alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Alfheim stadion

Alfheim stadion er et fotballstadion i Tromsø og hjemmebanen til fotballaget Tromsø IL. Arenaen ligger på selve Tromsøya.

Fotballbanen på Alfheim ble først anlagt i 1963, men da bare med grusunderlag. Sommeren 1964 ble det lagt gressmatte på Valhall stadion. Vårkampene til Tromsø IL i 1965 måtte dermed spilles på Alfheim grus som allerede den gang hadde internasjonale mål. I 1967 ble "myra" på Alfheim drenert og gressbanen ble åpnet. Grunnarbeidet var dårlig utført - banen tålte ikke nedbør, og gressmatta ble etter hvert i elendig forfatning. Gressmatta på Valhall stadion var bedre, og de fleste kampene spiltes derfor der. Noen kamper måtte imidlertid spilles på Alfheim.

Fotballbanen måler 110 x 70 meter, og var regnet som Norges største gressbane. Det var også innsydd kunstgress i selve gressmatta for å forsterke underlaget. I midten av 2006 ble det lagt kunstgress på hele Alfheim stadion. I juni 2009 spurte avisen VG eliteseriespillere fra samtlige 16 tippeligaklubber om hvilke kunstgressbaner de foretrekker. 14 av 16 rangerte Alfheim som den dårligste kunstgressbanen i Norge.

Det er nå lagt et nytt kunstgress av aller nyeste og beste sort, ifølge nettsiden til Tromsø IL. Få klubber har i dag bedre matte enn Tromsø IL har på Alfheim.

På østsiden av stadionet er det oppført et nytt forretningsbygg som blant annet inneholder klubbhus, møterom og kurs- og konferanselokaler. Publikumsrekorden er 10 225 fra en kamp mot Rosenborg i 1990. 
Det er vurdert å bygge ut kortsidene på Alfheim, ettersom de for øyeblikket ligger under standarden i forhold til resten av anlegget.

På østsiden av klubbhuset er det en grusbane som brukes til trening og breddefotball.  Den er 90 x 45 meter og går derfor innenfor minimumsmålene til fotballbaner.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Alfheim Stadion - Nordic Stadiums
 Steder i Nord-Norge: Alfheim stadion

Fotballstadioner i Norge
Tromsø Idrettslag
Idrettsanlegg i Troms og Finnmark‎
Byggverk fullført i 1987
Ullevi

Ullevi, eventuelt Ullevi Stadion eller tidligere Nya Ullevi, i Göteborg var Sveriges største arena. Ullevi brukes til internasjonale idrettsmesterskap, store musikkonserter og spennende showforestillinger. Ullevi ble innviet i 1958 og har etter ombygging en publikumskapasitet på 43 200 tilskuere. Ved musikkonserter er kapasiteten ca. 75 000 plasser, hvorav 25 000 ståplasser på banen.

Ullevi var opprinnelig navnet på stadionet som ble innviet i 1916. Dette stadionet ble omdøpt til Gamla Ullevi da den nye arenaen sto ferdig like ved i 1958. Gamla Ullevi ble revet i 2007, og et nytt stadion med samme navn ble åpnet samme sted i april 2009.

Skøytearena

Som skøytearena var Ullevi den første kunstfrosne 400 m-bane som ble brukt til et internasjonalt mesterskap under EM i 1959. To år senere ble også det første VM på en kunstfrossen bane arrangert her.

Gjennom det meste av sin islagte periode var Nya Ullevi en av skøytesportens hovedarenaer. VM ble arrangert her både i 1961, 1966, 1968, 1971, 1975 (sprint), 1978 og 1984. Foruten EM i 1959 hadde Nya Ullevi EM i 1963 og 1965. I 1963 kunne norske skøyteløpere feire en av sine mest legendariske triumfer her. Da EM var over, var det nordmenn på de fire øverste plassene – med Nils Egil Aaness på topp. I 1968 ble Fred Anton Maier verdensmester på Ullevi med ny verdensrekord sammenlagt. Under VM i 1971 satte Ard Schenk verdensrekord på 10 000 m med 15.01,6 og også verdensrekord sammenlagt.

Siden 1989 har Ruddalen Idrottsplass tatt over som internasjonal skøytearena i Göteborg.

Friidrettsarena 
7.–13. august 2006 ble EM i friidrett arrangert på Ullevi.

Ullevis publikumsrekorder

Referanser

Eksterne lenker 
 Ullevi
 
 
 

Idrettsanlegg i Sverige
Fotballstadioner i Sverige
Skøytearenaer
Friidrettsarenaer
Sport i Göteborg
Artikler i skøytesportprosjektet
Hurtigløp på skøyter i Sverige
Arenaer i Fotball-VM 1958
Arenaer i Fotball-EM 1992
Den stille uke

Den stille uke er tiden fra palmesøndag til påskeaften. Den kalles også Den hellige uke (latin Hebdomas sancta) eller Den store uke (Hebdomas maior). Uken omtales også ofte feilaktig som påskeuken, som egentlig er betegnelsen på uken mellom påskedag og 2. søndag i påsketiden.

I den tidligste kristne liturgi ble påsken antagelig feiret kun på påskedag. Etter hvert begynte man å feire den over flere dager, for å følge Jesu lidelseshistorie. Dette skjedde særlig i forbindelse med at pilegrimmer begynte å valfarte til Jerusalem. På slutten av 300-tallet var langfredag og påskeaften regnet som dagene for Jesu lidelse, og det utviklet seg en egen liturgi for disse dagene. 

Pave Leo den store bestemte på 400-tallet at man i Roma skulle lese de fire evangelistenes lidelseshistorier på palmesøndag, onsdag og fredag i den stille uke og påskenatt. Dette ble etter hvert endret, men ordningen ble i Den katolske kirke gjeninnført av Pius XII i 1955. Mange protestantiske kirker følger en lignende modell. 

Navnet kommer av at man tradisjonelt ikke ringer med kirkeklokker denne uken. Andre navn er dimmel-uken, dømmel-uken eller dymbill-uken, som refererer til en dymbill, en treklubbe som kunne brukes til å slå på klokkene med dersom det var behov for å ringe med dem, slik at de fikk en dempet klang. Denne tradisjonen er beholdt i Den katolske kirke, hvor man ringer under Ære være Gud i det høyeste på skjærtorsdag for så å la klokkene stilne inntil påskevigilien. Dette er et symbol på sorg og tomhet i de dagene som minner om Jesu lidelse og tiden han lå i graven.

I flere kirker, og foreskrevet i Den katolske kirke, blir statuer og andre bilder i kirkene dekket til, helst med fiolette kleder.

Referanser

Eksterne lenker 

 «Den stille uke», fra nettstedet kirken.no
 «Den stille uke og påsken», fra nettstedet katolsk.no

Påske
Norn

Norn er et utdødd vestnordisk språk som ble talt på Orknøyene og Shetland i nærmere 1000 år. Språket utviklet seg med etterkommerne av norrøne bosettere, som kom til de skotske høyland og øygrupper på 800-tallet. Navnet «norn» er en sammentrekning av norrǿnn.

I det skotske høylandet hadde norn blitt fortrengt av skotsk allerede på 1400-tallet. På Orknøyene og Shetland levde språket lengre som allmuespråk. Etter at øyene på 1400-tallet ble pantsatt til den skotske kongen og fikk en skotsktalende elite, ble norn gradvis fortrengt. På 1500- og 1600-tallet var øyene for det meste tospråklige. Den siste som skal ha behersket norn som morsmål, døde på Shetland rundt 1850.

Norn hadde, i likhet med færøysk, trekk som kan henføres til sørvestnorske dialekter.

Mange stedsnavn på Orknøyene og Shetland med norrønt opphav er bevart, men skrivemåten har aldri vært standardisert i skotske kilder, som ofte ikke visste bakgrunnen for navnene. Noen stedsnavn er derfor ikke mulig å tyde. 

Rester av norn finnes fremdeles i dialektene som snakkes på Orknøyene og Shetland. Mange dialektord, spesielt ord i forbindelse med arbeidsliv og natur, stammer fra norn. Eksempler fra Orknøyene (standard engelsk i parentes):

 Atfers (behaviour) – Atferd
 Gock (cuckoo) – Gjøk
 Mirk (darkness) – Mørke
 Scorie (young seagull) – Skårunge (ung måse)
 Swartback (black backed gull) – Svartbak
 Uikie (father-lasher / bullhead) – Ulke
 Wadmell (homewoven cloth) – Vadmel

Referanser

Eksterne lenker
 Hans Reynolds: Shetland Fra boka I vesterveg, 1912

Norrøn tid
Germanske språk
Skottland
Orknøyene
Shetland
Utdødde språk i Europa
Castlewellan

Castlewellan er en liten by i Down i Nord-Irland. Den ligger mellom Mornefjellene og Slieve Croob, omkring 25 km sørvest for Downpatrick.

Castlewellan Forest Park er kjent for sitt rike planteliv, og har turstier, et aviarium og muligheter for ørretfiske.

Bilder

Eksterne lenker 
 

Byer i Down
Europavei 69

Europavei 69 (E69) går mellom Nordkapp i Nordkapp kommune i Troms og Finnmark fylke til Olderfjord i Porsanger kommune i samme fylke. Strekningen er 129 km lang.

Europavei 69 er kun begrenset åpen på vinteren mellom avkjøringen til Skarsvåg og Nordkapp, normalt fra oktober til april. Det er kolonnekjøring til faste tider, normalt tre ganger per dag, ikke på natten. Strekningen er værutsatt og stenges ofte. Den var tidligere vinterstengt og var da den eneste vinterstengte europaveien i hele Europa. Også strekningen mellom Skarvbergtunnelen og Nordkapptunnelen er værutsatt, og har planlagte kolonnetider hvis det er dårlig vær.


Historikk 
Riksvei 95 skiftet navn til E69 i 1992. 15. juni 1999 åpnet Fastlandsforbindelsen til Magerøya, FATIMA-prosjektet, med Nordkapptunnelen og Honningsvågtunnelen. Veianlegget er på til sammen 28 km og kostet 1 milliard kroner. Frem til 29. juni 2012 klokka 17.00 ble det innkrevet bompenger.

Europavei 69 var 1965-1992 navn på veien Ålesund–Dombås i Norge, som nå heter Europavei 136.

Trafikk

Kommuner og knutepunkter



Referanser

Eksterne lenker 

 Vegvesenets vegkart

 
Riksveier
Europaveier i Norge
Veier i Troms og Finnmark
Veier i Porsanger
Veier i Nordkapp
Hadrians mur

Hadrians mur er en befestet voll bygget opp av stein og torv som ble bygd av romerne fra 122 i dagens Storbritannia. Den har navn etter keiser Hadrian, som beordret muren reist. Formålet var å sikre grensen mot nord ved å hindre pikterne og stammer som novantae, selgovae, votadini og dumnonii i streife på plyndringstokt inn på romersk område, og ved å holde selgovaene og brigantene fra hverandre, slik at de ikke skulle forene seg mot romerne. Den strekker seg fra kyst til kyst mellom Wallsend og Solway Firth. 

Opprinnelig startet muren fra Pons Aelius (dvs. Newcastle upon Tyne), og rakk så langt vestover som Cilurnum (dvs. Chesters) før man besluttet seg for en utvidelse fra endestoppet ved Tyne-broen til et nytt fort ved Wallsend. Tidligste omtale av dette nyere navnet stammer fra 1085 og ble stavet Wallesende. I dag ligger det meste av denne delen av muren begravd under A187-veien. 

Muren er 76 omerske mil lang, tilsvarende 117 kilometer. Selv om muren ikke følger den moderne grensen mellom England og Skottland, brukes navnet også ofte om denne grensen. 

Muren var Romerrikets nordgrense i Britannia gjennom det meste av den tiden de styrte området. Selv om muren hovedsakelig ble reist av legionærer, ble den bemannet av hjelpetropper i regimenter på enten 500 eller 1.000 mann, enten infanteri eller kavaleri eller begge deler. Det var også den sterkest befestede grensen i imperiet. I tillegg til at den fungerte som festningsverk, var det også kontroll av sivil trafikk gjennom portene, slik at det kunne kreves toll for varer. Det sies at keiser Hadrian selv besøkte denne muren bare en gang.

Deler av muren har blitt demontert, og steinen er brukt i senere byggverk. Men betydelige deler står igjen, og muren ble i 1987 gjort til et verdensarvsted av UNESCO. English Heritage beskriver muren som «det viktigste romerskbygde monument i Storbritannia». Deler av den eies av National Trust.

Hver stein er hugget ut slik at én mann kan løfte den. I landskapet rundt finnes det lite stein, så de måtte graves opp av grunnen, og der det ikke finnes stein overhodet, ble muren supplert med torv. Siden ble mange hus nær muren bygget av stein hentet fra muren.

Referanser

Eksterne lenker 
 UNESCOs grensene for det romerske riket (engelsk)
 Artikkel om muren fra nettstedet English Lakes (engelsk)

Romersk Britannia
Verdensarven i Storbritannia
National Trusts eiendommer i England
Ruiner i England
Romersk arkitektur
Murer
Romerske festningsverk i Britannia
Kingston Lacy

Kingston Lacy er en herregård i nærheten av Wimborne Minster i Dorset, England. Den eies av National Trust. 

Herregården var hovedsetet til Bankesfamilien, som hadde bodd i Corfe slott inntil dette ble ødelagt under borgerkrigen. Bygningen ble tegnet av sir Roger Pratt for Ralph Bankes, og bygget 1663–1665. Interiøret ble tegnet av Inigo Jones, og utført av hans etterfølger John Webb. Sir Charles Barry utførte store forandringer 1835–1838, blant annet nye, høye piper i hvert hjørne og senkning av bakkenivået på baksiden slik at kjelleretasjen ble synlig. 

Huset er åpent for publikum, og man kan blant annet se Willam Bankes' kunstsamling, Det spanske rommet med vegger kledd i forgylt lær, og Bankes' samling av egyptiske gjenstander, inkludert en obelisk som står på eiendommen. Det var i 2002 nesten 140 000 besøkende på herregården.

På eiendommen ligger også Badbury Rings, som er et fort fra jernalderen, og den romerske veien mellom Dorchester og Old Sarum.

Eksterne lenker 
 
 Informasjon om Kingston Lacy fra the National Trust (engelsk)
 Kingston Lacy Garden - informasjon om parkens historie (engelsk)

Herregårder i England
Dorset
National Trusts eiendommer i England
Kvikne

Kvikne er en tidligere kommune i Innlandet, og fjellbygd i vannskillet mellom Østerdalen og Trøndelag. Øverst i bygda har elva Orkla sitt utspring. Lenger sør renner elva Tunna nedover mot Glomma.

Kvikne kommune ble opprettet i 1838, og lå da Hedemarkens amt, fra 1919 Hedmark fylke. Kommunen ble i 1966 delt ved at Kvikne sogn (da 664 innbyggere) ble innlemmet i Tynset kommune i Innlandet, og Innset sogn (da 420 innbyggere) ble innlemmet i Rennebu kommune i Trøndelag. Den overveiende delen av kommunens areal ble liggende i Tynset. Fra 1970 ble gården Garlia med 5 innbyggere overført fra Tynset til Rennebu.

Innerdalen i fjellområdene mellom Tynset og Rennebu ble neddemt ved en elektrisitetsutbygging i Orkla/Grana i 1981. Kampen mot utbygging var meget omfattende i perioden 1979–81 og regnes blant de fem største vassdragsvernekampene. Den er behandlet i dokumentarfilmen Prognose Innerdalen.

Det har vært uenighet mellom Tynset og Rennebu om grensene i Innerdalsområdet, idet grensene har stor betydning for kommunenes inntekter av eiendomsskatt fra kraftanlegget. Uenigheten er nå løst rettslig.

Vollan gård i Kvikne er i dag nasjonalparksenter for Forollhogna nasjonalpark. Gården ble brukt som location under filmingen av Secondløitnanten (1993).

På Kvikne er også Kvikne kobberverk, grunnlagt i 1630, som var et av Norges første kobberverk. Dette førte til at folketallet i fjellbygden steg og la et grunnlag for videre utvikling.

Kvikne kirke er ei korskirke fra 1652/1654.

Kjente personer fra Kvikne

 Anders Rambech (1767–1836), Eidsvollsmann, embetsmann og politiker
 Bjørnstjerne Bjørnson (1832–1910), forfatter, samfunnsdebattant og dikter, ble født på gården Bjørgan
 Arnt Hansen (1832–1889) bakermester, grunnlegger av Norges eldste bakeribedrift Baker Hansen, Oslo
 Mikael Bratbost (1861–1904), operasanger
 Ivar Simastuen (1936–), visesanger

Referanser

Eksterne lenker 
 Kvikne.no
  Rundt neste sving på NRK om Kvikne

Tidligere kommuner i Hedmark
Tynsets geografi
Rennebus historie
Norske kommuner etablert i 1838
Kommuner opphørt i 1966
Bosetninger i Tynset
Eidsbugarden

Eidsbugarden er et av de eldste turiststedene i Jotunheimen, og et yndet utgangspunkt for fjellturister, med sin beliggenhet 1 060 meter over havet i vestenden av innsjøen Bygdin.

Den første hytta på Eidsbugarden ble bygd av den norske dikteren og journalisten Aasmund Olavsson Vinje i 1868. Vinje døde bare to år senere og ny eier ble Thomas Heftye, Samtidig ble hytta omgjort til turisthytte.

Allerede i 1911 kom telefonen til Eidsbugarden, samme år som Kristiania postkontor for første gang startet sesongåpent «postaabneri» der, med fru Inga Kvame som «postaabner». Poståpneriet på ble det første i Jotunheimen.

I 1968 ble en minnestøtte, gjort av billedhogger Ståle Kyllingstad, reist på Eidsbugarden til minne om Aa.O. Vinje.

I 1993 åpnet DNT-hytta Fondsbu på Eidsbugarden etter at sportsstua "Den Glade Vandrer" ble solgt ut av Eidsbugarden Hotell til DNT. Fondsbu som ligger bare 100 meter fra hotellet har over 9 000 årlige overnattinger (2005). Det er også om lag 160 private hytter på Eidsbugarden.
Eidsbugarden Hotell gjennomgikk omfattende oppussing i 2005-2006 og 2014.

Fylkesvei 252 går inn til Eidsbugarden fra fylkesvei 53 mellom Tyin og Årdal på sommerstid, mens turister og hyttefolk blir fraktet inn med beltebiler og snøskuter på vinterstid langs beltebilruta fra Tyin til Eidsbugarden.

Festivalen Vinjerock arrangeres årlig i august på Eidsbugarden, med flere av landets største rockeartister. Festivalen ble kåret til Årets norske rockefestival i 2006 av Norsk Rockforbund. I 2009 opptrådte blant andre Marit Larsen og Bigbang på festivalen.

Hotellet
Eidsbugarden Hotell ligger i vestenden av Bygdin. Hotellet er nyoppusset som følge av vannskader, og skiftet eier høsten 2013. Fondsbu turisthytte ligger i nærheten, og var tidligere en del av hotellets bygningsmasse under navnet "Den glade vandrer". Turisthytten ble senere skilt ut med ny tomt et stykke unna, og fikk status som DNT-hytte i 1993.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Eidsbugarden i webkamera (Tjeneste fra AS Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap)
 Meteorologiske data for Eidsbugarden (Tjeneste fra AS Jotunheimen og Valdresruten Bilselskap)
 Eidsbugarden Velforening
 Vinjerock
 Eidsbugarden Hotell 

Turisthytter i Innlandet
Jotunheimen
Valdres
Samferdsel i Vang i Valdres
Byggverk i Vang
Paul Wolfowitz

Paul Dundes Wolfowitz (født 22. desember 1943 i Brooklyn i New York i USA) er en amerikansk diplomat og politiker. Han er mest kjent som viseforsvarsminister i USA og som direktør for Verdensbanken.

Wolfowitz har doktorgrad i statsvitenskap fra University of Chicago. Dessuten har han undervist ved Johns Hopkins University og Yale University. Under Ronald Reagan var han USAs ambassadør til Indonesia.

Wolfowitz ble direktør for Verdensbanken den 1. juni 2005. Han gikk av 30. juni 2007.

Wolfowitz er kjent for å være nykonservativ og for å vært en sterk tilhenger av den amerikanskledede invasjonen av Irak i 2003. Han har dobbelt statsborgerskap – amerikansk og israelsk.

Referanser

Ambassadører fra USA
USAs ambassadører til Indonesia
Ledere av Verdensbanken
Personer fra New York City
Personer fra krigen mot terror
Sionister
Gjørs

Gjørs (Sander lucioperca) er en fisk i abborfamilien. Den ligner på abboren, men er noe slankere og mer langstrakt. Den kan oppnå en lengde på hele 130 cm og en vekt på 18 kg. I Norge sjelden mer enn 12 kg. Gjørs regnes som en ypperlig matfisk og er hvit i kjøttet.

Utbredelse 
Arten er utbredt i ferskvann og brakkvann i Nord- og Mellom-Europa fra Elben øst til Uralfjellene. Den finnes også i Transkaukasia, det nordlige Lilleasia, Aralsjøen, Amu-Darja og Syr-Darja. Den er utsatt lenger vest i Europa: Rhinen, Frankrike, England og Spania.

I Norge 
I Norge finnes gjørsen kun i Tista, Glomma opp til Øyeren og sør i Leira, Vansjø, Gjersjøen, Akersvannet, Nærevannet, Isesjøen,  Tunevannet og Borrevannet. I Norge benyttes den i liten grad som matfisk, men den er blitt en populær sportsfisk. Den største gjørs som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, veide 11,5 kg. Rekorden ble satt i Akersvannet 13.6.2011

I Sverige 
Gjørs på svensk er gös. 
Den finnes i bl.a. Vänern, Hjälmaren, Mälaren og Østersjøen.

I Danmark 
Gjørs heter sandart i Danmark. Den finnes i innsjøer over hele landet.

I Finland 
Gjørs heter kuha på finsk. Den finnes i Østersjøen og tilgrensende elvefar. Gjørs finnes i innsjøer så langt nord som til Kemijärvi og Tengeliö i Lappland. Kuha er en populær matfisk i Finland, og er et yndet bytte for sportsfiskere.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Norsk institutt for naturforskning, Artsdatabanken

Abborfamilien
Fisker formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Europas ferskvannsfisker
Melsom-prisen

Melsom-prisen er en norsk litteraturpris til fremme av nynorsk litteratur.

Skipsreder Ferd. Melsoms legat ble stiftet i 1922. Formålet er «fremme av det norske sprog (landsmålet)». Det blir delt ut en pris hvert år til en forfatter eller oversetter som året før har utgitt en verdifull bok som «efter sitt innhold kan egne sig til folkelæsning og masseutbredelse». Legatet blir styrt av Det Norske Samlaget, og prisen blir delt under Litteratursymposiet i Odda i oktober.

Prisvinnere 

2014 – Siri Helle og Anna Kleiva
2013 – Linda Eide for Oppdrag Mottro. Jakta på gamle dagar
2012 – Gunstein Bakke for romanen Maud og Aud
2011 – Lars Amund Vaage for romanen Skuggen og dronninga
2010 – Maria Parr for barneboka Tonje Glimmerdal
2009 – Stephen J. Walton for Skaff deg eit liv! Om biografi
2008 – Frode Grytten
2007 – Arvid Torgeir Lie
2006 – Edvard Hoem
2005 – Knut Olav Åmås
2004 – Erling Indreeide
2003 – Sigrun Slapgard
2002 – Brit Bildøen
2001 – Jon Fosse
2000 – Ingar Sletten Kolloen og Jan Inge Sørbø
1999 – Johannes Gjerdåker
1998 – Marie Takvam
1997 – Eldrid Lunden
1996 – Jon Fosse
1995 – Jon Hellesnes
1994 – Bjørn Sortland og Lars Elling
1993 – Sissel Solbjørg Bjugn
1992 – Einar Økland
1991 – Hermann Starheimsæter
1990 – Ragnar Hovland
1989 – Arnljot Eggen
1988 – Edvard Hoem
1987 – Ingvar Moe
1986 – Audun Sjøstrand
1985 – Jan Rabben
1984 – Rune Belsvik
1983 – Sigmund Skard
1982 – Lillian Clausen Mangerøy
1981 – Kjartan Fløgstad
1980 – Fredrik Heitkøtter
1979 – Egil Lejon og Shanaz Saleem Baig
1978 – Pål Sundvor
1977 – Arvid Hanssen
1976 – Alf A. Sæter
1975 – Halldis Moren Vesaas
1974 – Jon Leirfall
1973 – Olav H. Hauge
1972 – Johannes Heggland
1971 – Arnljot Eggen
1970 – Arne Falk
1969 – Olav Rytter
1968 – Knut Hauge
1967 – Tore Ørjasæter
1966 – Ragnar Ulstein
1965 – Arthur Klæbo
1964 – Aslaug Høydal
1963 – Hartvig Kiran
1962 – Bjørn Rongen
1961 – Olav Midttun
1960 – Anders Hovden
1959 – Harald Hammer (pseudonym for Helge Holager)
1958 – Kyrre Benum og Arnold Dalen
1957 – Olav Berkaak
1956 – Åsta Holth
1955 – Sjur Bygd
1954 – Ivar Kleiva
1953 – Jørgen Vikør
1952 – Tor Jonsson
1951 – Bjarne Slapgard
1950 – Haakon Lie
1949 – Alfred Hauge
1948 – Johan Hovstad
1947 – Gro Holm
1946 – Eirik Vandvik og Tarjei Vesaas
1942 – Inge Krokann og  Ragnvald Vaage
1940 – Martinus Høgåsen
1939 – Andreas Haavoll
1938 – Lars Berg og Olav Gullvåg
1937 – Knut Gjengedal og Ola Setrom
1936 – Halldis Moren Vesaas og Åse Gruda Skard
1935 – Aslaug Vaa og Halvor Floden
1927 – Anders Hovden og Hans Reynolds
1926 – Lars Eskeland og Sven Moren
1925 – Adolf Førsund (oversettelse) og  Hallvard Sandnes
1924 – Johs. Horvei (oversettelse) og R.R. Hausback (pseudonym for Reinert Reinertsen)

Referanser 

Nynorsk-litteraturpriser
Utmerkelser etablert i 1922
1922 i Norge