alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Lufthansa Regional

Lufthansa Regional er en regionalflyselskap-allianse for Lufthansa. Selskapet transporterer 10,5 millioner passasjerer i året og flyr over 150 ruter til 80 destinasjoner.

Partnere 
Flyvninger under "Lufthansa Regional"-fanen utføres av fem partnere: 

 Air Dolomiti
 Augsburg Airways
 Contact Air
 Eurowings
 Lufthansa CityLine

Flåter

Lufthansa CityLine

Dagens flåte
Pr oktober 2017 består flyflåten av følgende:

Historisk flyflåte
Opp gjennom årene har Lufthansa CityLine operert følgende flytyper:
<center>
{| class="toccolours sortable" border="1" cellpadding="3" style="border-collapse:collapse;text-align:center"  	
|+ Lufthansa CityLine historisk flåte
|-style="background:#151B54; color:white;"
!Flytype
!Introdusert
!Utfaset
|-
|Airbus A340-300
|<center>2015
|<center>2017
|-
|ATR 42
|<center>1992
|<center>2002
|-
|Avro RJ85
|<center>1994
|<center>2012
|-
|Bombardier CRJ100/200
|<center>1992
|<center>2010
|-
|Bombardier CRJ700
|<center>2001
|<center>2015
|-
|Bombardier CRJ900
|<center>2006
|—
|-
|Dash 8-100/-300
|<center>1992
|<center>1997
|-

|Boeing 737-200
|<center>1986
|<center>1999
|-

|Embraer EMB 120 Brasilia
|<center>1986
|<center>1990
|-

|Embraer 190
|<center>2009
|—
|-
|Embraer 195
|<center>2009
|—
|-
|Fokker F27 Friendship
|<center>1987
|<center>1988
|-
|Fokker 50
|<center>1987
|<center>1997
|-
|Hawker Siddeley HS 748
|<center>1981
|<center>1989
|-
|Short 330
|<center>1977
|1984
|}

 Eurowings' flåte inneholder følgende fly (august 2006):

Eurowings 

 4 BAe 146-200
 10 BAe 146-300
 17 Bombardier CRJ-200LR

Gjennomsnittsalderen på Eurowings flåte er 10,5 år i februar 2007.

Contact Air 
 Contact Airs flåte inneholder følgende fly (august 2006):

 6 ATR 42-500
 6 ATR 72-500

Gjennomsnittsalderen på Contact Airs flåte er 6,3 år i juli 2006.

Augsburg Airways 
 Augsburg Airways' flåte inneholder følgende fly (mars 2007):
 
 5 Bombardier Dash 8 Q300
 5 Bombardier Dash 8 Q400

Gjennomsnittsalderen på Augsburg Airways flåte er 6,3 år juli 2006.

Air Dolomiti 
 Air Dolomitis flåte inneholder følgende fly (mars 2007):

 6 ATR 42-500
 8 ATR 72-500
 5 BAe 146-300

Gjennomsnittsalderen på Air Dolomitis flåte er 9,3 år i mars 2007.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Lufthansa
Star Alliance
Otis Rush

Otis Rush (født 29. april 1935, Philadelphia i Mississippi, død 29. september 2018 i Chicago) var en amerikansk bluesmusiker, som flyttet til Chicago i 1949. I 1984 ble han valgt inn i Blues Hall of Fame.
Otis Rush platedebuterte i 1956 på Cobra Records med I Can't Quit You Baby/Sit Down Baby.

Rush var kjevhendt, og i motsetning til mange kjevhendte gitarister spilte han en vanlig høyrehendt gitar opp ned uten å bytte rekkefølgen på strengene. En annen bluesgitarist som spilte gitaren på samme måte, var Albert King.

Rush var en framstående representant for den moderne Chicago-bluesen.

Rush begynte å spille gitar da han var åtte år gammel, og ble inspirert til å bli musiker etter å ha sett Muddy Waters live. Han vant en Grammy for beste tradisjonelle bluesopptak i 1999 for «Any Place I’m Going».

Rush døde den 29. september 2018 av komplikasjoner etter et hjerneslag som han ble rammet av i 2003.

Diskografi

Album 
Oversikten er ikke komplett.

 Mourning In The Morning – Atlantic Records (1969)
 Cold Day In Hell – Delmark Records (1975/1992)
 Right Place, Wrong Time – Bullfrog Records (1976)
 So Many Roads. Live In Concert – Delmark Records (1978/1995)
 Lost In The Blues – Alligator Records (1991)
 Ain't Enough Comin' In – Quicksilver Records (1994)
 Any Place I'm Going – Home Of The Blues Records (1998)

Referanser

Eksterne lenker   
 
 
 

Bluesmusikere fra USA
Blues Hall of Fame
Personer fra Chicago
Personer fra Neshoba County i Mississippi
Chioma Ajunwa

Chioma Ajunwa (født 25. desember 1970 i Ahiara, Mbaise) er en tidligere friidrettsutøver fra Nigeria. Hun er den første nigerianer til å vinne en olympisk gullmedalje  i tillegg til å være den første afrikanske kvinne til å vinne en olympisk gullmedalje i lengdehopp. Hun vant lengdehopp under OL 1996 i Atlanta, med et hopp på 7,12 m. På dette tidspunkt var hun også offiser i den nigerianske politistyrken. I 1992 testet hun positivt på anabole steroider.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Nigerianske lengdehoppere
Olympiske mestere for Nigeria
Medaljevinnere under Sommer-OL 1996
Deltakere for Nigeria under Sommer-OL 1996
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1996
Dopingsaker i friidrett
Personer fra Imo State
Fødsler i 1970
Deltakere for Nigeria under VM i friidrett innendørs 1997
Engerdal Sportsklubb

Engerdal Sportsklubb (Engerdal SPK) er en idrettsklubb fra Engerdal kommune i Østerdalen. Klubben ble stiftet i 1960 som en overbygningsklubb for en rekke uorganiserte lag i kommunen.

Da klubben ble stiftet ble det etablert egne grupper for ski, alpin, hopp, fotball, håndball og friidrett. I 1972 ble friidrettsgruppa nedlagt, og gikk inn i Friidrettsklubben Ren-Eng. I 2007 ble klubbens damefotballag nedlagt, og spillerne gikk til Nordre Trysil Idrettslag.

Den tredobbelte verdensmesteren i langrenn fra ski-VM 1966 i Oslo, Gjermund Eggen, representerte Engerdal Sportsklubb sammen med sin tvillingbror Jo Eggen, som også hadde mange gode resulater. Den beste engerdølen som går på ski i dag er Martin Andersen. Han representerer per dags dato Team Norgeshus.

Tabellen

Divisjonsutvikling

Meritter

Kretsmesterskap
 5. divisjon, Indre Østland: (2014)

Eksterne lenker 
 Presentasjon av idretten i Engerdal (Word dokument)

Skiklubber i Norge
Idrettslag i Hedmark
Sport i Engerdal
Oleksandr Bahatsj

Oleksandr Mykolajovytsj Bahatsj (ukrainsk: Олександр Миколайович Багач) (født 21. november 1966 i Matusiv, Tsjerkasy oblast, Ukraina) er en tidligere ukrainsk kulestøter.

Karriere 
Gjennom karrieren vant han mellom annet en bronsemedalje i OL i Atlanta i 1996, samt to bronsemedaljer i VM (1993) og (1999). I 1998 ble han europamester i Budapest.

Doping 
Etter opprinnelig å ha vunnet gull under VM i 1997, avla han en positiv dopingtest på efedrin. I 1989 ble han utestengt i to år for bruk av testosteron. I 2001 ble han utestengt på livstid etter å ha testet positivt for tredje gang i karrieren.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Ukrainske kulestøtere
Europamestere i friidrett
Dopingsaker i friidrett
Personer fra Zvenyhorodka rajon i Tsjerkasy oblast
Medaljevinnere under Sommer-OL 1996
Deltakere for Ukraina under EM i friidrett 1994
Deltakere for Ukraina under EM i friidrett 1998
Verdensmestere i friidrett innendørs for Ukraina
Europamestere i friidrett innendørs
Deltakere for Ukraina under VM i friidrett innendørs 1997
David Frost

David Paradine Frost (født 7. april 1939 i Tenterden i Kent, død 31. august 2013 om bord på MS «Queen Elizabeth») var en britisk journalist, kjent som pionér innen fjernsynssatiren og for en rekke politiske intervjuer. Han var programleder for det ukentlige programmet Frost Over The World på Al Jazeera English. Han er mest kjent for å ha intervjuet Richard Nixon i 1977 etter at Nixon måtte ga av etter Watergate-skandalen.

Frost ble i 1993 utnevnt til Knight Bachelor. Han ble derved adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Frost ble i 1970 utnevnt til offiser (OBE) av Order of the British Empire.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Britiske journalister
Al-Jazeera-journalister
Order of the British Empire (OBE)
Knights Bachelor
Personer fra distriktet Ashford
Jonasprisen

Jonasprisen deles ut av Institutt for spesialpedagogikk ved Universitetet i Oslo. Jonasprisen, som ble etablert i 1984, har fått navnet etter Jens Bjørneboes roman Jonas fra 1955. Boka rettet i sin tid kritikk mot skolens vilje til å inkludere barn med særskilte behov. 

Prisvinneren skal ha «medvirket til å skape et romsligere og mer tolerant samfunn, hvor menneskelig variasjon og personlige særtrekk vurderes som en berikelse og ikke som et problem.»

Prisen består av et stipend, et kunstverk og et diplom.

Prisvinnere 
 1986 – Wenche Margrethe Myhre
 1987 – Kari Gåsvatn
 1988 – Arne Skouen
 1989 – Sten Rune Sterner
 1990 – Barne- og ungdomsavdelingen, NRK Fjernsynet
 1991 – Finn Carling
 1992 – Jenny Lippestad
 1993 – Høvikodden kunstsenter
 1994 – Ellen Horn
 1995 – Trastad samlinger og studiesenter i Kvæfjord
 1996 – Sissel Benneche Osvold
 1997 – Tordis Ørjasæther
 1998 – Bitten Munthe-Kaas
 1999 – Torbjørn Johan Sander
 2000 – Erik Kvebek / Torshov skoles musikkorps
 2001 – Ingvar Ambjørnsen
 2002 – Wenche Foss
 2003 – Gunnar Stålsett
 2005 – Margreth Olin
 2006 – Ola Ødegaard
 2007 – Edvard Befring
 2008 – Johan Sæbø
 2009 – Johann Olav Koss
 2010 – Leser søker bok
 2011 – Paal-André Grinderud
 2012 – Lars Monsen
 2013 – Simon Flem Devold
 2014 – Håvard Tjora
 2015 – Herbjørg Wassmo
 2016 – Marte Wexelsen Goksøyr og Kjersti Horn
 2017 – Eddi Eidsvåg og Arne Husjord, grunnleggerne av Pøbelprosjektet
 2018 – Mari Storstein
 2019 – Leo Ajkic

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Privsvinnere

Norske priser
Handikap
Utmerkelser etablert i 1986
Die Wacht am Rhein

Wacht am Rhein var også det tyske navnet på Ardenneroffensiven under andre verdenskrig
«Die Wacht am Rhein» er en tysk patriotisk sang fra midten av 1800-tallet. Teksten er diktet av Max Schneckenburger i 1840, og den kjente melodien er komponert av Karl Wilhelm i 1854. «Vakten ved Rhinen», som sangen handler om, skal sikre de områder vest for Rhinen som var et stridspunkt mellom Tyskland og Frankrike.

Sangen var meget populær i Tyskland på 1800-tallet og under de to verdenskrigene, og den ble ved utbruddet til den fransk-prøyssiske krig i 1870-71 gjort til tysk folkehymne.

Tekst

Dette er de opprinnelige fem strofene i «Die Wacht am Rhein» samt tilføyelser:

I senere bruk 
«Die Wacht am Rhein» ble sunget av tyske soldater i filmen Casablanca. De tyske soldatene ble deretter overdøvet av franskmenn i eksil som sang «Marseillaisen».

I sin sosialkritiske sang «Lieb Vaterland» benytter Udo Jürgens innledningsordene i refrenget blant annet som en påminnelse om mørke sider ved tysk historie og samfunnsliv.

Referanser

Eksterne lenker 
 «Die Wacht am Rhein» på ingeb.org (Engelsk)
 «Die Wacht am Rhein» (tekst og lydfiler)
 «Die Wacht am Rhein» (mp3, bilder, postkort, tekst)
 Casablanca – German-Hollywood Connection

Wacht am Rhein, Die
Wacht am Rhein, Die
Conrad Veidt

Conrad Veidt (født Hans Walter Conrad Weidt 22. januar 1893 i Berlin i Det tyske keiserrike, død 3. april 1943 i Hollywood i California) var en tysk skuespiller, best kjent for sine roller i filmen Dr. Caligaris Kabinett (1920), Tyven i Bagdad (1940) og Casablanca (1942).

Liv og virke 
I perioden fra 1916 og til sin død klarte Veidt mesterstykket å spille i mer enn 100 filmer, hvor flere av disse må betraktes som klassikere. En av de største rollene fikk han i filmen Mannen som ler fra 1928, en rolle som senere ble inspirasjonen til Batmans største fiende Jokeren. Veidt medvirket også i Das Land ohne Frauen fra 1929; Tysklands første talefilm.

Conrad Veigt var gift med en jødisk kvinne og betraktet seg selv som jøde med antinazistiske holdninger, noe som førte til at han måtte flykte fra Tyskland i 1933, siden hans liv sto i fare. Han slo seg ned i England hvor han fortsatte som skuespiller, hvorav tre filmer i regi av Michael Powell må fremheves: Den sorte spion (1939), Contraband (1940) og Tyven i Bagdad (1940). Senere flyttet han til Hollywood og døde av hjerteslag mens han spilte golf i Los Angeles i en alder av 50 år.

Filmografi (utvalg) 
 1917 Furcht
 1919 Anders als die Andern
 1920 Der Reigen
 1920 Caligaris kabinett (Das Cabinet des Dr. Caligari)
 1921 En kvinnes makt
 1921 Kan kjærlighet drepes? (Das Geheimnis von Bombay)
 1921 Det indiske gravmæle. 1ste del
 1921 Det indiske gravmæle. 2den del
 1921 Lucrezia Borgia 
 1926 Brødrene Schellenberg (Die Brüder Schellenberg)
 1926 Samfunnets svøpe (Dürfen wir schweigen?)
 1926 Paragraf 245 (Kreuzzug des Weibes)
 1926 Der Student von Prag
 1927 En manns fortid (A Man's Past)
 1928 Mannen som ler (The Man Who Laughs)
 1930 De fortaptes forbjerg (Menschen im Käfig)
 1931 Kongressen danser (Der Kongreß tanzt)
 1939 Den sorte spion (The Spy in Black)
 1940 Tyven i Bagdad (The Thief of Bagdad)
 1941 En kvinnes ansikt
 1942 Casablanca
 1942 Bogart rydder opp
 1943 Den røde rosen

Referanser

Eksterne lenker 
 

Tyske skuespillere
Skuespillere fra USA
Personer fra Potsdam
Personer fra Berlin
Balke

Balke er ei grend i Østre Toten. Grendas kjerne er de tre Balke-gardene (gnr. 59 og 60) samt Balke kirke. Balke er blant de rikeste jordbruksområdene i Østre Toten, og foruten Balke-gardene ligger her gamle storgarder som Klavastad, Hanastad, Rognstad og Dyrin. Fire av de freda husa i Østre Toten ligger i denne grenda.

Allerede i middelalderen var garden Balke delt i to, Øster-Balke og Vester-Balke. Øster-Balke ble seinere delt i to bruk (Oppistugga og Kjørkje-Balke).

Maleren Peder Balke hadde navnet sitt fra Vester-Balke. Peder Balke var født på en husmannsplass på Helgøya, men bodde i 1820-åra på Vester-Balke, der han ble betrakta "som en Søn af Huset". Som takk for støtte til kunstutdanning dekorerte Balke salene på Vester-Balke, Rognstad og noen andre garder. Blant hans etterkommere var skuespilleren Turid Balke.

Severdigheter 
På Balke ligger Balke kirke og Balkeåsen, også omtalt som «balkeskogen». På Balkeåsen finnes merkede stier med benker, bålplass og hengebru. Rundt om på Balke går det også ett par frittgående geiter av rasen afrikansk dverggeit som bor på Balke Østre Søndre..

Referanser

Eksterne lenker 
Norske Gaardnavne

Bosetninger i Østre Toten
Studebaker

Studebaker er et amerikansk bilmerke som ble produsert i årene 1902–1966.

I 1852 begynte brødrene Henry og Clem Studebaker i deres eget lille verksted å produsere vognhjul til hestevogner i South Bend, Indiana. De utvidet etterhvert til å produsere hele vogner, og var i 1875 den største produsenten i verden, med mer enn 1 million i årlig produksjon av alt fra prærie- til statsmannsvogner. Til tross for at selskapet var veletablert innen  hestevognfremstilling, hang man godt med i den teknologiske utviklingen, og så tidlig som i 1902 ble den første el-drevne bilen produsert. Denne ble fulgt av bensindrevne biler i 1904. Frem til 1911, produserte Studebaker biler i samarbeid med Garford Automobiles, og fra 1909 også med- E-M-F Company (Everitt-Metzger-Flanders). Fra august 1912 var imidlertid produksjonen helt og holdent Studebakers egen, noe den ble fram til 1954, da merket fusjonerte med et annet velrennomert amerikansk bilmerke, Packard. Produksjonen av Packard-biler ble imidlertid lagt ned med 1958-årgangen, og Studebaker var alene igjen, til merket ble avviklet i 1966.

Modeller 

Hawk-serien:

Eksterne lenker 
 

Bilmerker
Zosimus av Konstantinopel

For paven med samme navn, se Zosimus

Zosimus av Konstantinopel (gresk: Ζώσιμος) var en gresk-bysantinsk historiker i tiden 490–510-tallet e. Kr. Han skrev et verk om Romerrikets historie som het Historia Nova («Ny historie»). I det beskriver han flere romerske keisere fra forskjellige perioder. Den delen man anser for mest troverdig, er den som omtaler de senere keiserne, nær opptil hans egen tid. Han levde i Konstantinopel under styret til keiser Anastasios I (491–518). I henhold til Fotios var han comes, en form for adelig tittel, og han holdt posisjonen innenfor den keiserlige skattkammer.

Zosimus var hedning eller ikke-kristen, og på ingen måte unnlot han å påpeke feil og forbrytelser hos kristne keisere. Som et resultat av dette har hans troverdighet blitt rasende angrepet av flere kristne skribenter, og har tidvis blitt forsvart kun for at hans historie tenderte å diskreditere mange ledende personer i det kristne partiet. Spørsmålet er ikke, slik det har blitt hevdet, en vending av påliteligheten til de historikere som Zosimus fulgte, for han var ikke enig i alle tilfeller med deres bedømmelser av personer og hendelser. Eksempelvis, selv om Zosimus fulgte Eunapios for perioden 270-404, adskilte han seg betydelig fra Eunapios i sin redegjørelse av Stilicho og Serena. Tidlig moderne forfattere som Baronius, Lelio Bisciola, Kaspar von Barth, Johann D. Ritter, og Richard Bentley, har tatt en nedsettende holdning. Særlig Bentley i særdeleshet snakket om Zosimus med stor forakt. På den annen side har hans historiske autoritet blitt opprettholdt av tidlig moderne historikere som blant annet Johannes Löwenklau (Leunclavius), G. B. von Schirach, og Johann Matthias Schröckh. Det er uten tvil tallrike feil som kan bli funnet i hans bedømmelser, og tidvis (særlig i tilfellet Konstantin den store) ubeherskede meningsutvekslinger som enten overdriver eller forvrenger de faktiske forhold. Men han synes ikke å kunne straffes for bevisste oppfinnelser, eller bevisste feiltolkninger. Det er ikke merkelig at en intellektuell som holdt fast på den gamle troen vil se Romerrikets nedgang som en betydelig årsak i de religiøse nyvinninger som kristendommen representerte.

Referanser

Eksterne lenker 

 Manuskriptet til Historia Nova
 Oversettelse av Historia Nova (utgitt i 1814), bok 1, bok 2, bok 3, bok 4, bok 5, bok 6 
 

Østromerriket
Bysantinske forfattere
Bysantinske historikere
Kunde

Kunde refererer til et individ eller en husstand som kjøper varer og tjenester generert innen økonomien. I videre sammenheng er alle som kjøper varer eller tjenester kunder, også forvaltning og bedrifter.

Kundebehov kan defineres som varene eller tjenestene en kunde krever for å oppnå spesifikke mål. Forskjellige behov er av varierende viktighet til kunden.
Kundeforventninger er påvirket av kulturelle verdier, reklame, markedsføring og annen kommunikasjon, både med leverandøren og med andre kilder.

Både kundebehov og -forventninger kan defineres gjennom intervjuer, undersøkelser, samtaler, databasesøking eller andre metoder for å samle informasjon. Kunder har til tider ingen klar overbevisning om hva som er deres behov. Assistanse til å bestemme behovene kan være en verdifull tjeneste for kunden. I den prosessen kan forventninger bli justert for å svare til kjente produkters muligheter eller tjenester.

Næringsliv
Storfyrstedømmet Moskva

Storfyrstedømmet Moskva (russisk: Великое княжество Московское, Velikoje knjazjestvo Moskovskoje) var en russisk middelalderstat sentrert rundt byen Moskva. Storfyrstedømmet Moskva utviklet seg etterhvert til å bli Tsar-Russland og var dermed kimen til den moderne, russiske staten.

Historie 
Da mongolene invaderte Kiev-riket var Moskva en uviktig handelspost i fyrstedømmet Vladimir-Suzdal. Selv om mongolene brente ned Moskva i 1238 og plyndret byen i 1293 var stedet til en viss grad vernet av de store skogene og den avsidesliggende plasseringen. Enda viktigere for Moskvas vekst var at byen ble styrt av en rekke ambisiøse, besluttsome og, ikke minst, heldige fyrster. Den første herskeren av fyrstedømmet Moskva, Daniel av Moskva (d. 1303), sikret at fyrstestaten ble et arverike innenfor Rurik-dynastiet. Sønnen hans, Ivan I, (regjerte 1325-1340), kjent som Ivan Kalita (Ivan Pengesekk), fikk tittelen storfyrste av Vladimir, av de mongolske herskerne. Han samarbeidet tett med mongolene og samlet inn skatter fra de andre russiske fyrstedømmene på mongolenes vegne. Dette gjorde at Ivan fikk kontrollen over hovedrivalen til Moskva, den nordlige byen Tver. I 1327 flyttet Den russisk-ortodokse kirke hovedkvarteret sitt fra Vladimir til Moskva, noe som ytterligere styrket Moskvas posisjon.

På 1400-tallet startet fyrstene av Moskva å samle de russiske landområdene inn under sitt eget overherredømme. Den mest suksessrike av disse var Ivan den store (regjerte 1462-1505), som seiret over Republikken Novgorod i 1478 og Tver i 1485. Moskva fikk full kontroll over store deler av de etnisk russiske områdene i 1480 da Moskva frigjorde seg fra overherredømmet til Den gylne horde etter Den store konfrontasjonen ved elven Ugra. På begynnelsen av 1500-tallet var i praksis alle de russiske landområdene samlet. Gjennom arv fikk Ivan deler av Fyrstedømmet Rjazan, og fyrstedømmene Rostov og Jaroslavl. Den nordvestlige byen Pskov forble selvstendig i denne perioden, men Ivans sønn, Vasilij III (regjerte 1505-1533), erobret senere denne byen.

Se også 
 Liste over Russlands monarker
 Tsar-Russland

Eksterne lenker 
 

Russlands historie
Moskva
Stater og territorier etablert i 1283
Stater og territorier opphørt  i 1547
Stater og territorier etablert i 1263
1200-tallet i Russland
1300-tallet i Russland
1400-tallet i Russland
1500-tallet i Russland
Det latinske riket

Det latinske riket, også kalt Det latinske imperiet (Latinsk: Imperium Romaniae) ble formet etter det fjerde korstoget i 1204 da Konstantinopel, hovedstaden i det bysantinske riket, ble erobret. Balduin I ble gjort til keiser i riket. Det latinske riket var svært upopulær i Konstantinopel etter at korsfarerne hadde erobret og plyndret den kristne byen hensynsløst. Betydelige deler av byen ble også ødelagt under branner som oppstod under beleiringen. Forsøk å konvertere den ortodokse befolkningen til katolsk kristendom bidro til misnøyen. Korstogets opprinnelige oppdrag, å erobre Jerusalem ble aldri forfulgt videre. 

Det latinske riket hersket bare over deler av det bysantinske riket og ble oppdelt i flere fyrstedommer under ulike grupper av erobrerne. Flere etterfølgestater etter de resterende deler av det bysantinske riket etablerte seg: Keiserriket Nicea, Despotatet Epirus og Trapezunt. Målet til disse var å gjenerobre Konstantinopel. Det latinske riket opphørte å eksistere da keiser Mikael VIII Palaiologos gjenerobret Konstantinopel i 1261.

Konstantinopel og det bysantinske riket ble dramatisk svekket av erobringen og gjenerobringen og fikk aldri tilbake sin gamle storhet.

Religion
Religionen i Det latinske riket var katolsk, men den mest utbredte religionen i landet var den ortodokse tro. Ortodoks kristendom ble aldri gjort ulovlig fordi landet var opptatt med krigene med Bulgaria, Keiserriket Nikea, Despotatet Epirus og Trapezunt.

Historiske stater
Korsfarerstater
Tyrkias historie
Stater og territorier etablert i 1204
Stater og territorier opphørt i 1261
Canon EOS-1Ds Mark III

Canon EOS-1Ds Mark III er et digitalt speilreflekskamera som var oppfølgeren til Canon EOS-1Ds Mark II. Det ble lansert 20. august 2007.
Noen nye funksjoner:
Lettere
21 megapikslers fullformat (35 mm) CMOS-sensor
5 bilder per sekund ved serieopptak, bildeserie på opptil 56 bilder
2 stk. DIGIC III-prosessorer
Høylys toneprioritet
Autofokussystem med 19 kryssensorer og 26 punkter for fokusassistanse
Integrert EOS-rensesystem
ISO 100-1 600 (kan utvides til L:50 H:3 200)
3,0-tommers 230 000 pikslers LCD med Live view
Kraftig forbedret søker, bredere og klarere

Firm- og programvare 
Siste firmwareversjon er 1.1.4 (mars 09)

Referanser 

Canon
Digitalkameraer

sv:Canon EOS-1Ds#EOS-1Ds Mark III
George Washington-broen

George Washington Bridge (George Washington-broen) er en hengebro over Hudsonelva i New York City. Den knytter sammen øya Manhattan med Fort Lee i New Jersey.

Broen er oppkalt etter George Washington, De forente staters første president. Byggingen begynte i september 1927 under ledelse av Othmar Ammann. Byggearbeidene var ferdige den 24. oktober 1931.

Broen er 1451 meter lang. Spennet mellom de to pillarene er på 1067 meter, noe som ved åpningen var verdens lengste brospenn, og nesten dobbelt så langt som spennet i Ambassador Bridge (564 m).

I 1962 ble det bygget et nivå ekstra slik at broen fikk kjørebane i to etasjer.

I 2003 hadde broen 105.942.000 passeringer, noe som tilsvarer en årsdøgnstrafikk på over 290.000.

Eksterne lenker 
 

Port Authority of New York and New Jersey
Hengebroer
Veibroer i USA
Manhattan
Transport i New York
Transport i New Jersey
Broer åpnet på 1900-tallet
1931 i USA
Byggverk fullført i 1931
Byggverk i New Jersey
Byggverk i New York
Måndalstunnelen

Måndalstunnelen er en tunnel på europavei 136 i Rauma kommune i Møre og Romsdal. Tunnelen går mellom Måndalen og Sauset. Den er  meter lang og ble åpnet i mai 1993. Innfjordtunnelen åpnet i november 1991, og til sammen kostet disse 225 millioner kroner. Tunnelen erstattet et rasfarlig veiparti med to rasoverbygg, som fortsatt er inntakte. Veien er også kjørbar.

Galleri

Strekning erstattet av Måndalstunnelen

Se også 
Frugjølet rasoverbygg
Sauset Rasoverbygg
Vågstrandstunnelen
Veitunneler i Norge

Referanser 

Veitunneler i Møre og Romsdal
Veier i Rauma
1993 i Norge
Tunneler åpnet i 1993
Europavei 136