alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Cercamon

Cercamon (gammeloksitansk: «ordsøker») var en av de første kjente oksitanske trobadorer.

Liv 
Det meste av biografisk materiale om Cercamon er basert på rykter og gjetninger, men han kom sannsynligvis fra Gascogne og var muligens aktiv i årene rundt 1137 til 1149, hovedsakelig ved hoffet til hertug Vilhelm X av Akvitania, kanskje også hos Eble III av Ventadorn.

Cercamon skapte den provencalske klagesangformen planh og dediserte en slik, Lo plaing comenz iradamen, til Vilhelm X etter hans død 9. april 1137. I tillegg skapte Cercamon tenso, en form for rytmisk «debatt» der to diktere skrev hver sin strofe, og kanskje også sirventes, «knektedikt».

Sju dikt er bevart etter Cercamon, hvorav et som ikke med sikkerhet kan tilskrives ham. Ingen melodiene er bevart, heller ingen av de pastoretas («hyrdesanger») som han var mest kjent for i sin samtid.
 
Cercamon kan ha vært mentor for Marcabru.

Det finnes holdepunkter for å anta at Cercamon døde under et korstog mens han var i Ludvig VII av Frankrikes følge.

Verk 
 Quant l'aura doussa s'amarzis («Når luften går fra mild til bitende»)
 Ab lo temps qe fai refreschar («Med foryngelsens årstid»)
 Assatz es or' oimai q'eu chan («Det er på høy tid at jeg synger»)
 Ab lo pascor m'es bel qu'eu chan (Ved påsketider liker jeg å synge)
 Puois nostre temps comens'a brunezir («Nå som vår årstid mørkner»)
 Lo plaing comenz iradamen («Nedslått jeg begynner på min sørgesang»)
 Car vei finir a tot dia («Siden jeg ser kjærlighet hver dag»)
 Per fin'Amor m'esjauzira («Jeg skal synge en lovsang om nobel kjærlighet»)

Referanser

Litteratur 
 Dietmar Rieger, red. og oversetting: Mittelalterliche Lyrik Frankreichs 1. Lieder der Trobadors. Zweisprachig Provençalisch & Deutsch. Reclams Universal-Bibliothek, Stuttgart 1980 ISBN 3-15-007620-X (av Cercamon Da unser Himmel sich zu bedecken beginnt … med kommentarer av redaktøren.)
 Alfred Jeanroy (1966). Les Poésies de Cercamon. Paris: Libraire Honoré Champion.
 George Wolf, og Roy Rosenstein (1983). The Poetry of Cercamon and Jaufre Rudel. London: Garland Publishing, Inc.
 J. Boutière, A.-H. Schutz (red) Biographies des troubadours Paris: Nizet, 1964) s. 9–13.

Eksterne lenker 
 

Trobadorer
Narvik Krigsmuseum

Narvik Krigsmuseum, tidligere kalt Nordland Røde Kors krigsminnemuseum og ofte omtalt som Narvik krigsminnemuseum, er et militærhistorisk museum som ligger i Det 4. hjørnet i Narvik sentrum i Nordland. Museet har et utstillingsareal på  kvadratmeter og viser slaget om Narvik 1940 og situasjonen i Nord-Norge under andre verdenskrig ved hjelp av fotografier, plansjer og ulike gjenstander. I 2015 og 2016 hadde museet i overkant av 20 000 besøkende årlig.

Historie
Museet startet i 1964 som Nordland Røde Kors krigsminnemuseum. Det holdt opprinnelig til i Torvhallen på Narvik torg, der det hadde et utstillingsareal på tusen kvadratmeter. Utenfor sto ankeret til panserskipet «Eidsvold». Eier var Stiftelsen Nordland Røde Kors Krigsminnemuseum og kompetansesenter 1. januar 2014 overtok stiftelsen Narviksenteret museumsdrifta.
Museet åpnet i Narviksenteret, et nybygd kunnskapssenter i Det 4. hjørnet, i juli 2016.

Besøkstall 
 2015: 23 500
 2016: 21 365

Galleri

Se også
 Stiftelsen Narviksenteret
 Okkupasjonshistoriske samlinger i Norge, andre hjemmefrontmuseer som formidler krigshistorien

Referanser

Eksterne lenker
 Hjemmeside

Museer i Nordland
Byggverk i Narvik
Kultur i Narvik
Narviks historie
Tsarskoje Selo-traktaten

Traktaten i Zarskoje Selo (Готторпский вопрос, også Makeskiftetraktakten) var et dansk-russisk makeskifte av landområder i Holstein og Oldenburg. Traktaten gav Danmark garanti for besittelsen av hele Slesvig og løfte om overdragelse av de gottorpske deler av Holstein. Den ble underskrevet 27. august 1773 på Katarinapalasset i Tsarskoje Selo 24 km syd for St. Petersburg.

Deltagere 
Parterne i avtalen var 
 Det danske monarki 
 Den russiske kronprins Paul (senere keiser Paul I av Russland i sin egenskap av regjerende hertug av Holstein-Gottorp

Forberedelse 
Traktaten hadde gjennom flere år vært gjenstand for forhandlinger mellom den danske regjering og hertug Pauls mor (keiserinne Katarina II), som selv var datter av en gottorpsk prinsesse.

Fra dansk side var formålet med traktaten dels at få Holstein samlet under én fyrste og dels å bidra til en løsning av de innviklede arveforhold i det danske monarki.

Innhold 
Traktaten var et makeskifte, der hertug Paul gav avkall på sin del av hertugdømmet Holstein mot at få overlatt grevskapene Oldenburg og Delmenhorst, som hadde hørt til Det danske Monarki siden 1667. Hertug Paul overlot snart regentskapet i sine nye grevskaper til sin slektning fyrstbiskopen av Lübeck.

Traktaten er blitt betegnet som den største byttehandel (makeskifte) i 1700-tallets Europa.

Følger for Russland 
Traktaten gjorde den russiske keiser til overhode for fyrstehuset i landet Oldenburg. Derfor skulle endringer av den oldenburgske tronfølgelov fremover godkjennes i St. Petersburg. Etter russisk oppfatning gjaldt det samme i Holstein. Derfor kunne den senere kong Christian IX først bli dansk-holstensk tronarving etter at keiseren hadde godkjent ham.

Det russiske synspunkt ble understreket av at de russiske keisere helt frem til 1917 kalte seg regjerende hertuger av Slesvig og Holstein.

Følger for Oldenburg 
I 1774 godkjente den tysk-romerske keiser Josef II av Oldenburg og Delmenhorst ble slått sammen til hertugdømmet Oldenburg. I 1815 fikk landet lov til å kalle seg storhertugdømme. Denne betegnelse var i bruk i 1829-1918. Oldenburg, som var blitt republikk i 1918, måtte i 1937 avstå det tidligere fyrstebispedømme Lübeck til Preussen.

Ved slutten av 1800-tallet godkjente den russiske keiser at hvis den storhertuglige slekt døde ut, skulle de titulære hertuger av Glücksburg være arvinger til Oldenburg.

Følger for Danmark og Holstein 
I 1851 godkjente den russiske keiser prins Christian av Glücksborg som arving til Holstein. Dette bante vei for at han under navnet Christian IX kom på den danske trone i 1863.

I 1937 ble det tidligere fyrstebispedømme Lübeck i Østholsten en del av det dengang prøyssiske Holstein.

Tsarskoje Selo, Traktaten i
Tsarskoje Selo, Traktaten i
Tsarskoje Selo, Traktaten i
Tsarskoje Selo, Traktaten i
Hendelser i 1773
Maria de Ventadorn

Maria de Ventadorn (? – ca. 1222) var en oksitansk trobairitz og mesén.

Maria var datter av vicomte Raymond II de Turenne og Elise de Séverac.

Marias ektefelle, Eble V de Ventadorn, var sønnesønn av Eble III, en mesén for den betydelige trubaduren Bernart de Ventadorn, og oldebarn av Eble le chanteur – en av trubadurtradisjonens mulige grunnleggere.

Mange trubadurer henvender seg til Maria i sine dikt, eller i det minste nevner henne, eksempler er Gaucelm Faidit, Monge de Montaudon, Gausbert de Puicibot, Pons de Capduelh, Guiraut de Calanso, Bertran de Born og Gui d'Ussel. Ifølge en vida var Hugh IX av Lusignan Marias «ridder»: era sos cavalliers.

Maria de Ventadorns krav på status som trobairitz hviler på en tensó fra rundt år 1197 der hun i samarbeid med Gui d'Ussel belyser spørsmålet om hvorvidt en mann som lykkes i å oppnå en kvinnes gunst er blitt hennes like eller hennes tjener. Maria forfekter tjenersynspunktet.

Referanser og noter

Litteratur 
 Biographies des troubadours ed. J. Boutière, A.-H. Schutz (Paris: Nizet, 1964) pp. 170–179, 208-214, 314-320.
 Pierre Bec, Chants d'amour des femmes-troubadours: trobairitz et chansons de femme (Paris: Stock, 1995) pp. 164–171: Oksitansk tekst og fransk oversettelse av Maria og Gui d'Ussels tensó.
 Jean Mouzat, Les poèmes de Gaucelm Faidit. Paris: Nizet, 1965.

Eksterne lenker 

Trobadorer
Grigorij Gersjuni

Grigorij Andrejevitsj Gersjuni (russisk: Григорий Андреевич Гершуни; født  i Kovno som i dag er i Litauen; død  i Zürich) var en russisk politiker og terrorist. Han var en av grunnleggerne av det sosialrevolusjonære parti og ledet fra 1902 til sin arrestasjon i mai 1903 deres kamporganisasjon, som stod bak mange attentater mot representanter for det russiske keiserrike.

Biografi 
Gersjuni var sønn av litauiske jøder. Han studerte farmakologi ved Universitetet i Kiev. Etter studiene slo han seg ned i Minsk og åpnet der et  bakteriologisk laboratorium.

Som overbevist sosialist var Gersjuni en av stiftelsesmedlemmene av Arbeiderpartiet for Russlands politiske frigjøring, noe som ble foranledning for at han i 1900 for første gang av det tsaristiske hemmelige politi, Okhrana.

Han ble snart etter løslatt, og i 1901 grunnla han så det sosialrevolusjonære parti, sammen med andre sosialister, blant annet med Jekaterina Bresvkovskaja, Viktor Tsjernov, Aleksander Kerenskij og Jevno Asef.

Året etter dannet Gersjuni den sosialrevolusjonære kamporganisasjon, som de påfølgende år var ansvarlige for en rekke attentater på tsarregimets folk. Det første var mot innenriksminister Dmitrij Sipjagin, som ble drept i 1902 av den sosialrevolusjonære Stepan Balmaskhov.

I 1903 myrdet terrorister fra Gersjunis organisasjon den tsaristiske guvernør i Ufa N. M. Bogdanovitsj. Allerede i mai 1903 ble Gersjuni arrestert i Kiev, etter at Okhrana hadde lykkes i å engasjere Gersjunis nestkommanderende, Jevno Asef, som hemmelig politispion. Asef sørket for at Okhrana fikk bevismateriale mot Gersjuni, som knyttet ham til terrorattentatene. Etter Gersjunis attestasjon overtok Asef ledelsen for kamporganisasjonen; hans stedfortreder ble Boris Savinkov.

Gersjuni ble dømt til døden, men straffen ble omgjort til livsvarig fengsel og tvangsarbeid, ettersom Gersjuni nektet for enhver befatning med attentatene og søkte tsaren om nåde. Allerede i 1905 klarte han å flykte fra fangeleiren i Øst-Sibir, og gjemt i et fat surkål kom han seg inn i Kina.

Fra Kina begav han seg først til Amerika og derfra til Europa, der han ankom i februar 1907. Der drev han propaganda for avskaffelsen av tsardømmet ved bruk av terror. Frem til sin død forsvarte Gersjuni sin etterfølger Asef mot ryktene om at han hadde forrådt organisasjonen. 

I 1908 døde Gersjuni i Zürich, antagelig av tuberkulose.

Litteratur 
 Gregor Gerschuni: Russiske fængsler, Trondhjems Arbeiderpartis Forlag, 1914

Referanser

Eksterne lenker 
 

Russiske politikere
Personer fra Europa involvert i terroraktivitet
Personer fra Kaunas
Sosialister
Revolusjonære
Russiske aktivister
Simon Yates

Simon Philip Yates (født 7. august 1992 i Bury) er en britisk landeveissyklist og banesyklist. Han sykler for UCI WorldTour-laget Team BikeExchange, som han ble profesjonell for i 2014.

I mai 2018 ledet han Giro d’Italia fram til 19. etappe. I september slo han tilbake og tok sammenlagtseieren i Vuelta a España.

Hans tvillingbror, Adam Yates, er også profesjonell syklist.

Meritter (landevei) 

2011
Sammenlagt, Twinings Pro-Am Tour
6. etappe, Tour de l’Avenir
2013
3.-plass sammenlagt og 6. etappe, Tour of Britain
3.-plass, La Côte Picarde
5. og 6. etappe, Tour de l’Avenir
6. etappe, Tour of Britain
2016
Villafranca de Ordizia 
6. etappe, Vuelta a España
2017
6. etappe, Paris–Nice
GP Miguel Indurain
4. etappe, Romandie rundt
Ungdomskonkurransen, Tour de France

2018
 7. etappe, Paris–Nice
 7. etappe, Catalonia rundt
9., 11. og 15. etappe, Giro d’Italia 
7. etappe, Polen rundt
Sammenlagt + 14. etappe, Vuelta a España

2019
4. etappe, Vuelta a Andalucía
5. etappe, Paris–Nice (ITT)
12. og 15. etappe, Tour de France

2020
Sammenlagt + 5. etappe, Tirreno–Adriatico

2021
Sammenlagt + 2. etappe, Tour of the Alps
19. etappe, Giro d’Italia

2022
8. etappe, Paris–Nice
2. (ITT) og 14. etappe av Giro d’Italia

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Britiske syklister
Vuelta a España-vinnere
Deltakere for Storbritannia under Sommer-OL 2020
Syklister under Sommer-OL 2020
Personer fra Bury
Fødsler i 1992
Britiske tvillinger
Etappevinnere i Giro d'Italia
Edsbyns IF

Edsbyns IF er en idrettsklubb, grunnlagt i 1909 og som holder til i Edsbyn i Sverige. Klubben ble svensk mester i bandy for herrer i 1952, 1953, 1962, 1978, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2017 og 2018.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Edsbyns IF

Bandyklubber i Sverige
Idrettslag etablert i 1909
1909 i Sverige
Castelloza

Castelloza var en oksitansk trobairitz som virket i første halvdel av 1200-tallet.

Liv og virke 
Ifølge Castellozas vida stammet hun fra Auvergne og var gift med en Turc de Mairona. Hun skal ha vært forelsket i Arman de Brion, og skrev flere sanger til ham. Vidaen forteller at hun var «svært lystig», «svært lærd» og «svært vakker». Bare tre eller fire av hennes sanger, alle cansos, er bevart, men ingen musikk. Hun er dermed den trobairitz med nest flest bevarte sanger, bare Beatriz de Dia har flere.

Castellozas dikt handler om høvisk kjærlighet. Sammenlignet med Beatriz de Dia er Castellozas tekster mer konservative og mindre varierte, temaet i alle er svikefull kjærlighet sett fra en kvinnes synspunkt og hun forsvarer alltid absolutt troskap.

Sanger 
Amics, s'ie us trobes avinen
Ia de chantar non degr'aver talan
Mout avetz faich lonc estatge («Du har foretatt en lang reise»)
Per ioi que d'amor m'avegna (spuriøs)

Litteratur 
Bruckner, Matilda Tomaryn. "Fictions of the Female Voice: The Women Troubadours." Speculum, Vol. 67, No. 4. (Oct., 1992), pp. 865–891.
Coldwell, Maria V. "Castelloza." Grove Music Online, ed. L. Macy.
Gravdal, Kathryn. "Mimicry, Metonymy, and 'Women's Song': the Medieval Women Trobairitz." Romanic Review, 83:4 (1992:Nov.) pp. 411–427.
Paden, William D., Jr. "The Poems of the 'Trobairitz' Na Castelloza." Romance Philology, 35:1 (1981:Aug.), pp. 158–182.
Schutz, A. H. "Where Were the Provençal 'Vidas' and 'Razos' Written?" Modern Philology, Vol. 35, No. 3. (Feb., 1938), pp. 225–232.
Shapiro, Marianne. "The Provençal Trobairitz and the Limits of Courtly Love." Signs, Vol. 3, No. 3. (Spring, 1978), pp. 560–571.
Weiss, Julian. "Lyric Sequences in the Cantigas d'amigo." Bulletin of Hispanic Studies, 65:1 (1988:Jan.), pp. 21–38.
 Samuel N. Rosenberg, Margaret Switten, Gerard Le Vot (red): Songs of the Troubadours and Trouveres: An Anthology of Poems and Melodies

Referanser 

Trobadorer
Azalaïs de Porcairagues

Azalaïs de Porcairagues var en oksitansk trobairitz fra andre halvdel av 1100-tallet.

Liv og virke 
De eneste opplysninger som finnes om Azalaïs stammer fra vidaen hennes, og den beretter at hun var en godt utdannet adelskvinne, at hun var elskerinnen til Gui Guerrejat av huset Montpeller, og at hun skrev flere gode sanger til ham. Videre står det at hun stammet fra Montpellier, men navnet og annet antyder at hun kan ha kommet fra landsbyen Portiragnes rett øst for Béziers, ti km sør for Montpellier.

Azalaïs de Porcairagues regnes som den tidligste kjente trobairitz. Selv om det bare finnes én bevart sang tilskrevet henne, hadde hun i sin samtid åpenbart et ry på linje med trobairitzer som Beatriz de Dia og Castelloza.

Det  enkle og emosjonelle diktet Ar em al freg temps vengut er bevart i flere manuskripter, til dels med sterkt avvikende tekst. Musikken er tapt. Trobadoren Raimbaut d'Aurengas død i 1173 nevnes i teksten.

Utdrag fra Ar em al freit temps vengut

Referanser og noter

Litteratur 
 Pierre Bec, Chants d'amour des femmes-troubadours: trobairitz et chansons de femme (Paris: Stock, 1995) s. 65–70: hele diktet på oksitansk og fransk.
 Biographies des troubadours red. J. Boutière, A.-H. Schutz (Paris: Nizet, 1964) s. 341–2.
 A. Sakari, 'Azalais de Porcairagues, le "Joglar" de Raimbaut d'Orange' i Neuphilologische Mitteilungen vol. 50 (1949) s. 23–43, 56-87, 174-198.
 Angelika Rieger: Beruf: Joglaressa. Die Spielfrau im okzitanischen Mittelalter, i Detlef Altenburg o.a. (red), Feste und Feiern im Mittelalter: Paderborner Symposium des Mediävistenverbandes, Sigmaringen 1991 ISBN 3-7995-5402-5

Eksterne lenker 
 «Spielfrauen im Mittelalter» , Hochschule für Musik und Theater Hamburg

Trobadorer
SK Tirfing

SK Tirfing er en idrettsklubb, grunnlagt i 1923 og som holder til i Harnäs i Sverige. Klubben ble svensk mester i bandy for herrer i 1930.

Referanser

Eksterne lenker
 SK Tirfing (Handball)

Idrettslag etablert i 1923
Tidligere bandyklubber i Sverige
Kockegården

Kockegården er en fredet bygård i Tønsberg. Den befinner seg i forlengelsen av den gamle trehusbebyggelsen nedenfor Slottsfjellet, Fjerdingen, med adresse Tollbodgaten 14.

Hovedbygningen er et patrisierhus i klassisistisk stil som ble oppført i 1790-årene av kjøpmann Mathias Faye. Den består av flere laftekjerner i forskjellige størrelser, men er utjevnet med stående panel utvendig. Bygningen har to etasjer og bratt saltak. På langfasaden ut mot Tollbodgaten er det to nesten identiske portaler med tofløyede inngangsdører i Louis-seize-stil. Den ene portalen har initialene FF i dørpartiets overlys. Bygningen ble fredet i 1924.

Tidligere strakk en stor hage seg sørover mot Møllegaten, anlagt etter fransk mønster med fontener og pryd- og nyttevekster.
På baksiden fantes låve, vognskur, korn- og høyloft, stall, lagerplass og et brennevinsbrenneri.

Gården, som opprinnelig ble kalt Fayegården, har fått sitt nåværende navn fra familien Kock som var senere eiere. Wilh. Wilhelmsen hadde sitt første rederkontor i Kockegården. I dag huser bygningen kontorer og selskapslokaler.

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker
 

Byggverk i Tønsberg
Kulturminner i Tønsberg
Fredete byggverk i Vestfold og Telemark
Schareholmane

Schareholmane er en mindre øygruppe beliggende ca 30 km syd av Negerpynten på Edgeøya, Svalbard, og regnes til øygruppen Tusenøyane. De består av tre mindre øyer og flere holmer. Øyene utgjør totalt anslagsvis 25 ha landareal, hvorav den største er Kvalbeinøya på ca 25 ha. Øyene er lave og flate, uten spesielle høydedrag. Høyeste punkt er på Skråholmen med 25 moh.

Øyene er gitt navn etter fangstmannen Christian Schare, som måtte overvintre sammen med fire kamerater på øyene 1833-34, hvorav en døde.

De tre øyene blant Schareholmane er:
 Kvalbeinøya
 Blokkøya
 Havmerra med fire ubenevnte holmer.
I tillegg holmene:
 Skråholmen med to ubenevnte holmer 4 km mot nordøst.
 Havsteinen 4 km mot nord.

Avstanden til Brækmoholmane i nordøst er 10 km og til Tiholmane i vest ca 5 km.

Eksterne lenker 
 Chr. Schares overvintring 1833-34
 

Øyer på Svalbard
Edgeøya
Etnografisk Museum

Etnografisk Museum eller Universitetets Etnografiske Museum, var en egen museumsinstitusjon som besto fra 1857 til 1999. Nå er det en del av Kulturhistorisk museum, Universitetet i Oslo.
Opprinnelsen til Etnografisk Museum var at Universitetet i 1851 fikk en forespørsel om å skaffe samiske gjenstander til en utstilling i London. I bytte fikk Universitetet en del etnografika fra fjerne himmelstrøk. Disse, sammen med kopier av samiske gipshoder og en del andre gjenstander i Universitetets eie, ble utgangspunkt for en samling som åpnet for publikum i 1857. Dette var et av de første rene etnografiske museer i verden. I de første årene holdt museet til i noen loftsrom i de gamle universitetsbygningene på Karl Johan, men i 1904 flyttet Etnografisk Museum, sammen med Universitetets Oldsaksamling og Myntkabinettet, inn i det nybygde Historisk Museum i Frederiks gate 2. I 1999 ble de tre institusjonene slått sammen til én, under navnet Universitetets Kulturhistoriske museer. I 2004 ble navnet endret til Kulturhistorisk museum.

Blant museets bestyrere/professorer kan nevnes Yngvar Nielsen 1877 - 1916, Ole Solberg 1916 - 1946 og Gutorm Gjessing 1947 - 1973. 

Den samiske samlingen, som var museets utgangspunkt, ble i 1951 overført til Norsk Folkemuseum, med den begrunnelse at samene da ville bli mer "stilt på likefot" med den øvrige befolkningen i landet (Gjessing).

Litteratur
Yngvar Nielsen: Universitetets ethnografiske samlinger 1857 - 1907. Christiania 1907, Fabritius
Yngvar Nielsen: Universitetets lappiske samlinger 1857 - 1911. Christiania 1911, Fabritius
Gutorm Gjessing og Marie Krekling Johannessen: De hundre år - Universitetets Etnografiske Museums historie 1857 - 1957. Oslo 1957.
 

Museer i Oslo
Etnografiske museer
Nissedal prestegård

Nissedal prestegård ligger rett ved Nissedal kirke.

På prestegårdstunet står fem fredede bygninger: hovedbygning, drengestue, driftsbygning, vognskjul og stabbur. Stabburet, fra 1300-tallet, er eldst. De andre bygningene bærer preg av 1800-tallet. Drengestuen fra rundt 1850 har tidligere vært forpakterbolig, mens det omtrent jevngamle vognskjulet brukes som garasje. Driftsbygningens nøyaktige alder er ukjent. Prestegårdsbygningene ble pusset opp noe i 2017.

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Opplysningsvesenets fond
 

Prestegårder i Norge
Kulturminner i Nissedal
Kraftverk i Nissedal
Gårder i Vestfold og Telemark
Raimbaut d’Aurenga

Raimbaut d'Aurenga (ca. 1144 – 1173) var en sørfransk trobador og en av de mer betydelige diktere fra middelalderen.

Raimbaut kom fra en sidegren av huset Montepeller. Faren var Guilhelm d’Omelaz og moren Tiburge d’Aurenga, datter av grev Raimbaut II. Fra 1156 var Raimbaut d’Aurenga herre av blant annet Omelaz (dagens Aumelas), Le Pouget, Montarnaud og Popian, og i 1171 arvet han en del av fyrstedømmet Orange.

Rundt førti av Raimbauts verk er bevart, av disse er det en rekke lyriske dikt, enkelte sirventes og en tenso han skrev sammen med trobairitzen Beatriz de Dia. Diktene hans viser en stor begeistring for uvanlig rytmikk og intrikate poetiske former.

Giraut de Bornelh skrev en planh, et sørgedikt, til minne om Raimbaut etter hans død i 1173. Raimbauts død er også nevnt i trobairitzen Azalaïs de Porcairagues eneste bevarte dikt. Azalaïs var elskerinnen til Raimbauts søskenbarn Gui Guerrejat, og kan ha vært den mystiske joglar (dvs. sanger/musiker) som Raimbaut henvender seg til i flere av diktene sine.

Litteratur 
 A. Sakari: Azalais de Porcairagues, le 'Joglar' de Raimbaut d’Orange. I Neuphilologische Mitteilungen. bind 50, 1949, s. 23–43, 56–87, 174–198.
 Walter T. Pattison: The Life and Works of the Troubadour Raimbaut d’Orange. 1952
 H. Walter: Untersuchungen zur Poetik von Raimbaut d’Aurenga. 1991
 Detlev Schwennicke: Europäische Stammtafeln. bind III.3, 1985, tavle 445
 Lexikon des Mittelalters. bind VII, spalte 403

Referanser

Eksterne lenker 
 Raimbaut d'Aurengas samlede verk, original gammeloksitansk og engelsk oversetting, trobar.org

Trobadorer
Fødsler på 1100-tallet
Dødsfall i 1173
Elverum prestegård

Elverum prestegård ligger vel 300 meter sørvest for Elverum kirke. Prestegårdsbygningen er et laftet bygg i to etasjer oppført i 1829–34. Anlegget ble restaurert og modernisert i 1979. Hovedbygningen er fredet, og det finnes også et vognskjul og en forpakterbolig fra 1840 der bare eksteriøret er fredet.

Eksterne lenker
 Opplysningsvesenets fond
 

Prestegårder i Norge
Kulturminner i Elverum
Fredete byggverk i Innlandet
Gårder i Elverum