alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Fridtjof Nansen-klassen

Fridtjof Nansen-klassen er det norske Sjøforsvarets fregattklasse, og ble bygget på det spanske verftet Navantia (tidligere kalt Bazan). Totalkostnaden på hele prosjektet som inkluderer fem fregatter og seks NH90-helikoptre er 21 milliarder kroner. Fregattprosjektet var det største investeringsprosjektet i Forsvaret noensinne.
Fregattene dekker pennantnumrene F 310 til 314, og er oppkalt etter kjente norske oppdagere: Fridtjof Nansen, Roald Amundsen, Otto Sverdrup, Helge Ingstad og Thor Heyerdahl.

Fridtjof Nansen-klassen blir av nettstedet Defencyclopedia rangert som verdens åttende mest slagkraftige fregatt bygget i det 21. århundret.

Historikk 

Den første fregatten KNM «Fridtjof Nansen» ble sjøtestet og gikk for egen maskin 27. juni 2005. Det spanske verftet som bygde fregattene var i dype økonomiske problemer, og etter flere forsinkelser ble fartøyet overlevert  5. april 2006 og seilte inn Oslofjorden 1. juni 2006.

Fregatt nummer to, KNM «Roald Amundsen» ble sjøsatt og døpt 25. mai 2005 og overlevert til Sjøforsvaret 21. mai 2007. «Roald Amundsen» har flere endringer i forhold til «Fridtjof Nansen», den viktigste er at den har kommunikasjonssystemet «Link 16». Kutting av det første stålet til den femte fregatten KNM «Thor Heyerdahl» startet 19. april 2005.

KNM «Helge Ingstad» kolliderte 8. november 2018 med et tankskip i Øygarden i hva som senere ble kjent som «Helge Ingstad»-ulykken, og ble liggende delvis sunket med store skader. Med dette er kun fire av fem fregatter seilingsdyktige per november 2018.

Strategi 
Fridtjof Nansen-klassen skiller seg fra den førti år gamle Oslo-klassen på en rekke måter. Fartøyene er langt større og tyngre, og har i tillegg langt flere elektroniske og automatiske systemer. Fartøyenes store, lange flater har til oppgave å redusere fartøyenes radarsignatur, det vil si å gjøre fartøyet vanskeligere å oppdage på radar, samt vanskeligere å lede radarstyrte våpen mot. Nansen-klassen er 38 meter lengre enn Oslo-klassen, og stikker to meter dypere.

Man har også gått bort fra dampkjeler til framdrift, til fordel for dieselmotorer og gassturbiner. Etter politiske vedtak har målene for Norges sjøforsvar endret seg siden den kalde krigen, de nye målene er ment å bli reflektert i fregattene.

Fregattene er fortsatt de eneste plattformene i den norske marinen med evne til å jakte ubåter. Som ledd i utviklingen av denne evnen, har de nye fregattene alle mulighet til å bære med seg NH-90 helikoptre, som vil ha dyppesonar og egne lettvektstorpedoer. Sammen med nytt sonarutstyr gjør dette fregattene langt mer effektive til antiubåtkrigføring enn Oslo-klassen.

Fartøyer

Bilder

Referanser

Eksterne lenker
 Sjøforsvarets side for de nye fregattene
 Video av sjøsettingen av KNM Roald Amundsen

Norske fregatter
Fregattklasser
Fridtjof Nansen
Skip bygget i Spania
Artikler i sjøfart-prosjektet
KS «Norge»

Kongeskipet «Norge» (A 553) ble gitt som folkegave til Kong Haakon i 1948. Skipet er Kongens eiendom, men blir drevet av mannskap fra Sjøforsvaret. Skipet blir primært benyttet i sommerhalvåret.

Historie 
Da den danske prins Carl forhandlet med norske diplomater om å la seg krone som norsk konge, ble han lovet «en yacht utrustet til bruk når han måtte ønske», men den norske statens økonomi tillot ikke det etter unionsoppløsningen. Etter kongens eksil under den annen verdenskrig kom spørsmålet opp og en innsamling til en folkegave ble startet. I juli 1947 ble den britiske motoryachten «Philante» kjøpt for 1,5 millioner kroner. I forbindelse med innkjøpet ble det bygget en egen dokk på Karljohansvern i Horten, spesielt tilpasset Kongeskipet.

Skipet var bygget av Thomas Sopwith, en av Storbritannias fremste flykonstruktører, og ble sjøsatt i 1937 som «Philante». Det ble av Sopwith brukt som moderfartøy for seilbåter under hans forsøk på å vinne America's Cup. Da krigen brøt ut ble fartøyet rekvirert av myndighetene og seilte som eskortefartøy for den britiske marine.

Bilder

Brannen 
7. mars 1985 brant skipet mens det lå til reparasjon i steindokken i Horten. Skipet ble da fullstendig restaurert og delvis fornyet. Blant annet ble broen byttet ut. Den gamle ble bygget inn i en av Kongsberg Gruppens bygninger. Fra den gamle broen ser man over til dokken der skipet ble restaurert.

KS «Norge» i dag  
Skipet er bemannet med mannskap fra Sjøforsvaret. Total besetning er 18 befal og 36 vernepliktige. KS «Norge» henter hovedtyngden av sitt vernepliktige mannskap fra rekruttskolen KNM Harald Hårfagre i slutten av februar. Etter oppussing og oppøving 
åpner sesongen i mai ved Kongens embarkering. Kongeskipet seiler etter Kongens behov; mye knyttet opp mot Kongens store seilerinteresse. Kongen debarkerer vanligvis i september.

Fakta om KS «Norge» 
 Lengde: 80,6 meter
 Bredde: 11,6 meter
 Dypgående: 4,7 meter
 Brutto tonnasje: 1625 tonn
 Marsjfart: 14 knop
 Besetning: 18 befal og 36 vernepliktige
 Hjemmehavn: Oslo
 Maskin: to Bergen Diesel, hver på 1 760 hk

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
  Forsvarsnett om Kongeskipet
  Kongehuset.no om Kongeskipet

Sjøforsvaret
Kongeskip
Norske skip
Skip bygget i Storbritannia
Skip fra 1937
Artikler i sjøfart-prosjektet
Bertha von Suttner

Bertha Sophie Felicitas baronesse von Suttner (født 9. juni 1843 i Prag, død 21. juni 1914 i Wien), født grevinne Kinsky von Wchinitz und Tettau, var en østerriksk radikal pasifist og første kvinnelige mottager av Nobels fredspris i 1905.

Liv og virke

Bakgrunn 
Bertha von Suttner tilhørte den bøhmiske adel, men en ubemidlet gren av familien. I noen år måtte hun forsørge seg selv, blant annet ved å jobbe som guvernante og sekretær. I 1875 var hun sekretær en uke hos Alfred Nobel, og de to innledet et livslangt vennskap. Året etter giftet hun seg med Arthur von Suttner. Ettersom ekteskapet ble bannlyst av svigerforeldrene, rømte paret til Georgia. Her opplevde de den russisk-tyrkiske krigen på nært hold, og et livslangt anti-krigsengasjement startet.

Fredsarbeid 
I 1889 ga von Suttner ut den pasifistiske romanen Ned med våpnene (norsk utgave 1891), som vekket stor oppmerksomhet og gjorde Bertha von Suttner til en av fredsbevegelsens fremste talspersoner. Boka ble populær, og Alfred Nobel skrev at den burde oversettes til alle verdens språk. I 1891 grunnla hun den østerrikske fredsforening, som hun selv ble leder av og i 1892 inspirerte hun til grunnleggelsen av den tyske fredsforening (Die Deutsche Friedensgesellschaft). Von Suttner hadde et nært samarbeid med fredsprisvinneren fra 1911, Østerrikeren Alfred Hermann Fried. Sammen etablerte de i 1892 tidsskriftet Die Waffen nieder! som bragte artikler om nedrustning og voldgift, fredsbevegelsens fanesaker. Gjennom hele livet brevvekslet hun med en rekke personer, blant annet Alfred Nobel. Brevvekslingen med Nobel viser hvordan hun stimulerte hans engasjement for fredssaken og oppfordret han til å skrive inn en fredspris i sitt testamente.

Hun er avbildet på den østerrikske to-euromynten.

Bibliografi 

 Ned med våpnene! er oversatt til norsk av Arne Engebret og sist utgitt i Oslo 1954. Denne utgaven inneholder også nobel-foredraget som Bertha von Suttner holdt i Christiania den 18. april 1906, i Brødrene Hals' konsertsal.

Referanser

Litteratur 
 Anne Synnøve Simensen: Kvinnen bak fredsprisen. Historien om Bertha von Suttner og Alfred Nobel (Cappelen Damm, 2012)
 Gerd Grønvold Saue: Fredsfurien. En biografisk roman om Bertha von Suttner (Aschehoug, 1991)
 Ingunn Norderval: Nobelkomiteen og kvinnene 1901-1960. Internasjonal kvinneliga for fred og frihet, 2015 - ISBN 978-82-999783-0-9

Eksterne lenker 

Østerrikere
Nobelprisvinnere (fred)
Pasifister
Kvinner i historien
Personer fra Praha
Fødsler i 1843
Dødsfall i 1914
Baronesser
Kamerat Napoleon

Kamerat Napoleon (originaltittel Animal Farm – «dyregården») er en satirisk, allegorisk roman av den engelske forfatteren George Orwell, først utgitt 1945. Boken er en av Orwells hovedverk, i tillegg til romanen Nittenåttifire. Handlingen er lagt til gården «Manor Farm» der dyrene tar makten fra menneskene og begynner å drive gården på sine egne premisser. Boken er en kritikk av stalinismen i Sovjetunionen. 

Handlingen i boken foregår i England på gården Manor Farm. Boken åpner med at dyrene har rådsmøte. En av grisene, Old Major, holder tale om hvordan alle dyrene på gården som alle er like mye verdt må stå sammen mot menneskene. Grisene, som av de andre dyrene er holdt for å være svært intelligente og derfor respekterte, leder møtet. Dyrene har flere slike møter i løpet av de neste månedene. Old Majors tale egger til revolusjon blant dyrene på gården. De kaller ideologien sin for dyrismen (animalism), som kan sammenlignes med Marx' og Engels' kommunisme. Revolusjonen kommer og dyrene tar over Manor Farm, som etter dette blir kalt Dyregården (Animal Farm). Utover i boken blir det utviklet et sterkt skille mellom grisene og de andre dyrene. Dette rettferdiggjøres av grisene ved å hevde at «Alle dyr er like, men noen dyr er likere enn andre». Etter hvert opptrer grisene som menneskeliknende ledere, og ideologien de begynte med blir glemt.

Boken kom først i norsk utgave under navnet «Diktatoren» i 1946, oversatt av Sigrid Munthe Mossige. I 1964 utgav Pax Forlag den under tittelen «Kamerat Napoleon», nyere utgaver har senere tilkommet. Det er også blitt utgitt en tegneserieversjon av Jean Giraud og Marc Bati, og boken har blitt filmatisert flere ganger.

Pink Floyd-albumet Animals er delvis inspirert av romanen.

Referanser

Eksterne lenker
 

Kamerat Napoleon
Kamerat Napoleon
Dystopiromaner
Bøker fra 1945
Treghet

Treghet eller massetreghet er innen fysikken en egenskap ved all materie som gjør at legemer motsetter seg endringer av bevegelsestilstanden.

All masse har treghet. Tregheten til et legeme er proporsjonal med legemets masse, i henhold til Newtons andre lov.

Dersom summen av kreftene på et legeme er lik null, vil legemet fortsette å bevege seg med den samme hastigheten i samme retning helt til summen av kreftene på legemet endres. Et legeme kan altså ikke endre hastighet eller retning dersom det ikke blir påvirket av noen kraft. Dette er definert ved Newtons første lov, og et uttrykk for treghet.

Klassisk mekanikk
Masse
Hastighet
Benito Juárez

Benito Juárez (født 21. mars 1806, død 18. juli 1872) var en zapotekisk indianer, som i flere perioder (mellom 1858 og 1872) var Mexicos president. Juárez anses ofte som Mexicos største og mest populære leder.

Liv og virke 
Juárez ble født i landsbyen San Pablo Guelatao i Oaxaca. Foreldrene var bønder og døde før han fylte 4 år. Han arbeidet på kornåkrene og som gjeter inntil han fylte 12 år, men den 17. desember 1818 gikk han til fots til byen Oaxaca for å utdanne seg og få et bedre liv. På det tidspunktet var han analfabet og snakket ikke spansk, kun zapotekisk.

I byen ble han ansatt som tjener i en husholdning og arbeidet ivrig for å kunne skaffe seg utdannelse.  En lekbror av fransiskanerordenen ved navn Antonio Salanueva ble imponert over den unge Juárez' intelligens og lærelyst, og hjalp ham med å bli tatt opp på byens presteseminar. Han tok sin avsluttende eksamen fra seminaret i 1827 og studerte deretter jus.

Juárez ble advokat i 1834 og dommer i 1842. Han var staten Oaxacas guvernør fra 1847 til 1853, da han ble sendt i eksil på grunn av sine innvendinger mot Antonio López de Santa Annas korrupsjon. Han tilbrakte sitt eksil i New Orleans i Louisiana, hvor han arbeidet i en sigarfabrikk.

Juárez vendte tilbake til Mexico i 1855 og sluttet seg til opposisjonspartiet Liberales; to år senere vant de valget og Juárez ble justisminister under president Ignacio Comonfort.  Conservadores-partiet gjorde opprør og det brøt ut borgerkrig.  Juárez avløste Comonfort som provisorisk president, og ankom Mexico by den 11. januar 1861 for å gjenetablere den nasjonale enhet.  Han ble valgt som president i mars samme år, for en fireårig periode.

Frankrike invaderte Mexico i 1862 etter Napoleon IIIs planer om å opprette et marionettstyre i landet.  Etter harde kamper ble Juárez og hans valgte regjering tvunget til å trekke seg tilbake til den nordlige delen av landet.

Juárez ledet den mexicanske motstandskampen mot de franske okkupantene og innsettelsen av marionettkeiseren Maximilian av Habsburg. Maximilian tilbød Juárez amnesti og posisjonen som statsminister, men Juárez nektet å akseptere monarkiet og en regjering påtvunget av en fremmed makt.  I 1867 ble de siste franske tropper og Maximilians allierte slått og fordrevet fra landet.  Samme år ble Juárez gjenvalgt som president.

Juárez var en progressiv reformist, som gikk inn for demokrati, like rettigheter for landets indianske befolkning, samt en forminskning av den store innflytelse den romersk-katolske kirke hadde på meksikansk politikk.

Juárez døde av hjerteslag mens han arbeidet ved sitt skrivebord i Nasjonalpalasset i Mexico By.

Ettermæle 
Juárez' berømte sitat huskes stadig i Mexico: El respeto al derecho ajeno es la paz, som betyr «respekt for andres rettigheter er fred». Sitatet inngår i delstaten Oaxacas flagg.

Juárez' fødselsdag (21. mars) er en nasjonal helligdag i Mexico (se: Fiestas Patrias).

Se også: Mexicos historie.

Juárez har vært skildret i film av skuespillerne Paul Muni (1939), Jason Robards, Sr. (1940), Fausto Tozzi (1965), Helmut Schellhardt (1988) og Luis Valdez (1994).

Referanser 

Meksikanske presidenter
Personer fra Oaxaca
Relativitetsteori

Relativitetsteori benyttes innen fysikken for å beskrive hvordan naturen oppfører seg ved ekstreme hastigheter eller gravitasjonsfelt. Man skiller gjerne mellom den den spesielle relativitetsteorien og den generelle relativitetsteorien. Førstnevnte beskriver forhold som angår observatører som beveger seg i forhold til hverandre, mens sistnevnte egentlig er en teori om gravitasjonskraften.

Relativitetsteorien ble resultatet av et prosjekt innen fysikken på slutten av 1800-tallet som gikk ut på å forene James Maxwells elektromagnetisme og Isaac Newtons mekanikk. I denne prosessen tårnet det seg opp en rekke teoretiske problemer. En løsning som skulle få omfattende ringvirkninger ble publisert i 1905 under tittelen «Zur Elektrodynamik bewegter Körper». Artikkelen kom ut i fysikkjournalen Annalen der Physik, og forfatteren het Albert Einstein. Den generelle relativitetsteorien ble presentert i 1915.

Einsteins to postulater 

Ifølge Einstein selv bygger teorien på to postulater:

 Relativitetsprinsippet, som sier at de samme naturlovene gjelder i alle treghetssystemer, første gang formulert av Galileo Galilei.
 Prinsippet om den konstante lysfarten, som innebærer at lysets hastighet i vakuum er nøyaktig den samme for alle observatører, uavhengig av bevegelsestilstanden.

I artikkelen viser Einstein at dersom man tar utgangspunkt i disse to prinsippene, er det mulig å flette elektromagnetismen sammen med resten av fysikken uten å støte på selvmotsigelser.

En vitenskapelig revolusjon 
Dersom relativitetsteorien skulle aksepteres, måtte mange av det 19. århundrets vedtatte sannheter forkastes. Det som ble forkastet var bl.a. den universelle gyldigheten av Newtons mekanikk og forestillingene om absolutt tid og rom. Også den lysbærende eteren ble overflødig, fordi det i relativitetsteorien ikke var a priori mulig å påvise noe medium for lysbølgenes utbredning.

Noen interessante konsekvenser av relativitetsteorien er tidsdilatasjon, lengdekontraksjon, tvillingparadokset og sammenhengen mellom masse og energi (masseenergiloven, E = mc2).

Først i 1921 fikk Einstein Nobelprisen i fysikk, men ikke for relativitetsteorien siden den fortsatt var ansett som for kontroversiell i den konservative svenske nobelkomitéen.

Eksperimentell bekreftelse 
Relativitetsteorien er eksperimentelt bekreftet. Observasjoner i 1919, gjort under en solformørkelse, bekreftet at banen til lyset fra fjerne stjerner bøyes like mye som teorien forutsa når det passerer sola. Senere har blant annet eksperimenter i partikkelakseleratorer gitt ytterligere bekreftelse.

I GPS-mottakere kreves det at man tar hensyn til ligningene i relativitetsteorien for å regne ut riktig posisjon. Uten dette vil posisjonsfeil øke med hele 10 km per dag.

Litteratur 
  med introduksjon av Øyvind Grøn

Referanser

Eksterne lenker 
 
 The Feynman Lectures on Physics Curved Space (engelsk)

 
Vitenskap i 1905
Genova

Genova (tysk Genua, genovesisk Zena (zay'nah), italiensk Genova, fransk Gênes) er en havneby i det nordlige Italia. Byen hadde en befolkning på rundt  i 2018 og er hovedstaden i Liguria.

Ligurernes by var lojal mot Roma mens andre stilte seg på karthagernes side under den andre punerkrigen, men mistet sin betydning som havneby etter at Vada Sabatia ble bygget nær Savona. 

I middelalderen var Genova en uavhengig og mektig republikk (en av de såkalte Repubbliche Marinare, de andre var Venezia, Pisa og Amalfi) primært orientert mot sjøen. Republikken Genova dekket det moderne Liguria og Piemonte. Den hadde flere kolonier i Midtøsten, Svartehavet, på Sicilia, Sardinia og i Nord-Afrika. Den kontrollerte også Korsika. Genova er verdens eldste republikk.

Berømte genovesiske familier som Doria hadde i praksis full kontroll over det tyrrhenske hav.

Genova mistet selvstendigheten under napoleonskrigene. Republikken utgjorde 1797–1805 det meste av Den liguriske republikk, men ble så direkte underlagt Frankrike. Wienerkongressen i 1815 godkjente at Genova tilfalt Kongeriket Sardinia og ble en del av Piemonte.

Berømte genovesere er Christofer Columbus, admiral Andrea Doria, fiolinisten Nicolò Paganini og den italienske patrioten Giuseppe Mazzini. Arkitekten Renzo Piano (mannen bak Pompidousenteret) kommer fra Genova.

Landemerker i byen er Palazzo Ducale, Cattedrale di San Lorenzo, den gamle bryggen Porto Antico, og Via Garibaldi med sine praktfulle paleer.

I 2001 holdt G8-landene toppmøte i Genova. EU utnevnte Genova til kulturhovedstad i unionen i 2004 sammen med den franske byen Lille.

Idrett

Fotball
Genova er hjembyen til to store italienske fotballag. Den tradisjonsrike klubben Genoa har vunnet Serie A hele ni ganger. Byens andre store fotballag, Sampdoria, har vunnet Serie A én gang.

Bilder

Referanser

Eksterne lenker
 
 http://www.fotogian.com/genova.html

 
Europeiske kulturhovedsteder
Charles Francis Richter

Charles Francis Richter (født 26. april 1900 i Overpeck i Ohio i USA, død 20. april 1985 i Los Angeles) var en amerikansk seismolog. Han er mest kjent for å ha utviklet Richters skala, som brukes for å måle styrken på jordskjelv, sammen med Beno Gutenberg i 1935.

Liv og virke

Bakgrunn
Richter var av tysk avstaming. Hans oldefar kom fra Baden-Baden (i Baden-Württemberg) i 1848 på grunn av hjemlandets politiske ustabilitet i dette opprørets år i mange europeiske land. 

Foreldrene (Fred W. Kinsinger og Lillian Anna Richter) ble skilt tidlig, og gutten ble da med moren som flyttet med ham til sin egen far. Ni år gammel flyttet Richter slik til Los Angeles, der bestefaren var sekretær og reparatør i et firma som produserte maskiner.

Forsker
Han studerte ved Stanford University og begynte med sin doktorgradsforskning i fysikk ved Caltech under Robert Millikan. Før han avsluttet dette, takket han i 1927 ja til en stilling ved det seismologiske laboratorium ledet av Harry O. Wood (1879–1958).

Richters skala, som han utviklet for jordskjelvmåling i samarbeid med tyskeren Beno Gutenberg, ble lansert i 1935. Da var Richter forsker ved California Institute of Technology i Pasadena rett nord for Los Angeles. Staten California er kjent som et område med mye jordskjelv. I starten var Richter-skalaen bare gyldig sør i California. Målemetoden ble etter dette videreutviklet til å kunne brukes jorden rundt. 

Frem til da hadde styrkegraden til jordskjelv blitt målt i forhold til hverandre på grunnlag av skader. Særlig gjaldt dette graden av skader i bystrøk. Richter og Gutenberg lanserte en skala med absolutte verdier. Gutenberg fant ut at jordskjelvskalaen burde være logaritmisk. Trinn fire er ti ganger mer i amplitude enn trinn tre. Amplituden er størrelsen på sjokkbølgene et jordskjelv lager. Slike bølger gir utslag på en seismograf. Den utløste energien er 31 ganger større for hvert trinn på Richter-skalaen.
 
I et intervju på sine gamle dager sa Richter at det bare var ved en tilfeldighet at jordskjelvskalaen ble knyttet til hans navn. Han mente at Gutenberg hadde en like viktig rolle som ham i utviklingen av skalaen. 

Da Richter døde i 1985 var han verdenskjent, og gikk under namnet Dr. Quake, eller Doktor Skjelv. På det tidspunktet var Richter-skalaen i det alt vesentlige blitt erstattet av en annen skala, momentmagnitude.

Referanser

Litteratur 
 Susan Elizabeth Hough: Richter's scale. Measure of an earthquake, measure of a man. Princeton Univ. Press, Princeton o.a. 2007. ISBN 0-691-12807-3

Seismologer
Geofysikere
Personer fra Los Angeles
Personer fra Butler County i Ohio
Fødsler i 1900
Dødsfall i 1985
Augsburg

Augsburg er en by i den tyske delstaten Bayern, beliggende ved elven Lech. Den er administrasjonssentrum for bezirk Schwaben og for Landkreis Augsburg. Byens vannreguleringssystem som delvis stammer fra 1300-tallet, er oppført på Unescos verdensarvliste. Byen var hovedsete for Fugger-familien og ga navnet til Augsburg-bekjennelsen. Berthold Brecht ble født i Augsburg. Byen har (2019) en overveiende katolsk befolkning.

Historie
Byen ble grunnlagt av keiser Augustus i 15 f.Kr. under navnet Augusta Vindelicorum, men fikk byrettigheter først i år 121 under keiser Hadrian. I Romerriket var dette hovedstad i provinsen Raetia og den nest største byen nord for Alpene – med om lag 12 000 mennesker – bare overgått av Trier. Byen ble inntatt av alemannerne i 450, men ble spart for ødeleggelse fordi den i århundrer forble en viktig katolsk valfartsby og bispesete, til minne om martyren Sta. Afra (død i 304).

Den ble en riksstad i det tysk-romerske rike i 1276. Handelen blomstret på grunn av byens strategiske posisjon som bindeledd mellom Tyskland og Italia. Det var her den rike bankierfamilien Fugger hadde sitt stamsete. En håndverkeroppstand i 1368 førte til innføring av en stenderforfatning. Fra 1469 regjerte overborgermester Ulrich Schwarz i praksis som diktator i spissen for et lavstender-regime, inntil han ble henrettet i 1478.

Augsburg var svært viktig i reformasjonen, og her formulerte Philipp Melanchthon den såkalte augsburgske konfesjon som er det teologiske grunnlag for den lutherske (protestantiske) kirke. Byen ble i tredveårskrigen inntatt av svenske styrker i 1632.

Augsburg var åsted for et veveropprør i 1794, da innslag av mekanisert tekstilindustri begynte å true lønnsomheten til de mange veverne i byen. Schüleschen Kattunfabrik fra 1771 regnes som en av Europas aller første fabrikker. Da det tysk-romerske rike ble oppløst i 1806 mistet Augsburg sin status som fristad og ble lagt under kongedømmet Bayern.

Tekstilindustrien forble viktig på 1800-tallet, mens neste århundre ble preget av mer avansert industri. Byen fikk elektrisk trikk fra 1898, og flyfabrikanten Messerschmitt hadde sitt hovedkvarter i Augsburg fra 1927. 

Ved riksdagsvalget i 1933 oppnådde NSDAP knappe 33% av stemmene. I 1938 ble byens synagoge brent og den sosialdemokratiske motstandsmannen Bebo Wager ble drept i Augsburg. Byen led store tap ved bombing med mer enn 300 000 brannbomber under andre verdenskrig. USAs 7. Armé befridde byen 28. april 1945, uten motstand.

I 2019 ble byens vannreguleringssystem oppført på Unescos verdensarvliste.

Majoriteten av befolkningen er katolikker.

Galleri

Se også 
Confessio Augustana

Referanser

Eksterne lenker