Rettslig standard

Begrepet rettslig standard ble introdusert i norsk rettsteori av Ragnar Knoph i Rettslige standarder (1939). Begrepet kan ha noe varierende meningsinnhold, men det er alltid snakk om en lov som viser til en vurderingsnorm utenfor seg selv som et avgjørende kriterium. Det er gjerne en vurdering av moralsk eller sosial karakter som for eksempel «god forretningsskikk», «redelighet» og «god tro», «faglig forsvarlighet» og «utuktig». Rettslige standarder særpreges av at de skifter innhold etterhvert som standarden endrer seg. Rettslige standarder er lovtekster som gir anvisning på en målestokk utenfor loven. Denne typen rettslig regulering åpner for at en og samme lovbestemmelse kan tillegges ulikt innhold på ulik tid avhengig av hva den alminnelige oppfatningen av det aktuelle moralske eller sosiale spørsmålet til enhver tid.

Direktivet i en rettslig standard er innebygget i målestokken. Målestokken er god skikk til enhver tid, holdninger i samfunnet eller andre ting som standarden gjør til en del av lovregelen. Regelen forandres etter hvordan loven forandres etter hvert som forholdene utenfor loven forandres. I Knophs oversikt over Norges rett heter det:
«Mens rettsreglene vanligvis inneholder nokså faste kriterier for sitt anvendelsesområde, og gjerne beskriver temmelig nøyaktig de faktiske omstendigheter som dommeren skal legge vekt på, gir standardene anvisning på en mer skjønnsmessig bedømmelse. Men standardene er heller ikke rene skjønnsregler – de stiller ikke dommeren helt fritt, men gir ham anvisning på en målestokk.»

Ikke enhver skjønnsmessig lovbestemmelse som gir anvisning på en vurdering er en rettslig standard. Skjønnsmessige ord og uttrykk i lover tolkes av rettsanvenderen ut fra forarbeider, rettspraksis og andre rettskildefaktorer. Rettsanvenderen må undersøke i rettskildene hva skjønnsmessige ord som «urimelig» eller «nødvendig» betyr. Betyr de «utilbørlig» og «strengt påkrevd», eller bare «lite rimelig» og «nyttig»? Rettslige standarder må derimot fylles ut av forretningslivet, andre yrkesgrupper, holdninger eller atferd som er akseptert i samfunnet. Målestokken ligger utenfor jussen. Rettslige standarder skal tolkes ut fra nåtidens forhold. De skal skifte innhold etterhvert som samfunnet endrer seg. Ordlyden kan imidlertid være den samme. Ordene «god forretningsskikk» betyr det samme som før, men innholdet i den skikk det henvises til har forandret seg.

Ordet standard går på et mønster som en handling skal sammenlignes med eller en målestokk den skal måles mot, og omfatter først og fremst de tilfeller hvor den standarden (målestokken) loven viser til ligger utenfor loven selv. Et eksempel er god skikk, som viser til en målestokk som finnes i det praktiske liv utenfor loven.

Ragnar Knophs bruk av begrepet rettslig standard er blitt kritisert for at det omfatter for mange ulike regler, og jurister flest slutter seg til kritikken. Per Augdahl skriver at «hos Knoph har begrepet mistet så å si alle konturer idet han som eksempel på standarder nevner en hel rekke rettsregler som i virkeligheten ikke inneholder nogensomhelst standard, men derimot forskjellige andre skjønnsmessige momenter av sterkt iøinespringende art.» Terminologien rettslig standard er lite brukt i nyere tid, men Knophs arbeid har vært viktig.

Eksempler på rettslige standarder 

Det klassiske eksemplet på en rettslig standard er begrepet «utuktig skrift». Hva som er et utuktig skrift har forandret seg vesentlig siden Hans Jæger i 1886 ble dømt for boken Kristianiabohemen. på 1950- og 1960-tallet kom dommene mot Henry Millers Sexus, Agnar Mykles Sangen om den røde rubin og Jens Bjørneboes Uten en tråd. Bøkene ble funnet å være i strid med straffeloven, men i dag er de i fritt salg.

Hva som er i strid med «god forretningsskikk» (nå lovfestet i blant annet i avtaleloven § 36) har også endret seg vesentlig de siste hundre år, og endringen går i retning av å stille større krav til lojalitet og rimelighet partene imellom.

Markedsføringsloven inneholder flere rettslige standarder. Markedsføringsloven § 25 stiller opp et kriterium om at handlinger mellom næringsdrivende ikke må «stride mot god forretningsskikk». Hva som er god forretningsskikk beror på hvordan forretningsstanden bedømmer forholdet og hva forretningslivet anser som god skikk til enhver tid. Markedsføringsloven § 2 har en bestemmelser om markedsføring som «er i strid med likeverdet mellom kjønnene» og markedsføring som »utnytter det ene kjønns kropp eller gir inntrykk av en støtende eller nedsettende vurdering av kvinne eller mann». Det er ikke lett å se ut fra orden at forbudet mot kjønnsdiskriminerende reklame er en rettslig standard, men forarbeidene gjør det klart at det ikke er opp til domstolene eller forbrukermyndighetene å avgjøre hva som er «i strid med likeverdet» eller hva som er «støtende» eller «nedsettende», men at dette avhenger av hva som til enhver tid anses kjønnsdiskriminerende i samfunnet. Andre eksempler på god skikk-regler finnes i regnskapsloven § 4-1 annet og tredje ledd («god regnskapsskikk»), verdipapirhandelloven § 3-7 (2) («god forretningsskikk») og inkassoloven § 8 («god inkassoskikk»).

Dekningsloven § 5-9 bruker uttrykket «på en utilbørlig måte». «Utilbørlig» gir ikke uttrykk for en rettslig standard, men et subsumsjonsskjønn, hvor det i utgangspunktet ikke vil være nødvendig å ta stilling til hva næringslivet oppfatter som akseptabel adferd i forbindelse med en konkurs. Men det fremgår av forarbeidene at denne bestemmelsen skal tolkes som en rettslig standard: «Dette siste vilkåret bringer inn en rettslig standard som gjør at regelen bare vil ramme de disposisjoner som etter en nærmere vurdering i det enkelte tilfelle er klart kritikkverdige». Lovutvalget som forberedte loven sier videre at «… utilbørlighetskriteriet gjør det også mulig – og nødvendig – for domstolene å trekke opp stadig nye grenser for hva som ikke er tillatt i kredittforhold, alt ettersom forretningsmetodene og synet på forretningsmoralen utvikler seg». I Norge har lovforarbeider stor vekt ved tolkningen av lover, og dette er dermed et eksempel på lovgivning gjennom forarbeider.

Siden skikken må være god, gir loven rettsvenderen anledning til å føre kontroll med skikken og rettsvenderen vil kunne sette til side normer som ikke anses å være «gode».

Grunnloven 

Bestemmelser som ikke selv viser til slike eksterne vurderingstema kan bli forstått som rettslige standarder. Grunnloven § 105 om krav om full erstatning ved ekspropriasjon oppfattes som et krav om at erstatningen ikke er urimelig lav og forbudet i Grunnloven § 97 mot tilbakevirkende lover oppfattes som et forbud mot lover som medfører urimelig inngrep i eksisterende formuerettslige posisjoner. På strafferettens område oppfattes imidlertid forbudet mot tilbakevirkende lover som absolutt.

Rimelighetskriterier er ikke rettslige standarder 

Eksempler på noe som ikke er en rettslig standard finnes i markedsføringsloven § 6 som forbyr «urimelig handelspraksis» og i avtaleloven § 36 som gir anledning til å sette til side eller justere kontraktsvilkår som «det ville virke urimelig» å gjøre gjeldende. Selv om urimelighetskriterier inneholder et dynamisk element, viser de ikke til målestokker som ligger utenfor selve loven og som endrer seg over tid.

Referanser 

Norsk rett
Rettsvitenskap