspiller. Etter å ha lagt opp som fotballspiller startet han foretaket Tur i natur. Gjennom dette foretaket publiserer han sine egne turbøker. Han arbeider også som foredragsholder. 

Han var en av idrettsutøverne som var med på å stifte fagforeningen Norske Idrettsutøveres Sentralorganisasjon (NISO), som ble tatt opp som særforbund i LO i 1996. Heidenstrøm har for øvrig arbeidet med fotballen som utgangspunkt for markedsføring, media og arbeid med verdispørsmål, herunder holdningskampanjene Soccer against crime og «Vålerenga Mot Rasisme».

Fotballkarrieren 
Heidenstrøm startet å spille fotball i Herøya IF. Deretter spilte han for Odd Grenland (i to perioder), Lillestrøm Sportsklubb, Sogndal Fotball, Drøbak/Frogn, Bærum Sportsklubb, Leyton Orient og Tollnes Ballklubb. Heidenstrøms første kamp for Leyton Orient var for øvrig Peter Shiltons 1000. kamp i det engelske ligasystemet (mot Brighton and Hove Albion).

Landslagskamper som junior 
I perioden 1983–1985 spilte Heidenstrøm sju aldersbestemte landskamper for Norge.

Lillestrøm

Heidenstrøm spilte i Lillestrøm Sportsklubb fra 1985 til 1987, og ble norgesmester for juniorer i 1986. Høsten 1987 spilte han sin eneste offisielle A-lagskamp for klubben i en bortekamp mot Bordeaux i serievinnercupen. LSK hadde spilt 0-0 på Åråsen og tapte 1-0 borte etter at et mål etter hands av Jean-Marc Ferreri ble godkjent.

Ekspedisjoner og prosjekter 

 2005: Under tittelen «Enga går til Start» gikk Heidenstrøm og Marianne Helmenbakken fra Oslo til Kristiansand for å skaffe oppmerksomhet om bistandsprosjektet Soccer against crime, som skulle hjelpe barn i Sør-Afrika ut av kriminalitet. Ekspedisjonen var et initiativ fra «Klanen», som er Vålerenga IFs supportergruppe  
 2009/2010: «The Shirt» var prosjektnavnet på en ekspedisjon der Heidenstrøm syklet til Johannesburg i Sør-Afrika for å vise at fotball kan brukes til å mobilisere for å hjelpe flyktninger. Ruten gikk gjennom hele Europa på sykkel, mens han i Afrika syklet og haiket. Reisen startet ved Nobels Fredssenter i Oslo og endte på Robben Island i Sør-Afrika  
 2011: I prosjektet «The Shirt» gjennomførte Heidenstrøm ekspedisjonen «Norge på ekstra langs», der han syklet fra Nordkapp via Lindesnes til Mysen for å støtte TV-aksjonen på NRK og arbeidet med å fjerne miner med Norsk Folkehjelp  
 2012: I prosjektet «Stående padling til Svartehavet» padlet Heidenstrøm fra Basel i Sveits til Svartehavet, stående på et padlebrett

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Nettsted for Heidenstrøms fotballprosjekt

Norske fotballspillere i England
Fotballspillere for Odds ballklubb
Fotballspillere for Lillestrøm SK
Fotballspillere for Sogndal Fotball
Fotballspillere for Bærum SK
Fotballspillere for Leyton Orient FC
Fotballspillere for Drøbak-Frogn IL
Lame Ducks

Lame Ducks er en norsk ska-punk-gruppe. Gruppa har musikalske referanser til blant annet Operation Ivy, Suicide Machines, Link 80, Rancid, Reel Big Fish,  Less Than Jake og Mad Caddies. 

Bandet ble stiftet av vokalist Anders Bergmaal og trommis Karsten Blomstrand i 1996.
Etter tre album og utallige turneer i hele Europa gikk bandet ut i en såkalt "Indefinite hiatus" i 2004. De gjorde en rekke konserter i 2009-2010, før det igjen ble en lengre pause. 

I 2016 ble bandet igjen hentet frem fra glemselen, og er å se på norske konsertscener.

Medlemmer 
 Anders Bergmaal (1996- ) - vokal, gitar
 Karsten Blomstrand (1996-2009, 2016- ) - trommer
 Egil Clausen (2002–2004, 2016) – bass, vokal
 Stian Nilsen (2009-2010, 2016) - gitar, vokal
 Krister G. Roang (2002–2004, 2016) – Trompet, melodika, vokal

Tidligere medlemmer
 Glenn Boger (1999-2010) – gitar, vokal
 Steffen Linnert (2009-2010) – trommer
 Lars-Martin Skjørshammer (1999-2002, 2010) – bass, vokal
 Robert Rodrigues (2000-2004) – saksofon
 Marius Gjersø (2009-2010) – trompet
 Christian Heimdahl (2009-2010) – trompet

Diskografi

Album
 Pick It Up – Fucking North Pole Records/ Mad Butcher Records (2001)
 Are You Lame or Something? – Fucking North Pole Records (2003)
 Duck Season – Fucking North Pole Records (2004)

EP og Singler
 Virgin Sessions – Fucking North Pole Records (2002)
 Split It Up – Fucking North Pole Records (2003) med Square

Medvirket
 Diverse artister – Punk in Disguise... (2003)
 Diverse artister – Skred – by:Larm 2001 Tromsø (2001)
 Diverse artister – Songs for the Rejected (inkludert: «Lost» og «Pick It Up») Carnie Productions (Australia) 2001
 Diverse artister – International Punk Rock 10 CD samleboks (inkludert: «Easy Come, Easy Go») Meathead Records (Canada) 2001
 Diverse artister – We Are Hello – vol. 4 (inkludert: «Lost») MachineMachine Records (Norge) – november 2001
 Diverse artister – Plastic bomb CD-zum heft # 38 (inkl. «Pick It Up») (Tyskland) 2002
 Diverse artister – The Best Fucking Ska in the World! vol. 1 (inkl. «Lies») Fucking North Pole Rec. (Norge) 2003

Eksterne lenker
Discogs

Norske punkband
Band etablert i 1996 i Norge
.org

.org (organisasjon) er et generisk toppnivådomene (gTLD) på internett. På samme måte som de fleste andre gTLD'er, så blir .org fra tid til annen uttalt som et ord, «dot-org», i vanlig dagligtale.

Historie
.org var et av de opprinnelige toppnivådomenene, etablert i januar 1985, og var opprinnelig beregnet til bruk for organisasjoner som ikke tilfredsstilte kravene for registrering under andre gTLD'er.  Nå kan imidlertid alle og enhver registrere et .org-domene. .org var tidligere også domenet som vanligvis ble anbefalt til bruk for privatpersoner, men .name og .info er nå alternativer i så måte.

Toppnivådomenet .org har siden 1. januar 2003 blitt administrert av Public Interest Registry (PIR).

Bruk
Selv om organisasjoner fra hele verden kan registrere .org-domener, så har mange land et andrenivå-domene med lignende formål under sitt eget nasjonale toppnivådomene (ccTLD). Slike andrenivå-domener er vanligvis på formen .org.xx eller .or.xx, hvor xx er ccTLD'et.

.org-domenet er mye assosiert med non-profit organisasjoner, spesielt i USA. I tillegg til  den utstrakte bruken innen det frivillige området, så blir domenet ofte brukt av åpen kildekode-bevegelsen, i motsetning til .com-domener som hovedsakelig brukes av kommersielle selskaper.

Registrering
Registreringer behandles via akkrediterte registrarer. Visse kategorier av internasjonaliserte domenenavn kan også registreres (se detaljer). 

Registrering gjøres direkte på andre nivå.

Se også
 Toppnivådomene
 Internett

Eksterne lenker 
 IANA .org whois informasjon
 InterNIC FAQs om overføringen av .org til PIR
 Liste over .org-akkrediterte registrarer
 .ORG domener med IP-adresser

O r
Viktor Pelevin

Viktor Olegovitsj Pelevin (russisk: Виктор Олегович Пелевин, født 1962) er en russisk forfatter. Pelevin publiserte sin første novelle i 1989, men slo igjennom først etter Sovjetunionens sammenbrudd i 1992 og ble en av de aller mest omtalte forfatterne i Russland på 1990-tallet.

Pelevins forfatterskap 
Pelevin skriver både kortere og lengre prosa, men det er særlig gjennom romansjangeren han har tiltrukket seg oppmerksomhet. Hans første noveller var skrevet innenfor den sovjetiske science fiction-tradisjonen, men det var novellesamlingen Den blå lanterne som ga ham anerkjennelse blant et større publikum, denne vant ham den russiske Lille Booker-prisen i 1992 som årets beste litterære debut. Senere på 1990-tallet ble romanene Omon Ra, Tsjapaev og Pustota, Generasjon P litterære begivenheter i Russland, ikke minst fordi deres litterære kvalitet var så omdiskutert.

Utvalgt bibliografi

Romaner 
 Omon Ra (Омон Ра, 1992). Oversatt til norsk av Isak Rogde.
 Tsjapaev og tomheten (Чапаев и Пустота, 1996)
 Generasjon P (Generation «П», 1999). Oversatt til norsk av Isak Rogde.
 Tallene (Числа, 2004). Oversatt til norsk av Isak Rogde.
 Varulvens hellige bok (Священная книга оборотня, 2004)
 Skrekkens hjelm (Шлем ужаса, 2005). Oversatt til norsk av Isak Rogde.
 Empire V (Ампир В, 2006)
 P5 (П5. Прощальные песни политических пигмеев Пиндостана, 2008)
 t (t, 2009)
 S.N.U.F.F. (S.N.U.F.F., 2011)
 Batman Apollo (Бэтман Аполло, 2013)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Russiske forfattere
Personer fra Moskva
Fødsler i 1962
Samnaun

Samnaun  (retoromansk: Samignun) er en kommune og en dal lengst nordøst i den sveitsiske kantonen Graubünden. I vest, nord og øst grenser den til Tirol (Østerrike). I syd grenser Samnaun til Engadin, men har pga. høye fjell ingen direkte forbindelse dit. Kommunen hadde ved utgangen av 2019 734 fastboende. Innbyggerne er fordelt på de fem landsbyene Compatsch, Laret, Plan, Ravaisch og Samnaun. Kommunesenteret ligger på 1846 meter over havet.

Særegen beliggenhet
Samnaun har i lang tid bare vært tilgjengelig via en vei som fører over østerriksk territorium. Samnaun har derfor vært en funksjonell eksklave av Sveits. Siden 1905 fins det en smal vei også på sveitsisk grunn, men den østerrikske veien er bedre utbygd. For å komplisere grenseforholdene ytterligere, fins det en tyrolsk kommune, Spiss, som inntil 1980 bare var tilgjengelig fra Samnaun. Spiss ligger geografisk sett også i Samnaundalen.

På grunn av den nære kontakten til Tirol har innbyggeren i dalen gitt opp sitt retoromanske språk til fordel for en bairisk dialekt av tysk i løpet av 1700- og 1800-tallet. Samnaun er dermed ved siden av Val Müstair det eneste området i Sveits der det tales en tysk dialekt som ikke er alemannisk.

Turisme
Vinterturisme er en betydelig inntektskilde. Samnauns skiløyper er knyttet sammen med de i den østerrikske kommunen Ischgl på andre siden av grensen og fjellene.

Under koronaviruspandemien i 2020 var grenseområdet Ischgl-Samnaun i februar et betydelig smittested.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Graubünden
Daler i Sveits
Ralf Hütter

Ralf Hütter (født 20. august 1946 i Krefeld, Tyskland) er vokalist, keyboardist, og ofte omtalt som «bandlederen» i den tyske gruppa Kraftwerk. Med sin dype tenorstemme, og hans tyske aksent skilte han seg ut blant de andre vokalistene på 1970-tallet.

Referanser

Eksterne lenker   
 
 
 

Tyske sangere
Tyske keyboardister
Personer fra Krefeld
Syrin

Syrin (Syringa vulgaris), også kalt vanlig syrin, er en art i syrinslekta. Det er en stor løvfellende busk eller lite tre som kan bli 6-7 m høyt. Den glatte barken er grå eller brungrå. Buskene har flere stammer.

Bladene er enkle, lysegrønne, hjerteformete og blir 5–10 cm lange. De sitter i motsatte par eller noen ganger i grupper på tre stykker. Blomstene har fire kronblader som er vokst sammen til et rør. Blomstene har sterk duft. Den opprinnelige S. vulgaris har blåfiolette blomster. Frukten er en tørr, brun kapsel, rundt 1 cm lang.

Vanlig syrin vokser naturlig på Balkan og i Romania, men utstrakt planting har gjort at den nå finnes som forvillet eller naturalisert mange steder i Europa. Mange kultivarer finnes i handelen med farger fra hvitt over rosa til blåfiolett. Sorter med fylte blomster forekommer også. Navnesortene podes vanligvis på stammer av syriner i villosa-gruppen.

Vanlig syrin er svært hardfør så sant planten får nok sommervarme til at knoppene kan modnes. Den blomstrer dårlig eller slett ikke mot sin nordgrense, særlig i kyststrøk med lav sommertemperatur. I Norge blir den brukt nord til Ofoten. I nordlige strøk og i klimatisk mindre gunstige steder i Sør-Norge brukes i stedet syriner i villosa-gruppen, som ungarsk syrin (S. josikaea – mange kultivarer i handelen) og nikkesyrin (S. reflexa). Lodnesyrin (S. villosa) blir også brukt.

I Norge er syrin vanlig forvillet på Øst- og Sørlandet, og mer spredte funn er gjort nordover til Troms. Den kan danne et tett busksjikt som fortrenger truede arter. På øyene i Oslofjorden fortrenger syrin den rødlistede arten dragehode. I Norsk svarteliste 2012 var syrin plassert i kategorien høy risiko. I Fremmedartslista 2018 er derimot arten ikke vurdert fordi den var vanlig dyrket før 1800.

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Oljetrefamilien
Hvite blomster
Røde blomster
Europas flora
Arter som tidligere har stått på Norsk svarteliste
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Eikelund videregående skole

Eikelund videregående skole er en av tre spesialskoler i Oslo, og tilbyr tilrettelagt opplæringstilbud for elever med psykiske og sosiale vansker. Målgruppen er ungdommer som har behov for opplæring i mindre grupper og som trenger læring i et roligere tempo. Det betyr at opplæringen strekker seg over lengre tid med færre fag enn i ordinær skole. Skolen og lærerne samarbeider med elevenes behandlere i psykiatrien.  

Skole tilbyr Vg1 Helse- og oppvekstfag, Vg1 Kunst, design og arkitektur, Vg3 påbygging til generell studiekompetanse, samt 6 fag til generell studiekompetanse etter «23/5-regelen», som viser til at eleven er 23 år og har 5 års yrkespraksis, eller annen skolegang. Opplæringen følger ordinær læreplan, og undervisningen tilpasses ved at elevene kan ta programområdene over 2 år, med tettere oppfølging i mindre grupper. Skolen har eksamensrett og fagtilbudet er det samme som i ordinær videregående skole.

Rektorer
 Vigdis Haagensen (2012-2018)
 Tonje Røseth (2018-2019)
 Magne Føreland (2019-)

Referanser

Eksterne lenker 
 Eikelund videregående skoles offisielle hjemmeside

Videregående skoler i Oslo
Spesialskoler i Norge
Skoler i bydel Nordre Aker
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1974
Josef Jakobs

Josef Jakobs (født 30. juni 1898 i byen Luxembourg, død 15. august 1941 i London) var en tysk agent som forsøkte å infiltrere Storbritannia under andre verdenskrig, men som ble oppdaget og henrettet i The Tower.

Liv og virke

Bakgrunn
Josef Jakobs var tysk statsborger, men ble født i Luxembourg. Han tjenestegjorde i det tyske infanteri i første verdenskrig og steg i gradene til løytnant.

Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ble han først innkalt som løytnant i 1940. Men da det ble kjent at han var tidligere straffet og hadde sonet fengselsstraff i Sveits fra 1935 til 1937, ble han utkvittert som offiser. Han ble da tatt inn i Wehrmachts meteorologiske tjeneste, og degradert til sersjant. 

Han ble også opptatt i Abwehrs tjeneste, og det var som deres utenlandsspion han ble satt inn. Han ble fløyet fra Schiphol over Nordsjøen og sluppet i fallskjerm i et skogsområde ved Stifford i Essex den 31. januar 1941. Medlemmer av den lokale Home Guard så ham på vei ned, og fant ham med en brukket ankel. Han ble arrestert i tysk flyvåpendrakt med en radio, konjakk, britisk valuta, litt mat, falske identitetspapirer, en spade til å grave ned fallskjermen.

Etter å ha blitt ført til Brixton fengsel i London ble han avhørt av etterretningstjenesten for å se om han kunne brukes som dobbeltagent. Men da man fant at hans nazistiske synspunkter satt for dypt, kunne han ikke brukes av militæret. Etter en krigsrettssak ble han dømt til døden under Treachery Act 1940. Han hadde da strengt tatt ikke utført noe spionasje og ble dømt kun for å ha hatt til hensikt å skade rikets sikkerhet.

Han ble henrettet ved skyting i Tower of London kl. 07.00 lokalt tid den 15. august 1941, som den siste personen som ble henrettet i Tower. Henrettelsen ble utført av en pelotong av åtte soldater fra Scots Guards på miniatyrskytebanen som den gang stod i vollgraven, mellom Broad Arrow Tower og Constable Tower. Jakobs måtte sitte i en stol da han ble skutt på grunn av den brukne ankelen. Fem av de åtte skuddene traff målet, en hvit tøybit som var festet over hjertet hans. Kl. 07.12 ble hans legeme ført til det gamle bårerommet under veien til Tower Bridge, som nå er et fyrrom. Han ble så gravlagt på St. Marys katolske kirkegård i Kensal Green, i et område som nå er dekket med ytterligere seks fot jord for å gi plass til nye graver.

Stolen han satt i er bevart i Tower, men er ikke utstilt for publikum.

De 15 andre tyske spionene som ble henrettet i Storbritannia under krigen ble hengt i vanlige fengsler. Det er ikke klart hvorfor Jakobs fikk spesiell behandling i forhold til de andre.

Referanser

Eksterne lenker 
 Details of Jakobs trial and execution

Personer fra byen Luxembourg
Tyske spioner under andre verdenskrig
Tyske arméoffiserer
Tyskere fra første verdenskrig
Tyskere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Tysk militærpersonell (Hæren i Keiserrike)
Tysk militærpersonell (Hæren i Wehrmacht)
Tyske krigsfanger under andre verdenskrig
Fanger i Tower of London
Tyskere dømt for forbrytelser begått under andre verdenskrig
Personer dømt for spionasje
Henrettede tyskere
Personer henrettet ved skyting
Jenbach

Jenbach er en østerriksk kommune i Unterinntal, 36 km øst for Innsbruck. Det fins betydelig industri i byen, spesielt innen jernbearbeidelse.

Jenbach ble nevnt for første gang i 1269. Byens betydning i metallproduksjonen skriver seg fra 1410, da man begynte å smelte sølv- og koppermalm fra gruvene i Schwaz. Etter at edelmetallene begynte å ta slutt, ble det bygget et jernsmelteverk i 1685. Dette var begynnelsen på bedriften Jenbacher Werke, som på 1900-tallet bl.a. fremstilte lokomotiver. Etter at General Electric kjøpte verkene i 2003, heter aksjeselskapet i dag GE Jenbacher AG. Selskapet er ledende i produksjon av gassmotorer og i desentralisert varmeutnyttelse og strømproduksjon (kraft-varme-kobling).

I Jenbachs stasjon møtes jernbanelinjer med tre ulike sporvidder. Jenbach er stoppested for fjerntogene mellom Innsbruck og München, Salzburg eller Wien (normalspor, dvs. 1435 mm). Videre er Jenbach sluttstasjonen for tannhjulbanen Achenseebahn (sporvidde 1000 mm), som fortsetter nordover til Achensee. Til slutt har også Zillertalbahn (sporvidde 760 mm) sin sluttstasjon i Jenbach, og fortsetter derfra sydover til Mayrhofen i Zillertal.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kommuner i Tirol
Strekkbenk

En strekkbenk er et torturinstrument fra middelalderen som strekker offerets kropp og dermed forårsaker store smerter og ofte permanent skade. Instrumentet er særlig kjent fra England, hvor den også ble kalt «Hertugen av Exeters datter», men ble også brukt andre steder i Europa.

Benken består av en rektangulær ramme eller benk med runde stokker i en eller begge ender. Offerets hender og føtter ble bundet til tau festet i stokkene, eventuelt til en stokk i den ene enden og et fast punkt i den andre, og stokkene ble så rotert med sveiver slik at tauene ble strammet. 

Smerten kunne påføres gradvis, ved å kontrollere hvor mye man sveivet på stokkene. Dermed kunne offeret gis mulighet til å slippe smertene ved å tilstå eller komme med de ønskede opplysninger. Dersom torturisten ikke fikk svar ville offeret etter hvert bli klar over at torturen kunne medføre permanent skade og dermed vedvarende smerte. Det psykiske aspektet ved å føle og kanskje ikke minst høre at ledd, ben og brusk ble ødelagt gjorde strekkbenken til et av de mest brutale og fryktede torturinstrumentene. 

Bruk av strekkbenken kunne kombineres med andre torturmetoder, som klyping med glødende tenger, ettersom offeret var i en svært sårbar stilling.

Tortur
Scavengers datter

Scavengers datter var et torturinstrument som særlig ble brukt i England i tudortiden. 

Instrumentet ble oppfunnet i Henrik VIIIs regjeringstid av Leonard Skevington, som var løytnant i Tower of London. Navnet er en forvanskning av hans etternavn; en eldre form er Skevingtons datter. 

Det består av en A-formet ramme i metall, hvor en bøyle på toppen ble lagt rundt halsen, to bøyler lenger ned ble lagt rundt håndleddene og to bøyler nederst rundt anklene. Kroppen ble da så sammenpresset at ofrene begynte å blø fra nese og ører; i noen tilfeller skal de også ha blødd fra fingertuppene. Tilknytningen til Tower of London gjør at den ofte blir sammenlignet med strekkbenken, som fungerer etter motsatt prinsipp idet kroppen strekkes i stedet for å bli presset sammen. 

Instrumentet er sjelden nevnt i dokumenter, og ble nok ikke ofte brukt. Den meste kjente bruken var mot iren Thomas Miagh, som var tiltalt for å ha vært i kontakt med irske opprørere i 1581. Det kan ha vært dette instrumentet han viste til da han på celleveggen i Beauchamp Tower skrev om «torture straynge», «merkelig tortur»

Scavenger's datter ble også brukt i Italia, der den ble kalt cicogna («stork»), og i Spania hvor den bare ble kalt en A-ramme.

Tortur
Kong Edvards stol

Kong Edvards stol (engelsk King Edward's Chair, også kjent som St. Edvards stol og Kroningsstolen) er tronen den britiske monarken sitter på under kroningsseremonien. 

Stolen ble laget for Edvard I i 1296. Den har en hylle under setet, som er tilpasset Stone of Scone, den skotske kroningssteinen som Edvard hadde tatt. Denne steinen ble liggende under stolen inntil 1996, selv om Northamptontraktaten av 1348 inneholdt et punkt om tilbakelevering. Avtalen som ble inngått i 1996 innebærer at steinen skal lånes tilbake ved neste kroning. Tronen har ikke navn etter Edvard I, men etter helgenkongen Edvard bekjenneren. Den står i St. Edvards kapell i Westminster Abbey. 

Alle engelske, og siden 1707 britiske, monarker som har blitt kronet siden 1308 satt i denne stolen under selve kroningen, med unntak av Maria I som i stedet brukte en stol hun fikk fra paven for anledningen, og Maria II som ble kronet på en kopi. Siste gang den ble brukt var under kroningen av Elizabeth II i 1953. 

Stolen har i løpet av nesten åtte århundrer bare blitt fjernet fra Westminster Abbey to ganger. Den første gangen var da Oliver Cromwell flyttet den til Westminster Hall for å bruke den som trone der, og den andre var under andre verdenskrig da den ble evakuert til Gloucesterkatedralen på grunn av bombingen av London.

Utforming

Stolen er en trone, hvilket vil si at den har armlener og rygg. Ryggen er høy. Den er skåret ut i gotisk stil. Bena er formet som fire forgylte løver; de som holder stolen nå er fra en restaurering i 1727. Snekkeren som laget den, en Master Walter, fikk 100 skilling for arbeidet, hvilket var en stor sum i 1296. 

Det ser ut til at stolen opprinnelig var rikt dekorert med maleri og bladgull. Det finnes spor av maling på ryggen som er tolket som et bilde av Edvard bekjenneren. I dag fremstår den med bart treverk, og det mange legger mest merke til er initialene som tidlige turister, korgutter, pilegrimer og skolegutter risset inn i 18. og 19. århundre. 

Stolen er nå godt beskyttet, men kan sees på nokså nært hold dersom man blir med på en organisert omvisning i kirken. 

Det britiske monarkiet