alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
București

București er Romanias hovedstad og landets økonomiske og industrielle sentrum. 

Byen er plassert på slettelandet sydøst i landet ved elven Dâmbovița. Selve București by hadde 2 104 967 innbyggere i 2017, medregnet tilliggende urbaniserte områder ca. 2,4 millioner, noe som gjør byen til den største mellom Berlin og Istanbul. București er landets mest velutviklede by og er et industrielt kjerneområde i det sydøstlige Europa. Bykommunen București er plassert administrativt på samme nivå som et județ (fylke), og er inndelt i seks sektorer.

București er første gang nevnt i skriftlige kilder i 1459. Byen ble et viktig handelssted i fyrstedømmet Valakia og var i perioder hovedstad og residensby for fyrstene. Etter at Valakia ble forent med Moldova i fyrstedømmet Romania i 1859, ble București landets hovedstad i 1862. Under den første folketellingen som ble gjennomført med vitenskapelige metoder, i 1860, var befolkningstallet 121 734. 

Som hovedstad i uavhengig kongerike etter 1881, vokste byen raskt og ble en moderne storby. Den ble kjent for sitt rike kulturliv, for sin arkitektur og for sitt mondene urbane liv. Byen hadde Paris som forbilde og anla storslåtte bulevarder og avenyer etter parisiske forbilder, noe som gjorde at den fikk tilnavnet «Øst-Europas Paris» eller «Lille Paris» (Micul Paris). Krigsskader, jordskjelv og president Nicolae Ceaușescus ekstravagante byfornyelsestiltak har gått hardt ut over byens historiske arkitekturarv. Etter kommunismens fall har București igjen hatt en økonomisk og kulturell oppgangstid.

Severdigheter 
Parlamentspalasset (også kjent som Ceaușescus palass) er turistattraksjon nummer én og var verdens nest største administrative bygning etter Pentagon da den ble bygget.

Friluftsmuseet Muzeul Satului (Landsbymuseet) med 272 tilflyttede bygninger fra landsbyer i hele Romania ligger i den store parken Parcul Herăstrău, nord i utkanten av byen, ved innfartsåren Șoseaua Kiseleff. Ved denne gaten, på en stjerneplass nærmere sentrum, står triumfbuen Arcul de Triumf, ferdigbygd i 1936 til minne om at Romania gikk seirende ut av første verdenskrig.

Lipscani, også kjent som gamlebyen, er et område med en kombinasjon av sammensatte hus, små butikker, populære utesteder samt noen få fortausrestauranter.

Referanser

Eksterne lenker 
 
  
 Byens hjemmesider (rumensk)
 Byens hjemmesider (engelsk)
 www.bucuresti.ro (engelsk)
 www.romania.org (engelsk)

Byer i Valakia
 
Hovedsteder i Europa
La Palma

La Palma er en spansk øy som tilhører Kanariøyene og ligger i Atlanterhavet, utenfor kysten av det sørlige Marokko i Afrika. Den har et areal på 706 kvadratkilometer.

Det bor om lag 85 000 mennesker på Palma, av disse bor 18 000 i hovedstaden Santa Cruz de La Palma (tallene er fra 2003).

La Palma er en del av den spanske provinsen Santa Cruz de Tenerife.

Foruten hovedstaden Santa Cruz de La Palma er den andre større byen på øya Los Llanos.

Øya er inndelt i 14 kommuner:

Vulkan 
Øya oppstod som følge av vulkanske aktiviteter, i likhet med de øvrige av Kanariøyene. La Palma har den mest aktive vulkanen på Kanariøyene og ble dannet for 3 millioner år siden. Vulkanen Cumbre Vieja hever seg 3500 meter fra havbunnen til havoverflaten, og når en høyde på 2 426 moh. Det siste store utbruddet startet 19. september 2021. Vulkanen ødela over 3.000 bygninger og flere km² jordbruksland og bananplantasjer. Utbruddet avtok fra 13. desember, og ble erklært avsluttet 25. desember. Ingen mennesker omkom som direkte følge av utbruddet.

Eksterne lenker 
 Observatorio del Roque de los Muchachos
 Liste over alle plantearter på øya - Flora de Canarias

 
Øyer i Spania
Aktive vulkaner
Biosfærereservater i Spania
Silchester

Silchester er en landsby og et verdslig sogn i distriktet Basingstoke and Deane i grevskapet Hampshire, England. Den ligger omkring 16 km sørvest for Reading, 8 km nord for Basingstoke. Silchester er mest kjent for det arkeologiske stedet og den romerske byen Calleva Atrebatum som første gang ble bosatt av romerne i tiden rundt 45 e.Kr. Den var tidligere hovedstaden til den keltiske stammen atrebatene. Her er også den best bevarte romerske mur på de britiske øyer. Ved folketellingen i så langt tilbake som 2001 hadde landsbyen og sognet en befolkning på 918 innbyggere. For tilsvarende folketelling i 2011 var antallet 774 innbyggere, beregnet til 796 for 2014.

Referanser

Litteratur 
 Aston, Michael; Bond, James (1976): The Landscape of Towns. Archaeology in the Field Series. London: J.M. Dent & Sons Ltd. ISBN 0-460-04194-0. s. 53. 
 Page, W.H., red. (1911): A History of the County of Hampshire, Volume 4. Victoria County History. s. 51–56.
 Pevsner, Nikolaus; Lloyd, David (1967): Hampshire and the Isle of Wight. The Buildings of England. Harmondsworth: Penguin Books. s. 503–505.

Eksterne lenker 

Undersøkelser av romerske levninger ved Universitetet i Reading
Silchester Roman Town, Reading Museum
Silchester Primary School
British History victorian account of the village

Landsbyer i Hampshire
Titicacasjøen

Titicacasjøen ligger i Andesfjellene på grensen mellom Peru og Bolivia. Beliggende 3 812 moh. er den en av de høyestliggende innsjøene i verden. Titicacasjøen blir ofte kalt «den høyestliggende seilbare innsjøen i verden», og da siktes det til kommersiell skipsfart.

Sjøen har et areal på 8 372 km², er 190 kilometer lang, åtti kilometer bred, har en maksdybde på 281 meter og rommer 42 øyer, deriblant flere bebodde. Mest kjent er Amatani og Taquile samt Soløya og Måneøya. Titicacasjøen ligger i en forsenkning i den nordlige enden av platået Altiplano. Stredet Tiquina deler innsjøen i en mindre sørlig del og en stor nordlig del. Sjøen er dypest i den nordlige delen, mens den sørlige delen er mye grunnere. I sør strømmer elva Desaguadero omtrent 300 kilometer sørover til Poopósjøen, som ikke har utløp til havet.

Etymologi 
Navnet Titicaca er uklart. Det har vært oversatt med «Den store pumas sjø», ettersom formen kan minne om en puma som jager en kanin.

Historie 

Flere høykulturer har etterlatt seg spor i området, og de er langt eldre enn inkakulturen. Tiwanaku ved den bolivianske bredden blir betraktet som det mektigste, det svunne imperium, og fantes i perioden 400 f.Kr. til 1000 e. Kr.

Det sies at Soløya er stedet hvor inkaenes stamfedre ble skapt/født, søsken- og ekteparet Manco Capc og Mama Oclla. Den første av dem betraktes som den første inkakongen av i alt tretten.

På Titicacasjøen finner man de sivbåtene som Thor Heyerdahl brukte som modell da han bygget Ra-ferdenes flåter. Det sies at inkakulturens opprinnelse var ved Titicacasjøen. Sørøst for sjøen ligger Tiwanaku, restene etter en by som Aymaraene hadde. Denne er ennå ikke gravd opp mer enn bare litt.

Sivøyene 
De kunstige sivøyene i Titicaca, Uros, er en stor turistattraksjon. De er laget av totorasiv. Sivene vokser rikelig ved bredden.

Øyene ble anlagt i inkatiden av indianere som ønsket å unnslippe fiender. Nå bor det stammer der som taler quechua og aymara.

Ifølge legenden hadde urosindianerne selv sort blod som hjalp dem med å overleve nettene på vannet og beskyttet dem mot drukningsdøden.

Turisme 
Turisttrafikken står for hovedinntekten for befolkningen i området. Av den grunn ble det trange tider da terroristbevegelsen Sendero Luminoso herjet Peru i 1980-årene og 1990-årene og skremte bort turistene.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Innsjøer i Sør-Amerika
Perus geografi
Bolivias geografi
Internasjonale innsjøer
Ivar Asbjørn Følling

Ivar Asbjørn Følling, (født 23. august 1888 på gården Følling i Steinkjer kommune, død 24. januar 1973) var en prisbelønt norsk lege og kjemiker som oppdaget sykdommen Føllings sykdom.

Følling gikk folkeskole i hjembygda, og han avla examen artium ved Trondheim katedralskole. Etter gymnaset studerte han kjemi ved Norges tekniske høyskole i Trondheim, og tok eksamen som sivilingeniør i 1916. Han dro så til Universitetet i Kristiania, der han studerte medisin, samtidig som han underviste i kjemi ved universitetets odontologiske fakultet. Etter medisinsk embetseksamen i 1922 fortsatte han sin undervisning. 

Under de følgende år reiste han meget, tok stillinger som assisterende lege og videreutdannet seg i England, Danmark og USA. I 1929 tok han doktorgraden. Han fikk så et forskningsstipendium og dro til Wien. 

Han var professor i ernæringsfysiologi ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo fra 1932 til 1935. Det var på denne tiden, i 1934, at han utforsket og beskrev Føllings sykdom.

Han ble så professor i fysiologi ved Norges veterinærhøgskole. Fra 1953 til sin pensjonering i 1958 var han professor i biokjemi og ledende lege ved sentrallaboratoriet ved Rikshospitalet i Oslo.

Utmerkelser 
 Fridtjof Nansens belønning for fremragende forskning 1949  «for hans arbeide over stoffskifteanomalien fenylketonuri (imbecillitas phenylpyrouvica) – det første arbeide som påviste forekomsten av patologisk substans i urinen ved en sinnslidelse»
 Den 1. Anders Jahres medisinske pris 1960  «for hans banebrytende innsats ved oppdagelsen og beskrivelsen av den arvelige sykdom Oligophrenia phenylpyrouvica, hvorved han for første gang har påvist assosiasjonen mellom genetisk betingede forstyrrelser i det intermediære stoffskifte og alvorlige mentale defekter»
 Den 1. Joseph F. Kennedy-prisen fra 1962
 Gunnerusmedaljen 1966
 Århundrets nordmann nr. 11 i 2005
 Det Norske Videnskaps-Akademi innvalgt
 Æresmedlem av Det norske medicinske Selskab
 Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden 1958
 Kommandør av Dannebrogordenen

Referanser 

Norske medisinprofessorer
Professorer ved Universitetet i Oslo
St. Olavs Orden
Medlemmer av Det Norske Videnskaps-Akademi
Dannebrogordenen
Gunnerusmedaljen
Norske forskere
Norske sivilingeniører
Personer fra Steinkjer kommune
Fødsler i 1888
Dødsfall i 1973
Personer tilknyttet Oslo universitetssykehus
Thyroxin

Tyroksin (tidligere thyroxin) er et hormon som produseres i skjoldkjertelen (skjoldbruskkjertelen).

Produksjonen av tyroksin styres av TSH, tyroideastimulerende hormon, som produseres i hypofysen.

Tyroksin (T4, også kalt tetrajodtyronin) er en jodholdig aromatisk aminosyre, som fungerer som et skjoldkjertelhormon. Det har betydning for reguleringen av veksthastigheten og oksygenforbruket. Dijodforbindelsen og især trijodforbindelsen (T3) (trijodtyronin/liotyronin) er også virksom.
Kjertelen produserer formene T1 og T2 ved å binde henholdsvis 1 og 2 jodatomer til aminosyren tyrosin. Senere forenes disse i alle varianter. Slik fremkommer T4 som 75 % og T3 som 20 % av kjertelens produksjon.
T4 brukes ikke av kroppen og kjøres «på lager» ved at det binder seg til et bindingsprotein. Fortrinnsvis til TBG (tyroksinbindende globulin). Kun 0,02 % av dette går videre i stoffskifteprosessen og etter 2-3 uker fjerner de-jodinaseprosessen ett av jodatomene og lager på den måten et T3 hormon som er kroppens egentlige stoffskiftehormon. Kroppen får altså tilført sitt livsviktige T3 fra to kilder, skjoldkjertelen og de-jodinaseprosessen. Det er kun formen T3 som har muligheten til å trenge inn i cellene og åpne for oxygenet.
T2 har en viktig rolle i prosessen som danner enzymene til de-jodinaseprosessen.

Hormoner
Blodplasma

Blodplasma er den delen av blodet som er igjen etter at man har fjernet blodceller ved sentrifugering.
Plasma er en strågul væske som består av 92% vann. I blodplasma fraktes organiske og uorganiske substanser som er vannløselige, deriblant ulike næringsstoffer, avfallsstoffer, ioner og hormoner. 7% av plasma er plasmaproteiner, for eksempel antistoffer, koagulasjonsfaktorer og albumin. Enkelte fettløselige stoffer fraktes også i plasma, da bundet til plasmaproteiner som albumin.

Fullblod er en betegnelse som presiserer at man mener blod med alt innholdet jevnt blandet, slik det er når blodet er inne i kroppen. (Altså til forskjell fra blodplasma, blodserum og blod som har stått lenge nok i et prøveglass til at det har begynt å skille seg, med bunnfall, eller forandres på andre måter).

Blodserum er blodplasma uten fibrinogen og andre koagulerende stoffer. (Altså: fullblod minus røde og hvite blodceller og minus andre koagulerende stoffer).

Referanser

Eksterne lenker
 Norges Røde Kors sitt blodprogram

Blodlegemer

simple:Blood#Plasma
Røntgenstråling

For informasjon om målenheten røntgen, se Røntgen (mål).

Røntgenstråling er elektromagnetisk stråling eller fotoner med en bølgelengde mellom 0,01 og 10 nm. I røntgenmaskiner produseres  den ved nedbremsing av elektroner og kalles derfor bremsestråling. Fra en glødetråd i en evakuert glassbeholder akselereres elektroner med høyspenning mot en anode. Når elektronene treffer anoden bremses de; vekselvirker med materialet i anoden og sender ut bremsestråling.  Høyspenningene som akselererer elektronene er fra 10 kV til 400 kV. I røntgendiagnostikk benyttes høyspenninger fra 30 kV til 150 kV. 

Røntgenstrålene ble oppdaget 8. november 1895 av den tyske vitenskapsmannen Wilhelm Conrad Röntgen.

Da Röntgen oppdaget røntgenstråling, var han ikke klar over hva det var og kalte det derfor X-Strahlen (ukjente stråler), en betegnelse som i oversatt utgave er beholdt i engelsk (X-ray). Røntgenstråler kan trenge gjennom materialer og stoffer som er ugjennomtrengelige for synlig lys. Strålingen blir laget ved hjelp av et røntgenrør. Røntgenstråler kan avdekke egenskaper i materialene ved at røntgenstrålene blir absorbert forskjellig av materialer avhengig av dens egenskaper. Atomer med høyt atomnummer absorberer mer enn atomer med lave atomnummer. For eksempel absorberer kalsium vesentlig bedre enn karbon. I bildet av hånden blir ben lyse, mens vevet rundt er grått.  Røntgenstråler brukes eksempelvis ved CT av kroppen og mammografi.

Et røntgenrør er et glassrør med en positiv og en negativ elektrode. Det er lufttomt inne i røret slik at elektronene ikke møter hindringer når de går fra den negative til den positive elektroden. Med en spenning på opptil flere hundre tusen volt får elektronene svært stor fart før de kolliderer med den tunge positive elektroden. I kollisjonen får elektronene en kraftig oppbremsing, og de avgir energien son som stråling. Strålingen fra elektronene er EM-stråling med kortere bølgelengde og større energi enn UV-stråling. Denne strålingen kaller vi røntgenstråling. Røntgenstrålingen er så energirik at den kan trenge gjennom kroppen. I store doser kan røntgenstråling være skadelig. se ioniserende stråling

Se også 
 Røntgen (mål)
 CT
 Ioniserende stråling

Ioniserende stråling
Radiologi
Eponymer
Elektromagnetisk stråling
Vestblokken

«Vestblokken» var en samling av land som stilte seg mot det som ble oppfattet som en reell fare for kommunistiske maktovertakelser etter den andre verdenskrigs slutt i 1945. Fra 1945 overtok sovjetisklojale regimer makten i en rekke europeiske land som var under sovjetisk militært herredømme. Vestblokken oppstod som en reaksjon på det som ble oppfattet som sovjetisk ekspansjon, og stod i konflikt med østblokken, der Sovjetunionen var den dominerende makten.

Vestblokken utviklet seg sakte fra 1945, i takt med spenningen mellom USA og Sovjetunionen, over temaer som delingen av Tyskland, europeisk oppbygging og etter hvert utviklingen i den tredje verden. I praksis hadde USA størst avgjørende innflytelse innenfor vestblokken ved at landet hadde den største økonomien og den største militære slagkraften.

Tanken om en deling av verden i en øst- og en vestblokk ble definitivt stadfestet med opprettelsen av NATO i 1949. Vestblokken omfattet både NATOs medlemsland, og det man fra NATOs side oppfattet som vennligsinnede land. Delingen av verden i vest og øst forsvant med oppløsningen av Sovjetunionen og avslutningen på den kalde krigen i 1991.

De fleste landene i vestblokken, og alle de ledende landene, var demokratier. Dermed så vestblokken på seg som forsvarere av frihet og demokrati, som man oppfattet som truet av kommunismen og særlig av Sovjetunionen. Denne tankegangen finner man igjen i uttrykket den frie verden, et vanlig kaldkrigsuttrykk for å betegne vestblokken. Det skal likevel nevnes at en del land som ble regnet til vestblokken, hvertfall i perioder, var mer eller mindre autoritære og noen kan betegnes som diktaturer. Dette gjaldt land som Portugal, Spania, Hellas, Tyrkia og en rekke land i Sør-Amerika, bl.a. Chile. Mange av disse landene gjeninnførte demokrati i løpet av den kalde krigen etter perioder med f.eks. militærregjeringer. Det som muliggjorde samarbeidet mellom demokratiene og diktaturene i vestblokken, var at regjeringene i samtlige land var motstandere av kommunismen og i store trekk tilhengere av en mer eller mindre liberal økonomisk politikk. Det skal også nevnes at selv om noen land i vestblokken ikke var demokratier, var ingen av dem totalitære og omfanget av menneskerettsbrudd var mindre omfattende enn i østblokken, der alle statene var diktaturer. I flere tilfeller gikk stater i vestblokken over til perioder med militærregjering/diktatur som direkte svar på det man oppfattet som forsøk på kommunistisk maktovertakelse. Dette var f.eks. tilfelle i Hellas og Chile, og det samme skjedde allerede på 1930-tallet i Spania, som gradvis gjeninnførte demokrati på 1970-tallet.

Land som tilhørte vestblokken

Europeiske land som tilhørte vestblokken
Belgia
Danmark
Frankrike
Island
Italia
Luxembourg
Nederland
Norge
Portugal
Storbritannia
Hellas
Tyrkia
Vest-Tyskland
Spania

Land utenfor Europa som tilhørte vestblokken
Australia
Canada
Japan
Pakistan
Sør-Korea
USA

Europas historie
Den kalde krigen
Østblokken

Østblokken var under den kalde krigen betegnelsen på stater i Øst- og Sentral-Europa med planøkonomi, ettpartistat og som hadde et kommunistisk samfunn som erklært mål. Begrepet inkluderte landene i Warszawapakten under Sovjetunionen dominans. 

De fleste av regimene i østblokklandene var kontrollert av Sovjetunionen; Ungarn og Tsjekkoslovakia ble også okkupert av Sovjetunionen. I tillegg fantes det land som ble oppfattet som mer nøytrale stater som var styrt av kommunistiske partier, men som likevel klarte å unngå å bli styrt av Sovjetunionen, slik som Albania og Jugoslavia.

Begrepet står i motsetning til begrepet Vestblokken, også omtalt som «den vestlige verden» eller mer retorisk som «Den frie verden», som, grovt regnet, omfattet NATO-landene. Landene i østblokken omtalte seg selv som folkedemokratier og sosialistiske stater. Begrepet «Jernteppet» ble brukt for å markere skillet mellom øst- og vestblokken.

Oversikt over østblokkland

Warszawapakten 
Warszawapakten var en militærallianse som bestod av Sovjetunionens aller nærmeste allierte. Med unntak av Romania blir disse ofte regnet som satellittstater for Sovjetunionen som ikke var fullt selvstendige stater. Pakten ble oppløst i 1991.

 Albania (før 1962/1968)
 Bulgaria
 Folkerepublikken Polen
 Romania
 Sovjetunionen (En rekke av dagens stater var en del av Sovjetunionen – f.eks.: Russland, Estland, Latvia, Litauen, Hviterussland, Ukraina, Moldova, Georgia)
 Tsjekkoslovakia
 Den tyske demokratiske republikk (DDR)

Nøytrale østblokkland i Europa 
Ofte ble også nøytrale sosialiststater i Europa også betegnet som «østblokkland» i Vesten. 
 Albania (fra 1962/1968)
 SFR Jugoslavia (fra 1948, da Jugoslavia brøt med Kominform)

Allierte i andre deler av verden

Sosialistiske stater

Afrika 
 Angola (fra 1975)
 Etiopia (fra 1974)
 Kongo-Brazzaville (fra 1969)
 Madagaskar (fra 1975)
 Mosambik (fra 1975)
 Somalia (1969-1977)

Amerika 
 Cuba (fra 1959)
 Grenada (1979-1983)
 Nicaragua (1979-1990)

Asia 
 Afghanistan (fra 1978)
 Burma
 Folkerepublikken Kampuchea (fra 1979)
 Laos (fra 1975)
 Mongolia
 Nord-Korea
 Sør-Jemen (1969-1990)
 Vietnam

Ikke-sosialistiske stater

Afrika 
 Egypt (1952-1976)
 Ghana (1960-1966)
 Guinea (1960-1978)
 Libya (fra 1969)
 Sudan (1969-1985)

Amerika 
 Nicaragua (1979-1990)
 Peru (1968-1975)

Asia 
 Irak (1958-1980)
 Syria (fra 1955)

Nøytrale stater med nære relasjoner til USSR og østblokken 
 Afghanistan (1958-1978)
 India
 Indonesia (1945-1967)
 Irak (1958-1990)

Referanser 

Europas historie
Den kalde krigen
Sigvald Bernhard Refsum

Sigvald Bernhard Refsum (født 8. mai 1907 i Gransherad, død 8. juli 1991) var en norsk lege. Han beskrev sykdommen heredopathia atactica polyneuritiformis, bedre kjent som Refsums sykdom.

Han tok medisinsk embetseksamen i 1932 og sin doktorgrad i 1946. Han hadde stillinger ved Rikshospitalet og Ullevål sykehus fra 1936 til 1946 i nevrologi og psykiatri. I 1947 ble han universitetsstipendiat og året etter overlege ved Haukeland sykehus i Bergen. I 1951 ble han professor ved Universitetet i Bergen og i 1954 ved Universitetet i Oslo. Fra 1956 var han medlem av Det Norske Videnskapsakademi.

Anerkjennelse 
Sigvald Refsum var styremedlem og president i World Federation of Neurology. Han var æresdoktor ved universitetene i Uppsala, Kairo og Marseille. Fra 1977 var han også utenlandsk medlem av Det polske vitenskapsakademi. I 1989 ble han kommandør av St. Olavs Orden for fortjeneste av medisinsk forskning.

Bibliografi 
Refsum har skrevet en rekke artikler i fagtidsskrift innen nevrologi.

 Heredopathia atactica polyneuritiformis                                                                    : A familial    syndrome not hitherto described – A contribution to the clinical study of the hereditary diseases of the nervous system Doktoravhandling 1946
 Lærebok for sykepleieskoler –  nevrologi 1968

Referanser

Kilder 
 Hvem Hva Hvor 1990 ISBN 82-516-1267-5

Norske leger
Professorer ved Universitetet i Oslo
Professorer ved Universitetet i Bergen
St. Olavs Orden
Personer fra Notodden kommune