alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Balaibalan

Balaibalan er et planspråk, sannsynligvis fra 1500-tallet, som forskerne regner med er blitt til i ei sufi-sekt. Språket er også kjent som Bala-i-Balan eller Balaïbalan. Det eneste kjente eksemplaret av den såkalte Balaibalan-ordboka fins i Biblioteque Nationale i Paris.

Balaibalan er et a posteriori språk. Ordforrådet er hentet fra persisk, tyrkisk og arabisk, mens grammatikken bygger på forenkling av arabisk grammatikk. Språket ble skrevet med en spesiell utgave av det arabiske alfabetet. Skaperen av språket skal angivelig ha vært mystikeren Sjeik Mohyieddin, men om han virkelig har eksistert er usikkert.

Ulikt moderne  planspråk, som for det meste er skapt for å bli brukt av flest mulig som internasjonale hjelpespråk, er Balaibalan trolig skapt som et hellig eller poetisk språk ut fra religiøse motiver. Balaiban kan ha vært et hemmelig språk som bare var tilgjengelig for en indre gruppe av brukere.

En spekulasjon er at det fantes en ide om at hver gang Gud ga menneskene ei ny åpenbaring, ga han dem også et nytt språk. Abraham fikk sin åpenbaring på hebraisk, Issa (Jesus) på arameisk og Muhammed på arabisk. Ut fra denne hypotesen kan Balaibalan ha vært et uttrykk for ei oppfatning av at ei ny religiøs åpenbaring var på vei.

Balaibalan er det eneste planspråket som er godt dokumentert utenfor den vestlige kulturkretsen og uavhengig av den idehistoriske og vitenskapelige utviklinga fra renessansen.

Eksistensen av Balaibalan viser at å skape planspråk ikke er en spesielt moderne eller vestlig foreteelse. Planspråk i  religiøs sammenheng, eventuelt innafor ulike former for hemmelige sammenslutninger, er trolig noe som har utviklet seg gang på gang over hele verden og over meget lang tid. Forskning i historiske arkiver utenfor Europa, og analyser av sjamanistiske og andre språk brukt i religiøse og andre sammenhenger, kan føre til at vi får vite om langt flere eksempler enn de som er kjent i dag.

Se også

 Planspråk: definisjoner
 Naturalistisk planspråk
 Nylatinsk planspråk

Kilder

 A. Bausani, Geheim- und Universalsprachen: Entwicklung und Typologie.  Stuttgart, 1970: Kohlhammer.
 F. Bergmann, Résume d'études d'odontologie générale et du linguistique générale, Paris, 1875
 Silvestre DeSacy, Kitab asl al-maqasid wa fasl al marasid, Le capital des objets recherchés et le chapitre des choses attendues, ou Dictionnaire de l'idiome Balaïbalan. Notices et extraits des manuscrits de la Bibliothèque Impériale [Paris], 9: 365-396. 
 E. Drezen, Historio de la Mondolingvo, Moskvo 1991: Progreso.

Konstruerte språk
Afrihili

Afrihili er et internasjonalt hjelpespråk lansert av historikeren K. A. Kumi Attobrah i Ghana i 1973.

Andre navn på språket er  Ni Afrihili Oluga og El-Afrihili.

Navnet er konstruert ved å sammensette kontinentets navn Afrika med navnet på det meget utbredte østafrikanske språket swahili.

Afrihili var tenkt som et hjelpespråk for Afrika sør for Sahara bygd på afrikanske språk, særlig på bantuspråk, og konstruert slik at det var lett for afrikanere å lære. Det er i dag ikke i bruk.

Språket skrives med latinske bokstaver med de spesielle bokstavene є og  ò i tillegg. Bare substantiver kan begynne og slutte med vokal. Flertall markeres ved å bytte plass på første og siste vokal. Det er mange innfikser.

Referanser

Se også

Planspråk:  definisjoner

Konstruerte språk
Gwyneth Paltrow

Gwyneth Kate Paltrow (født 28. september 1972 i  Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller.

Paltrow vokste opp i Santa Monica i California. Hun er datter av TV-regissøren Bruce Paltrow og skuespilleren Blythe Danner. Hennes fars familie var askenasiske jøder og emigrerte fra Hviterussland og Polen.

Gwyneth Paltrow har en datter, Apple, født i 2004, og en sønn, Moses, som hun har fått med sin tidligere ektefelle, Chris Martin, vokalist i bandet Coldplay.

Gwyneth Paltrow mottok Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rollen sin i Shakespeare in Love.

Filmografi 
(utvalg)

 Mortdecai (2014)
 Iron Man 3 (2013)
 The Avengers (2012)
(2012) 
 Thanks for Sharing (2012)
 Contagion (2011)
 Country Strong (2010)
 Iron Man 2 (2010)
 Two Lovers (2008)
 Iron Man (2008)
 Running with Scissors (2006)
 Infamous (2006)
 Proof (2005)
 Sky Captain and the World of Tomorrow (2004)
 Sylvia (2003)
 View from the Top (2003)
 Austin Powers in Goldmember (2002) (cameo)
 Possession (2002)
 Shallow Hal (2001)
 The Royal Tenenbaums (2001)
 The Anniversary Party (2001)
 Bounce (2000)
 Duets (2000)
 The Intern (2000) (cameo)
 Den talentfulle mr. Ripley (1999)
 Shakespeare in Love (1998)
 A Perfect Murder (1998)
 Hush (1998)
 Great Expectations (1998)
 Sliding Doors (1998)
 Emma (1996)
 The Pallbearer (1996)
 Hard Eight (1996)
 Se7en (1995)
 Jefferson in Paris (1995)
 Mrs. Parker and the Vicious Circle (1994)
 Flesh and Bone (1993)
 Malice (1993)
 Hook (1991)
 Shout (1991)
 High (1989)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Skuespillere fra USA
Oscar-vinnere (hovedrolle)
Emmy-vinnere
Hollywood Walk of Fame
Personer fra Los Angeles
Personer fra USA av barbadisk opphav
Personer fra USA av russisk opphav
Personer fra USA av polsk opphav
Geir Helljesen

Geir Helljesen (født 1. juli 1939) var en norsk journalist i NRK. Helljesen jobbet i politisk avdeling i NRK, og er særlig kjent som ekspertkommentator og analytiker under kommunevalg og stortingsvalg. Han gikk av med pensjon etter stortingsvalget i september 2009.

Han begynte i Dagsrevyen i 1968 og har vært medlem av NRKs styre som representant for de ansatte fra 1990 til 2008.

Helljesen kommer opprinnelig fra Bergen, men har bodd i Oslo hele sitt voksne liv.  Han har også vært sjef i Dræggens Buekorps.

Utmerkelser 
 Geir Helljesen fikk hedersprisen under Gullruten 2008 for sitt mangeårige journalistiske arbeid. I 2005 fikk han NRKs pris som «årets journalist».
 Han ble 11. november 2009 utnevnt til  ridder 1. klasse av Den Kongelige Norske St. Olavs Orden. Ridder-dekorasjonen ble overrakt ved en markering i NRK tirsdag 17. november.

Trivia 
Helljesen er en ivrig og profilert Blackpool FC-tilhenger. Far til Ingvild Helljesen og Siril Helljesen.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
  Intervju med Helljesen

NRK-journalister
Vinnere av Gullrutens hederspris
Norske TV-personligheter
Personer fra Bergen kommune
St. Olavs Orden
Personer tilknyttet First House
Lytterprisen
Tutonish

Tutonish, lansert i 1902, var en av flere varianter av kunstige internasjonale hjelpespråk bygd på moderne germanske språk utarbeidet av den norsk-amerikanske presten Elias Molee.

Molee var født i Wisconsin av norske foreldre. Han reformerte prosjektet sitt i 1911 og ga det navnene Allteutonish eller Altutonish. En siste versjon kom i 1915.

Tutonish hører til den lille gruppa av forslag til kunstige språk som er bygd på germanske røtter. Et annet er Wede.

Molee ønsket at språket skulle bli det nye nasjonalspråket til de germansktalende landa. På engelsk kalte han Tutonish  Anglo-German Union Tongue (engelsk-tysk unionsspråk). Den norske utgava av boka hans om språket, som kom i Kristiania (nå Oslo) i 1902, het Tutonish, et internationalt fællessprog under angelsaksisk ledelse. 

Tutonish hadde regelmessig stavemåte og forenkla grammatikk. Filologisk var Molee påvirka av ideene til Giuseppe Peano, skaperen av Latino Sine Flexione, men han brukte germanske istedenfor latinske ordrøtter i språket sitt.

Han laga også en versjon av språket for romansktalende land, der han brukte nylatinske istedenfor germanske røtter.

Språkeksempel

Fader vår på Molees germanske Alttutonish:

vio fadr hu bi in himl; holirn be dauo nam; dauo reich kom; dauo vil be dun an erd, als it bi in himl; giv vi dis dag vio dagli bred; en fergiv vi vio shulds, als vi fergiv vio shulders; en lied vi nit inzu fersieku but frie vi fon ievl. let so bi.

Fader vår på den felleslatinske utgava av Molees språk:

Nuo padr, ki bi in siel, sanktirn bi tuo nom, tuo regnu ven, tuo vol bi fasn sur ter kom in siel; don nu hoy nuo diali pan; et pardon nu nuo debits, kom nu pardon nuo debitors; et induk nu non in tentu ma delivr nu de mal

Se også

 Planspråk:  definisjoner
 Naturalistisk planspråk
 Nylatinsk planspråk
 Verdensspråk
 Wede
 Slovio

Konstruerte språk
Dies irae

Dies irae (lat. Vredens dag) er en kjent latinsk hymne fra 1200-tallet, og tilskrives vanligvis Thomas fra Celano. Hver strofe har tre trokeiske verselinjer som rimer. Diktet beskriver dommedag, da den siste basunen skal kalle de døde sjeler til Guds trone, hvor de gode vil bli frelst, og de onde bli forvist til helvetes evige flammer. I Norsk salmebok heter den «Vreidedagen, han skal renna», nr. 252.

Den inngikk tidligere i den katolske messen for avdøde (rekviemmesse) som et påkrevet ledd, men dette ble endret i den nye liturgien av 1969 - selv om den fremdeles gjerne fremføres.

Tekstinspirasjon 
En viktig inspirasjon til hymnen synes å ha vært Vulgataoversettelsen av Sefanja 1,15–16:
 Dies iræ, dies illa, dies tribulationis et angustiæ, dies calamitatis et miseriæ, dies tenebrarum et caliginis, dies nebulæ et turbinis, dies tubæ et clangoris super civitates munitas et super angulos excelsos.
 (Moderne norsk bibeloversettelse:) En vredens dag er den dagen, en dag med nød og trengsel, en dag med tilintetgjørelse og herjing, en dag med mulm og mørke, en dag med skyer og skodde, en dag med hornlåt og hærskrik, mot festningsbyer, mot høye borgtårn.

Andre bilder kommer fra Åpenbaringsboken 20,11–15 (de døde ble dømt etter det som sto skrevet i bøkene), Matteusevangeliet 25,31–46 (sauer og geiter, høyre hånd, kontrasten mellom de salige og de som er blitt forbannet til den evige ild), Første Tessalonikerbrev 4,16 (trompet, eller basun), 2. Petersbrev 3,10 (himmel og jord fortært i brann), Lukasevangeliet 21,26-27 («Mennesker skal forgå av redsel og gru ... de skal se Menneskesønnen komme»), etc.

Fra jødisk liturgi synes å være beslektet i bønnen Unetanneh Tokef: «Vi skal tilsktive hellighet til den da, for den er voldsom og forfredende». «den store trompet skal hjalle», og annet.

Diktet

Musikken 
Melodien opprinnelig en gregoriansk sang, nedtegnet i Wittenberg i 1529 under tittelen Den katolske dødsmessen. Temaet har blitt brukt i ulike sammenhenger, bl.a. i Hector Berlioz' Symphonie fantastique, Franz Liszts Totentanz og flere stykker av Sergej Rachmaninov, samt i åpningsscenen i Stanley Kubricks film Ondskapens hotell (The Shining).

Teksten har, i egenskap av å være en del av den romerskkatolske rekviemmessen frem til 1969, blitt brukt i flere komponisters rekviemer, bl.a. Mozarts, Berlioz' og Verdis, samt i Benjamin Brittens War Requiem.

Referanser 

Salmer
Katolsk liturgi
Latinske ord og uttrykk
Johannes' åpenbaring
Matteusevangeliet
Lukasevangeliet
Første tessalonikerbrev
Andre Petersbrev
David Menkin

David Menkin (født 10. mai 1977 i Moss) er en norsk-amerikansk skuespiller. 

Menkin har norsk mor og amerikansk far. Han vokste opp i fødebyen Moss inntil familien flyttet til Benin da faren fikk jobb på Saga Petroleums oljeboringsprosjekt i Vest-Afrika. I et radiointervju fra 2018 uttalte David Menkin at hans to-kulturelle oppdragelse «gjorde et stort inntrykk» på ham. Da han var tenåring flyttet familien videre til London. Han studerte ved New York University og ble uteksaminert i 1999 fra Mountview Theatre School i London, hvor han per 2020 fortsatt bor og arbeider som skuespiller.

I 2001 begynte Menkin sin skuespillerkarriere med en mindre rolle i tv-filmen Wit.

Han har hatt roller i blant annet storfilmene Et Hologram for Kongen, Octane, Zero Dark Thirty, Survivor, Arthur Christmas, Mannen fra U. N. C. L. E., Florence Foster Jenkins og dokumentaren Project Nim.

I mange år annonserte han programmer for TV3.

Menkin har også vært stemmeskuespiller på flere produksjoner. Han har spilt inn stemmer til barne-TV-serien Lokomotivet Thomas og vennene hans siden 2013. Blant annet ga han stemme til «Porter» og «Jack» i den amerikanske versjonen. Han har også gitt stemme til «Stanley» i sesong 19, som ble videreført av Rane Rackstraw og John Schwab. Fra 2015 spilte han stemmene til «Virgil» og «Gordon Tracy» i den animerte TV-serien Thunderbirds Gå! for ITV studios. I 2017 var Menkin stemmen til «Chuck» – en av hovedpersonene i den animerte TV-serien Space Chickens in Space som gikk på Disney XD, Disney Channel og Nine Network.

Menkin spilte rollen som «Jackson» i den norske TV-serien Lykkeland. Serien hadde premiere på NRK og DR1 i oktober 2018. Lykkeland vant Beste Manus og Beste Musikk på Filmfestivalen i Cannes i april samme år. Menkin uttalte litt ironisk at hans rolle på Lykkeland var hans "første ordentlige norske rolle".

Filmografi

Film

Fjernsyn

Lydbøker

Videospill

Referanser

Eksterne lenker 
 

Personer fra USA av norsk opphav
Nordmenn med opphav fra USA
Personer fra Moss kommune
Sørfjorden (Sortland)

Sørfjorden er den innerste delen av Hognfjorden i Sortland kommune i Nordland, fra Eidebukta til Sørfjordbotn.

Sørfjorden er i dag fraflyttet.

Fra Osvoll går kommunal og privat vei inn Osvolldalen, over Osvollskaret og langs sørvestsiden av Sørfjorden til Sørfjordbotn. Videre fra fjordbotnen går privat vei videre til Gombogen i Kvæfjord.

Referanser 

Fjorder i Sortland
Tidligere bosetninger i Nordland
Bosetninger i Sortland
Kitty Grande

Kitty Margarete Grande (født Kitty Margrete Sørensen 22. mars 1919 i Strinda, senere gift Lorange, Grande og Fitte, død 26. januar 1999 i Stockholm) var en norsk agent og provokatør for den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig og medlem av Henry Rinnans Sonderabteilung Lola fra juni til desember 1942.

Kitty Margrete Sørensen ble medlem av Nasjonal Samling fra 14. mai 1941.

Hun hadde kallenavnet «Røkelaksen» da faren hennes drev et røykeri, hvor hun også selv hadde arbeidet før hun begynte å arbeide hos Rinnan. Også moren Olga Marie Sørensen (1898-1990) begynte å arbeide for Rinnan ved at huset hennes i Innherredsveien 125 ble brukt som møtested da Rinnan ga seg ut for å være motstandsmann.

Høsten 1942 kom Kitty Grande flere ganger i konflikt med Rinnan og ble vurdert som en sikkerhetsrisiko. Hun ble arrestert 26. desember og først plassert i Grini fangeleir, for senere å bli sendt til konsentrasjonsleiren Ravensbrück som Nacht und Nebel-fange. I august 1943 ble hun sluppet fri etter at hennes fire år gamle sønn døde. Rinnans nestleder Ivar Grande bidro til frigivelsen; de giftet seg 3. juni året etter. Rivalisering mellom Ivar Grande og Rinnan førte til at Grande ble forflyttet til Ålesund. Her ble han 11. desember 1944 likvidert av representanter for Milorg. Kitty Grande ble boende i Ålesund til hun ble arrestert i juni 1945 og stilt for retten sammen med resten av Rinnanbanden.

Etter krigen ble hun 20. september 1946 dømt til 20 års tvangsarbeid av Frostating lagmannsrett. Hun ble løslatt fra Bredtveit kvinnefengsel 26. mai 1951, bosatte seg senere i Sverige, ble gift med franskmannen Hubert Fitte og tok hans etternavn. I et intervju på svensk TV i 1989 fortalte hun om sin krigserfaring og angret ingenting.

Kitty Grande døde 26. januar 1999 i Stockholm. og ble begravet på Skogskirkegården i Stockholm sammen med sin mor og ektemann.

Referanser

Litteratur 
 Idar Lind: Kvinnene i Rinnanbanden, 2011 ISBN 9788252175158

Eksterne lenker 
 rinnanbanden.no

Personer fra Trondheim kommune
Medlemmer av Sonderabteilung Lola
Personer dømt for spionasje
Medlemmer av Nasjonal Samling
Nordmenn fra andre verdenskrig
Norske konsentrasjonsleirfanger under andre verdenskrig
Nordmenn dømt i landssvikoppgjøret etter krigen
Steigen kirke

Steigen kirke er en gammel steinkirke i Steigen kommune og sogn i Salten prosti, Nordland. Dens eldste deler er bygget rundt 1200–1300.

I årenes løp har kirken vært gjenstand for ulike reparasjoner som følge av brann og uvær. På 1600-tallet blåste kirketaket av tre ganger, og i 1657 slo lynet ned og kirken og inventar ble ille tilredt. «Stegens Kirche er aff Torden og Liunild antænt st. Lucia nat og gandske opbrændt med alle sine ornamenter; och bahre forbrændte muhr igjenstod». Rester etter noe av det gamle inventaret er bevart på Tromsø Museum.

I 1869 ble påbyggingsarbeidet av Steigen kirke fullført. Halvparten av den gamle steinkirkens murer ble beholdt som kor, og nytt stort kirkeskip ble bygd. Dette var i pietismens tid, så mesteparten av gammelt inventar og historiske materialer som fantes i den gamle kirken ble kastet ut, og nytt inventar ble forært kirken mot slutten av 1800-tallet. Noen få av gjenstandene fra den gamle kirken ble likevel bevart, bl.a. en lysekrone i messing fra 1684.

I 1963–65 ble Steigen kirke restaurert på nytt og fikk tilbake sitt middelalderpreg. Blant annet ble det bygget nytt tårn, og veggene ble kalket innvendig.

Tidssone og soltid 

Ettersom Steigen kirke ligger nær opptil 15° østlig lengdegrad er det den sognekirken i Norge hvis lokale soltid er nærmest norsk normaltid, gjerne omtalt som vintertid. Når det er sommertid er det Kirkenes kirke som ligger nærmest.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Steigen kirke fra Arkitekturguide for Nord-Norge og Svalbard
 
 

Kirker i Steigen
Kirker i Salten prosti
Norske middelalderkirker i stein
Kulturminner i Steigen
Kirker fra 1250
1200-tallet i Norge
Svullrya

Svullrya ligger i Grue kommune i Innlandet ved elva Rotna og er sentret på Grue Finnskog. Det er et lite sted med museum (finnekulturen), butikk, bilverksted, barneskole, barnehage, bensinstasjon med kafeteria og overnatting samt Grue Finnskog kirke.

Folketall i Svullrya grunnkrets er 236 (år 2015, Statistisk sentralbyrå).

På stedet proklameres egen republikk andre helg i juli hvert år under feiringen av Finnskogdagene.
Svullrya regnes som sentret for finnekulturen på Østlandet. Tyngdepunktet av den finske innvandringen skjedde i løpet av hundreårsperioden ca. 1575–1660. I Svullrya ligger også Finnetunet, som er en avdeling av Norsk Skogfinsk Museum. På Finnetunet kan man se gammel finsk byggeskikk med røykstue og andre typiske Finnskog-bygninger.

Forfatteren Åsta Holth var fra Svullrya. Andre forfattere fra samme sted er Merete Wiger og Adelheid Seyfarth. Flere kunstnere har også base på Svullrya. De mest kjente av disse er ekteparet Hanne Borchgrevink og Tore Hansen.

Stedet ligger ca. 26 km fra Kirkenær, ca. 42 km fra Kongsvinger, ca. 134 km fra Oslo, og ca. 11 km fra svenskegrensen.

Se også 
 Grue Finnskog kirke

Bosetninger i Grue
Grue kirke

Grue kirke er en langkirke fra 1828 i Grue kommune i Innlandet.

Byggverket er i stein og har 500 plasser og har svære dimensjoner, den måler 47 ganger 18 meter (70 ganger 27 alner) og veggene er 1,26 meter tykke (2 alner). Kirken er i sin ytre form meget enkel, sammensatt av et tårn og et skip i enkle geometriske former. Kirkens tegninger ble i hovedsak gjort av slottsintendant Linstow, og var det første nygotiske byggverket i landet. Grunnsteinen til den nye kirken ble nedlagt i september 1823. Den ble innviet den 28. september 1828 av biskop Christian Sørenssen.

Den gamle kirken 
Den gamle Grue kirke lå på Grue prestegård lenger nord. Den var truet av erosjon fra Glåma som årlig gravde ut store stykker jord ved kirken. Den 17. mai 1794 ble det gitt tillatelse til at kirken kunne flyttes til Vollermoen og der gjenoppbygges i stein. Tillatelsen ble imidlertid aldri benyttet. Kirken ble flyttet først etter at den brant ned første pinsedag (26. mai) 1822, i en brann hvor minst 113 mennesker omkom. Den gamle kirken var en korskirke og hadde delvis sinklaftede vegger. Kirken var i katolsk tid viet til Johannes Døperen.

Se også 
 Grue kirke-brannen

Litteratur

Eksterne lenker 
 Grue kommune
 
 Artemisia.no
 

Kirker i Grue
Kirker i Solør, Vinger og Odal prosti
Nygotikk
Kulturminner i Grue
Religiøse byggverk fra 1828
Bygninger tegnet av Hans Linstow
Langkirker i Hamar bispedømme
Rotna

Rotna (svensk: Rottnan) er en elv i det sørøstnorske grunnfjellområdet på Finnskogen. Den hører til Norsälven-Göta älvs nedbørfelt. Vassdraget starter på Hof Finnskog ved sjøene Helveteskjelda (521 moh) og Sætersjøen (496 moh) før den renner vestover ned i Rotnedalen under navnet Husua. Ved Rundtjern bytter den navn til Rotna og renner mot sør-sørøst gjennom Rotnesjøen og Svullrya i Grue. Den fortsetter videre langs grensen mot Kongsvinger kommune og inn i Sverige gjennom Ingervadsjøen til Lekvattnet og videre gjennom Uddheden. Sør for Uddheden utvider elva seg i 15 kilometer til sjøen Rottnen. Til slutt renner Rotna ut i Mellanfryken (62 moh) ved Rottneros sør for Sunne.

Det er flere teorier om navnet på elva. En teori er at navnet kommer av et oldnordisk ord som betyr «den som brøler». I Grueboka står det om navnet: «-enten av adjektivet rotinn, råtten med sikte på råttent avfall i åfaret, eller sammenheng med verbet rjota, styrte, falle».

I gamle dager var det tre vannfall ved munninga, Skarpedsfallet høyde 10 m, Jägerforsen 4 m og Rottnafallet 26 m, men nå er det bygget vannkraftverk der. Rotna var frem til 1965 en viktig elv for tømmerfløting. Elven har en liten bestand av ål, og var i gamle dager lakseførende. Rotna er egnet for kanoturer.

Rotna ble i 1993 vernet mot kraftutbygging i Verneplan IV for vassdrag.

Referanser

Eksterne lenker
 Bilder på Rotna fra kilde til munning. 

Elver i Åsnes
Elver i Grue
Elver i Kongsvinger
Norsälvens nedbørfelt
Elver i Värmlands län
Romedal kirke

Romedal kirke er en langkirke fra 1887 i Stange kommune, Innlandet fylke. Kirken ligger administrativt under Hamar bispedømme og Romedal prestegjeld. Den nåværende kirken ble vigslet 23. november 1887 av biskop Arnoldus Hille, men det har stått en kirke på området fra ca. 1250.

Bygget har 440 plasser.

Historikk
Den gamle kirken var, ifølge historiker Anders Bugge en av de første steinkirkene på Hedemarken, og vigslet til St. Peter. I 1723 ble den solgt på auksjon til sogneprest Peter Christian Jensen Grüner for tusen rigsdaler. I 1792 ble den solgt videre, sammen med Tomter Annekskirke, for 4500 riksdaler til seks menn i hovedsognet og en i annekset.

På 1880-tallet var kirken i så dårlig forfatning at restaurering ble tatt opp i Romedal herredstyre. Man fant etterhvert ut at det ville bli billigere å bygge ny kirke, dette ble bestemt 18. desember 1885. Siste gudstjeneste i St. Peterskirken ble holdt 4. juli året etter.

Kilder

Eksterne lenker 
 Stange kirkelige fellesråd
 
 Stange kommune
 Ilseng.net
 

Kirker i Stange
Kirker i Hamar domprosti
Kulturminner i Stange
Norske kirke fra 1887
Langkirker i Hamar bispedømme
Günther Schüssler
Sparta Amfi

Sparta Amfi er hjemmearenaen til ishockeylaget Sparta Warriors, en del av idrettslaget Sparta Sarpsborg. Hallen er Norges eldste, og ble bygd på dugnad. Den stod ferdig i 1963, på Brevik like utenfor Sarpsborg by.

Publikumsrekorden i Sparta Amfi er , men kapasiteten er redusert til . Det er ble gjennomført en ombygging av hallen etter sesongen 2011/2012, som blant annet ga hallen en publikumskapasitet på .

Anlegget har to isflater. Den nyeste ble offisielt åpnet 25. januar 2007 i en egen, nybygget hall vegg-i-vegg med selve amfibygningen. Den nye hallen heter «Hafslund Ungdomshall». I tilknytning til ungdomshallen ble det bygget blant annet en ny kafé, nye treningsrom og ny hovedinngang felles for begge hallene. Ungdomshallen har bidratt til at unge og lovende spillere får økt sin treningsmengde.

Ved siden av å være hjemmearena for Sparta Warriors, er Sparta Amfi oppført som hjemmebane for Borg ishockeyklubb og Varteig Ishockeyklubb, og var også hjemmebane for mosselaget Kråkene IL før det ble bygget ishall i Moss.

Eksterne lenker
 Ishaller og baner i Norge på ishockeyforbundets nettsider 
 Omtale på Spartas nettsider

Ishaller i Norge
Sport i Sarpsborg
Idrettsanlegg i Viken
Etableringer i 1963
Byggverk fullført i 1963
Byggverk i Sarpsborg