alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Valdensere

Valdensere er tilhengere av en kirketradisjon som sprang ut av en asketisk bevegelse innen vestlig kristendom før reformasjonen.

De første valdensere bredte seg over Frankrike, Italia, Sveits og Sør-Tyskland, overalt utsatt for forfølgelser. Valdenserne sluttet seg senere til reformasjonen. Valdenserne er i vår tid en forholdsvis lite trossamfunn, som har sitt sentrum i Piemonte i Italia – i alpedalene vest for Torino. Gjennom utvandring fra Italia er det også oppstått Valdensiske menigheter i Sør-Amerika, i Colonia Valdense (Uruguay) og Argentina er det i dag ca. 15 000 valdensere.

Peter Waldo var høyt ansett som kjøpmann i byen. En dag han var sammen med sine venner, ble en av dem truffet av lynet, og døde momentant. Dette rystet ham, og han begynte å søke Gud. Nå begynte han å dele ut sin formue til de fattige i byen. 

Waldo sørget for at evangeliene og salmene ble oversatt til folkets språk, provençalsk. Utstyrt med disse bega han seg ut på vandring for å forkynne Valdensernes evangeliet for alle han møtte og kom til. 

Han fikk en tillatelse fra Den katolske kirke til å forkynne, bare det han sa ikke var i strid med prestenes ønsker. Ganske snart ble det tydelig at han ikke oppfylte dette kravet. Han ble offisielt ekskommunisert fra kirken i 1184. Waldo og hans medarbeidere gav seg ikke, og de opplevde stor interesse. Da de til sist ble forvist fra området, drog de til Alpene. Derfra kom læren deres til å bre seg ut over store deler av Europa. Waldo drog til slutt til Böhmen, der han ble til sin død.

Fordi flere skrifter ble brent under forfølgelsen er kunnskapen om deres tro og livsførsel lite kjent. Men deres lære vakte stor interesse, og noen steder ble hele landsbyer interessert i deres forkynnelse. Valdenserne møttes ofte i låver eller på annen måte under enkle forhold. De deltok ikke i krigføring. De la vekt på bibellesning og bibelkunnskap, på forkynnelse om Den hellige ånd, Jesu gjenkomst og Guds rene ord. De forkastet de fleste av katolikkenes sakramenter. Noen kilder opplyser at de praktiserte bønn og salving til fordel for syke, og at noen av dem holdt sabbaten. De skal også ha praktisert troendes dåp.

Senere utviklet de seg allikevel bort fra sine opprinnelige særegenheter. Noen av dem begynte på nytt å praktisere flere katolske riter. 

Forfølgelsen fra den katolske kirke vedble. Presset mot dem ble forsterket i og med opprettelsen av inkvisisjonen i 1231. Likevel fortsatte de å eksistere opp igjennom tiden frem til reformasjonen. På et tidspunkt bosatte mange valdensere og protestantiske immigranter seg i Provence. Dette førte til Mérindom-ediktet og en grusom massaker av innbyggerne i flere landsbyer i 1548.

Etterhvert hadde mange av dem knyttet forbindelser med reformasjonskirkene i Sveits og Frankrike. På en synode 1532 vedtok de en bekjennelse og kirkeordning av kalvinsk type. Det ble dannet kirker hvorav flere eksisterer den dag i dag. Noen av de mest kjente kirkene fins i Italia, der de driver en teologiskole i Firenze.

Reformasjonen
Kristne samfunn
Kalvinisme
Surrealisme

Surrealisme er en kunstform i billedkunsten og litteraturen som ble inspirert av det ubevisste slik som det blir betraktet av psykoanalysen. Den oppsto i begynnelsen av det 20. århundre. Retningen forsøkte å fremstille det ubevisste og benyttet underliggjøring av virkeligheten og fremmedgjørelse.

Ordet surrealisme betyr over realiteten eller utover realiteten. Bevegelsen ble fra 1921 anført av den franske forfatteren og kritikeren André Breton. Den søkte menneskets egen virkelighet i det ubevisste og nyttet inntrykk fra rus og drøm som inspirasjonskilde. Den forsøkte å utvide bevisstheten og virkeligheten på globalt nivå og å forkaste alle gjeldende verdier. Surrealismen innebærer derfor en anarkistisk oppfatning av kunsten og av verden. Surrealismen var påvirket av Sigmund Freud og hans tanker om det underbevisste.

Surrealistiske malere 
 Hans Arp (1887–1966)
 Leonora Carrington –  (1917 – 2011)
 Toyen Marie Čermínová -(1902–1980) 
 Giorgio de Chirico (1888–1978)
 Otfried H. Culmann
 Salvador Dalí (1904–1989)
 Paul Delvaux (1897–1994)
 Oscar Dominguez (1906–1957)
 Marcel Duchamp (1887–1968) 
 Edgar Ende (1901–1965)
 Max Ernst (1891–1976)
 Leonor Fini (1908–1996) (også kjent som forfatter)
 Alberto Giacometti
 Rudolf Hausner, (1914–1996)
 Valentine Hugo
 Frida Kahlo, (1907–1954)
 René Magritte, (1898–1967)
 André Masson
 Robert Matta (1912–2002)
 Joan Miró (1893–1983)
 Richard Oelze (1900–1980)
 Meret Oppenheim (1913–1985)
 Wolfgang Paalen (1905–1959)
 Pierre Roy
 Kay Sage (1898–1963)
 Yves Tanguy (1900–1955)
 Dorothea Tanning (1910 – )
 Felix Nussbaum (1904–1944)
 Unica Zürn (1916–1970)

Surrealistiske forfattere 
 Antonin Artaud (1896–1948)
 André Breton (1896–1966)
 René Char (1907–1988)
 René Crevel (1900–1935)
 Robert Desnos (1900- 1945)
 Paul Eluard (1895–1952)
 Joyce Mansour (1928–1986)
 Octavio Paz (1914–1998)
 Gisèle Prassinos
 Benjamin Péret (1899–1959)
 Raymond Queneau (1903–1976)
 Philippe Soupault (1897–1990)
 Tristan Tzara (1896–1963)
 Boris Vian (1920–1959)

Surrealistiske fotografer 

 Claude Cahun (1894–1954)
 Dora Maar (1907–1997)
 Lee Miller (1907–1977)
 Paola Pivi
 Man Ray

Surrealistiske filmskapere 
 Luis Buñuel (1900–1983)
 David Lynch

Eksterne lenker 
 
  Surrealismen; fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier (pdf-fil)

 
Litterære bevegelser
Pastor Bonus

Pastor Bonus («Den gode hyrde») er en apostolisk konstitusjon som ble utstedt av pave Johannes Paul II den 28. juni 1988. Dokumentets fremste formål var en reoranisering av Den romerske kurie.

Blant innholdet i dokumentet er:

Definisjon av kongregasjonenes, rådenes og kommisjonenes arbeidsområder
Nye navn til flere kongregasjoner, råd og kommuisjoner
Forklaring av pavens vektlegging av biskopenes besøk ad limina
Klargjøring av forholdet mellom Roma og særkirkene

Eksterne lenker 

 Pastor Bonus

Pavelige skriv
Sosialliberalisme

Sosialliberalisme er en retning innenfor liberalismen.

Sosialliberalisme som ideologi oppsto som en reaksjon mot de sosiale forskjellene i 1800-tallets England. I motsetning til den klassiske liberalismen ønsker sosialliberale å bruke reguleringer og omfordeling. Sosialliberalismen skiller seg fra sosialdemokratiet og sosialismen ved at den vektlegger liberalismen som mål for politikken, og ved at den er mer åpen for kapitalismen. Det motsatte av sosialliberalisme er sosialkonservatisme.

Sosialliberalismen skiller seg fra konservative og liberalister ved at den ser staten som et verktøy for å skape frihet og muligheter for enkeltindividet, og ved at den har et radikalt preg, det vil si at sosialliberale politikere ikke gir eksisterende samfunnsstrukturer og etablerte løsninger forrang.

Ideologien ligger i midten av aksen høyre/venstre fordi den legger vekt på størst mulig frihet og samtidig et sterkt sosialt ansvar. Alle har krav på menneskerettigheter (som ligger i ordet sosial-) og alle skal ha størst mulig frihet.

Kritikere av sosialliberalisme hevder ideologien fremmer sosial oppløsning ved at tradisjonelle sosiale verdier og normer forkastes. 

I Norge er det særlig Venstre som er erklært sosialliberalt. Andre sosialliberale partier i Skandinavia er Radikale Venstre i Danmark, og Folkpartiet, og Centerpartiet i Sverige.

Liberalisme
Sosialfilosofi
Benjamin Raich

Benjamin Raich (født 28. februar 1978 i Arzl im Pitztal) er en østerriksk tidligere alpinist. Han vant 36 verdenscuprenn.

Karriere 
Raich tok gull i slalåm i junior-VM i alpint 1996, i storslalåm i junior-VM i alpint 1997 og i slalåm, storslalåm og kombinasjonen i junior-VM i alpint 1998. Han vant europacupen i alpint sammenlagt sesongen 1997/98.

Han vant sin første internasjonale mesterskapsmedalje i seniorklassen da han vant slalåm under VM i St. Anton i 2001, det var en sølvmedalje. I OL 2002 tok han bronse i både slalåm og kombinasjonsøvelsen.

Benjamin Raich lyktes over all forventning under VM i alpint 2005 i Bormio i Italia. Han ble verdensmester i kombinasjonen og i slalåm, tok sølv i storslalåm og i lagkonkurransen for nasjonslag, samt bronse i super-G.
 
I 2005/2006 sesongen vant Benjamin Raich verdenscupen sammenlagt. Benjamin Raich har fem andreplasser i verdenscupen sammenlagt.

Raich ble dobbeltvinner under OL 2006 i Torino, da han gikk til topps i både slalåm og storslalåm.

Resultater i verdenscupen i alpint 

Raich havnet i løpet av sin karriere 92 ganger på seierspallen i verdenscupen i alpint, herav 36 seire (14 i storslalåm, 14 i slalåm, 5 i superkombinasjon, 2 i kombinasjon og 1 i super-G).

Enkeltseire

Sammenlagtplasseringer

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Østerrikske alpinister
Juniorverdensmestre i alpint
Olympiske mestere for Østerrike
Verdensmestere i alpint
Olympiske bronsemedaljevinnere for Østerrike
Medaljevinnere under Vinter-OL 2002
Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 2002
Alpinister under Vinter-OL 2002
Medaljevinnere under Vinter-OL 2006
Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 2006
Alpinister under Vinter-OL 2006
Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 2010
Alpinister under Vinter-OL 2010
Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 2014
Alpinister under Vinter-OL 2014
Olympiske medaljevinnere i alpint
Østerrikske mestere i alpint
Deltakere under VM i alpint 2005
Deltakere under VM i alpint 2007
Ardian Gashi

Ardian Gashi (født 20. juni 1981 i Gjakova, Kosovo) er en tidligere norsk-kosovisk fotballspiller som har spilt for blant annet Brann, Molde F.K. og Fredrikstad F.K. Gashi kom til Norge som flyktning i 8-årsalderen. 

Han ble senere norsk statsborger, og debuterte på det norske  i 2004, der han spilte fjorten landskamper. Hans posisjon på banen er midtbanespiller. I Brann spilte Gashi både sentralt og som høyreving, men ble gjennom karrieren sin først og fremst ansett som en sentral midtbanespiller med offensive kvaliteter.

Karriere 
Gashi begynte fotballkarrieren i 3.divisjonslaget KIL/Hemne før han ble signert av Molde. Han fikk lite spilletid på Molde stadion, og dro i 2002 til Ørn Horten. Her utviklet han seg veldig mye, og ble lånt ut og senere kjøpt av Vålerenga sommeren 2003.

30. august 2006 gikk Gashi fra Vålerenga til Brann for sju millioner kroner. Han debuterte for Brann 11. september 2006 og hadde opprinnelig kontrakt ut 2010.

24. juli 2007 gikk han til FFK for en overgangssum på mellom seks og åtte millioner kroner. Gashi fikk sin debut for rødbuksene på Ullevaal stadion 30. juli 2007. Han fikk sin hjemmedebut på nye Fredrikstad Stadion mot Aalesund, som endte 2-1 til Fredrikstad, og Gashi scoret sitt første mål.

I 2009 signerte han med Helsingborg, hvor han fort ble en favoritt blant supporterne. 5. august 2014 signerte han en kontrakt med Odd som holdt ham til skienslaget frem til august 2017. 

Etter kontrakten hans utløp i 2017 gikk han gratis til Ørn-Horten i Norsk tipping-ligaen. Det fjerde øverste nivået i det norske seriesystemet.

Meritter

Vålerenga 
 Seriemester i 2005
 Seriesølv i 2004

Brann 
 Seriemester i 2007
 Seriesølv i 2006

Fredrikstad 
 Seriesølv i 2008

Helsingborg 
 Seriemester i 2011
 Seriesølv i 2010
 Cupmester i 2010 og 2011

Enkeltprestasjon 
 Kniksenprisen: Årets midtbanespiller i 2004

Klubber

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Ardian Gashis spillerprofil på ffksupporter.net

Norske fotballspillere
Norske landslagsspillere i fotball for herrer
Kosoviske fotballspillere
Fotballspillere for Fredrikstad FK
Fotballspillere for SK Brann
Fotballspillere for Molde FK
Fotballspillere for Vålerenga Fotball
Fotballspillere for FK Ørn-Horten
Fotballspillere for KIL/Hemne
Fotballspillere for Helsingborgs IF
Fotballspillere for Odds ballklubb
Vinnere av Kniksenprisen
Norske fotballspillere i Sverige
Personer fra distriktet Gjakova
Pilegrim

For de engelske pilegrimene i Nord-Amerika på 1600-tallet, se det
En pilegrim er en person som forbereder eller foretar en reise av åndelige årsaker. Pilegrim kommer  av det latinske ordet peregrinus'', som betyr «fremmed» eller «utenlandsk». Pilegrimsreise er kjent fra flere religioner og bruken av begrepet er blitt utvidet, slik at en som reiser til et sted som er svært viktig for ham kan bli kalt pilegrim, selv om det ikke er religion som ligger bak. Pilegrimen søker gjerne åndelig renselse eller å komme nærmere det guddommelige, men det finnes også mange andre grunner til å reise. I middelalderen fikk det også betydningen «en person som vandrer fra sted til sted».

Noen plasser ble de kalt «vallare» (etter valfart) eller «palmeri» – dette henspiller på de som reiste til sørligere breddegrader, som Romaborg eller Det hellige land og hadde sett palmetrær. På våre trakter ble pilegrimene nok ofte forvekslet med munker og kalt dette, eller de kunne ble omtalt på en mer foraktelig måte som «munkelus».

Religiøs pilegrim 
Fenomenet er kjent fra flere religioner, og er innen enkelte, som islam og bahai, i utgangspunktet regnet som en plikt for de troende. Målet for en pilegrimsferd kan være et hellig sted, som for eksempel Jerusalem eller Roma for kristne, eller Mekka for muslimer. Det kan også være en spesiell begivenhet, som en helligkåring eller en spesiell religiøs festival. Tradisjonelt er veien til målet en helt sentral del av pilegrimsferden. Man brukte ofte meget lang tid, og trosset mange farer, for å nå frem. I moderne tid reiser mange pilegrimer på enkleste måte, som vanlige turister, og veien sees derfor ofte ikke lenger som en sentral del av ferden.

Kulturell pilegrim 
En kulturell pilegrimsreise utløser en sekulær respons. Kulturelle pilegrimsmål inkluderer steder med historisk, nasjonal eller kulturell betydning. Eksempler kan være graven til en kjent person, Auschwitz konsentrasjonsleir eller en skihoppentusiast som besøker Holmenkollbakken.

Sekulære pilegrimer finnes også i kommunistiske regimer. Disse sekulære pilegrimene besøker steder som Lenins mausoleum, Mao Zedongs mausoleum eller Karl Marx fødested. Disse besøkene var i noen tilfeller statsfinansiert.

Kjente pilegrimsmål

Islam 
 Jamkaranmoskeen
 Jerusalem
 Medina
 Mekka

Jødedom 
 Jerusalem

Kristendom 
 Betlehem
 Fatima
 Katarina-klosteret
 Jerusalem
 Lourdes
 Athos 
 Medjugorje
 Roma
 Santiago de Compostela
 Selja
 Nidaros
 Røldal
 Sankt Georgs kapell
 Sacri Monti

Buddhisme 
 Bodh Gaya
 Dalada Maligava i Kandy
 Kataragama
 Lumbini
 Adamspiggen

Hinduisme 
 Ganges
 Varanasi

Bahai 
 'Akká
 Shiraz
 Bagdad

Se også 
 Hajj
 Botsgang
 Pilegrimsfedrene
 Pilegrimsleden

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 http://www.pilegrim.info/ 
 http://www.pilegrimen.com/
 Pilegrimsfellesskapet St. Jakob, Norge
 www.pilegrimsreiser.no (Buddhistiske pilegrimsreiser)
 religionsoraklene.no (Knut Aukland: Påvrikes pilegrimsferd av turismen?)

Religiøse titler
Kristendom
Islam
Bahai
Arne Ruset

Arne Karsten Ruset (født 1951) er en norsk psykiater og forfatter. Han vokste opp i Fjøra i nåværende Fjord kommune.

Ruset er overlege i psykiatri av yrke, men har siden debuten i 1973 utgitt flere diktsamlinger og barnebøker samt én novellesamling og én roman. 

Han har i likhet med sin sønn, lyrikeren Endre Ruset, vært involvert i Bjørnsonfestivalen siden oppstarten i 1992.

Bibliografi 
 1973: Spelemannslaget Love, dikt
 1982: Kunsten å stupe seg inn i ein by, dikt
 1983: Mus, dikt
 1987: Aldri åleine, barnebok
 1989: Hjernebløming, «heimstaddikt»
 1991: Kongen av Kattholmen, noveller
 1992: Den svarte kista, barnebok
 1993: Førtiårskrigen, dikt
 1995: Hundedraumar, dikt
 1997: Eg blar meg gjennom ein gammel husmorkalender, dikt, tonesatt av Bjarne Isaksen
 1999: Over fjell, over hav, bildebok, illustrert av Anne Kristin Hagesæther
 2002: Hippie, roman
 2013: Berg brest, noveller
 2016: Vi kan ikkje eige kvarandre, dikt i utvalg
 2017: Songbok for hesten, roman
 2019: Nattferje frå Åfarnes, roman
 2021: Ikkje ein sporv til jorda, kriminalroman

Priser 
 1987: Kritikerprisen for barne- og ungdomsbøker, for Aldri åleine
 1999: Kultur- og kirkedepartementets billedbokpris, for Over fjell, over hav, sammen med Anne Kristin Hagesæther

Referanser

Kilder
Presentasjon av Arne Ruset i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker 
 Forfatterside hos Det Norske Samlaget

Norske lyrikere
Norske barnebokforfattere
Norske romanforfattere
Norske novellister
Nynorskforfattere
Norske psykiatere
Vinnere av kulturdepartementets barnebokpriser
Personer fra Norddal kommune
Brekkeåsen

Brekkeåsen er et boligfelt i Tønsberg kommune i Vestfold og Telemark. Brekkeåsen utgjør sammen med Kirkevoll et tettsted som omkranser Våle kirke. Stedet har  innbyggere per 1. januar , med et tettstedareal på 0,60 km².

Referanser 

Tettsteder i Vestfold og Telemark
Bosetninger i Tønsberg
Capability Maturity Model

Capability Maturity Model (CMM) er en metode for å evaluere hvor moden en organisasjon er på en skala fra 1 til 5.  Metoden ble utviklet ved Software Engineering Institute ved Carnegie Mellon University.  Den er i vid bruk innenfor fagfeltet programvareutvikling siden den ble utgitt på 1980-tallet

Nivåer
CMM har fem nivåer på modenhet, fra 1 til 5.

 Initiell : Utviklingsprosessen er ad hoc og til tider kaotisk.  Det er vanskelig å estimere omfang av prosjekter, da ingen data er kjent.
 Repeterbar : Enkle prosjektstyringsprosesser er i bruk for å holde styr på tidsplaner, kostnader og produktets funksjonalitet.
 Definert : Det eksisterer en definert standardprosess i organisasjonen, både for utvikling og prosjektstyring, og prosessene er innbyrdes konsistente.
 Styrt : Organisasjonen setter kvalitetsmål både for produkter og prosesser.  Prosessen er til stor grad forutsigbar.
 Optimalisert : Organisasjonen måler og søker kontinuerlig å forbedre prosessen.

Se også
Capability Maturity Model Integration

Eksterne lenker
 

Programvareutvikling
Standarder
Båtplass

En båtplass er en enkeltplass for småbåter, lystbåter og andre fartøy som kan føres av personer uten spesielle kvalifikasjoner. Båtplasser er vanligvis etablert i småbåthavner. Disse kan ofte tilby tilliggende tjenester som vinteropplag, kran for opptak i forbindelse med vedlikehold, landstrøm, ferskvann, tømming av septiktank, m.m

En småbåthavn kan eies og drives etter flere modeller:
Kommunalt eid anlegg der brukerne tildeles plass etter søknad.
Båtforeninger driver anlegget og eier eller leier arealet.
Kommersielle havner kan eies og drives av private aktører for profitt.

Sjøfart
Båtliv
Parkering
Artikler i sjøfart-prosjektet
Kildekode

Kildekode eller kjeldekode er instruksjoner til en datamaskin skrevet på en form som mennesker kan lese.  Kildekode må gjøres om til maskinkode for å kunne kjøres på datamaskinen.  Vanligvis består kildekode av en tekstfil med instruksjoner, men kan for eksempel også være trykket i et blad eller en bok.

En programmerer skriver kildekode under implementasjonen av et program. Alle feilrettinger og senere utvidelser av programmet foregår i kildekoden. Denne følger sjelden med ved kjøp av kommersielle programmer, og man kan derfor ikke uten videre modifisere slike. 

Eksempel på kildekode i programmeringsspråket C#:
 public NSymbolLibrary.IUnitMarker Marker
 {
    get {return _marker;}
 }
 
 private void NewUnitDlg_Load(object sender, System.EventArgs e)
 {
    _marker = new NSymbolLibrary.UnitMarkerClass();
    ReadTree(Application.StartupPath + "\\UnitSymbols.txt");
    InitAffiliations();
    InitSizes();
 }
 
 private TreeNode FindNode(TreeNodeCollection nodes, string name)
 {
    foreach (TreeNode node in nodes)
    {
       if (node.Text == name)
                    return node;
    }
    return null;
 }

Eksemplet er hentet fra NASA sin «World Wind»-applikasjon, hvor kildekoden er offentlig tilgjengelig.

Veien fra kildekode til maskinkode
Kildekoden går først gjennom ett av to mulige typer programmer:  Den første typen kalles en tolk, og gjør om kildekode direkte til maskinkode mens programmet kjører.  Tolken ser altså på en og en linje og oversetter den, før den tar neste linje.

Den andre veien går gjennom en kompilator.  Kompilatoren leser kildekoden og lager noe som heter objektkode.  Objektkoden inneholder for det meste maskinkode, men også informasjon om hvilke andre deler som må legges til programmet for å skape et kjørbart program eller et bibliotek.  Objektkode lenkes sammen med annen objektkode for å lage det endelige programmet eller biblioteket.

Samme programmeringsspråket kan noen ganger brukes sammen med både tolker og kompilatorer.

Kravet til eksakthet i kildekode er ekstremt høy.  En programmerer som sitter og jobber vil som regel måtte rette opp en rekke skrivefeil før kildekoden hans er brukbar. Selv ting som et feilplassert komma vil gjøre at kildekoden ikke kan brukes.  I tillegg så vil ethvert program av en ikke-triviell størrelse inneholde logiske brister som vises under testing eller bruk.  Programmereren må da tilbake til kildekoden og gjøre endringer.

Se også
Programmeringsspråk
Open Source

Programmering
Søve gruver

Søve gruver er et nedlagt gruveanlegg i Fensfeltet nær Ulefoss i Vestfold og Telemark fylke.

«Cappelengangen» ligger ved Søvestranda og «Hydrogangen» ligger mellom Søvestranda og Tangen.

Drifta var basert på kalksteinsmineralet søvitt, som ble oppdaget i 1920. I 1921 publiserte professor C.W. Brøgger sitt store verk Das Fengebiet in Telemark, Norwegen. Der introduserte han benevnelsen «søvitt». I 1934 analyserte to andre geologer, dr. Brøgger og Harald Bjørlykke, prøver av søvitten fra Søve. De fant ut at steinen inneholdt mye nioboksid, men analyseresultatene vakte ikke allmenn interesse.

Kalksteinen i Søve gruver inneholder 0,8 % niob, forbundet med svovelkis og magnetitt foruten små mengder med uran og thorium. Søvitten inneholder dessuten mellom 10 og 12 % apatitt.

2. verdenskrig 
Under 2. verdenskrig ble det mangel på råstoff til produksjon av kunstgjødsel, og søvittens innhold av fosfor og kalk gjorde mineralet interessant som gjødselråstoff. I juni 1942 mottok Norsk Hydros anlegg på Herøya 50 tonn søvitt fra Søve gruver, og startet forsøk på å fremstille gjødsel til landbruket med utgangspunkt i dette råstoffet. Arkivmaterialet som kan dokumentere resultatene av disse forsøkene var unntatt fra offentlig innsyn frem til 2005, i likhet med dokumenter som omhandler den tyske okkupasjonsmaktens forsøk på å utnytte niobforekomstene i Søve gruver. Norsk Hydro var skeptisk til om søvittforekomstene i Søve egnet seg til å drive effektiv gjødselproduksjon, og innstilte forsøkene i 1944. Tyskerne fortsatte imidlertid å utvikle raketter som krevde tilgang på niob, og Søve gruver fikk dermed en strategisk betydning for den tyske krigsmakten. I juli 1943 ankom en gruppe tyske geologer Ulefoss. De skulle undersøke om nioben fra Søve gruver kunne benyttes i framstillingen av de såkalte V1- og V2-rakettene, som Hitler få uker tidligere hadde gitt høyeste prioritet etter å ha skrinlagt ambisjonene om å utvikle atomvåpen.

Parallelt med at de tyske geologene undersøkte niob-forekomstene i Søve gruver, arbeidet ingeniørstudenten Ragnar Winsnes fra Skien på oppdrag fra de allierte med å avdekke tyskernes V1- og V2-program på tysk jord. Winsnes var student i Dresden, og ble involvert i denne etterretningsvirksomheten av den østerrikske kjemikeren Paul Rosbaud, som var agent for det britiske MI6.

Etterkrigstiden 
Produksjonsnivået var til tider opp til 100 000 til 130 000 tonn i året. Av denne massen fikk de på det meste tatt ut ca. 350–400 tonn niob. 
 
Den totale arbeidsstokken var på 110 gruvearbeidere og 15 funksjonærer. Gruvedriften pågikk frem til 1963, da gruva ble nedlagt.

Referanser

Eksterne lenker
 Gerhard Hedlund: Niob : romfartsmetallet fra Ulefoss : gruvene på Søve 1942-45 og1952-65, ISBN 82-91645-01-9
 http://www.geniusforlag.no/sider/niob.html[ Genius forlag bokomtale: Søve gruver] 
 Brennpunkt,  Gruvens hemmeligheter

Næringsliv i Vestfold og Telemark
Tidligere bergverk i Norge
Telemarks historie
Saltfjellet landskapsvernområde

Saltfjellet landskapsvernområde ligger i Rana og Saltdal kommuner i Nordland. Området ble opprettet i 1989 og er på ca. 580 km². Landskapsvernområdet er opprettet på grunn av et interessant dyreliv og geologi.

Se også
Saltfjellet.
Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark.
Polarsirklene.

Eksterne lenker 
 Miljøstatus: Saltfjellet landskapsvernområde

Landskapsvernområder i Nordland
Saltfjellet
Verneområder opprettet i 1989
Verneområder i Rana
Verneområder i Saltdal