Helleristningene på Strand

Helleristningene på Strand i Osen kommune i Trøndelag er en gruppe på åtte helleristningsfigurer. Dette er veideristninger fra steinalderen, og den største figuren er en naturalistisk utformet grindhval som er 2,9 meter lang. Dessuten finnes to mindre dyrebilder og tre geometriske figurer.

Stedet og funnet 
Bergflaten med helleristninger er 3,3 x 1,15 meter stor; den er loddrett og vendt mot sørvest. Ristningene er utført på et parti av grønn amfibolitt i en ellers lys granittbergflate.

Ristningsberget ble oppdaget under arbeidet med å anlegge vei gjennom Høvikskaret mellom grendene Strand og Vingsand i 1925. Da arbeiderne fjernet løsmasser som lå inntil bergveggen, kom ristningene fram. Oppdagelsen ble meldt inn til Vitenskapsmuseet høsten 1928 av læreren Jacob Strand. Feltet ble undersøkt av arkeologen Theodor Petersen fra Vitenskapsmuseet i august 1929. Petersen presenterte funnet i et foredrag i Vitenskapsselskapet i Trondheim 9. desember 1929, og i en artikkel i selskapets skriftserie.

Petersen fant hvalfiguren og de to store geometriske figurene foran hvalen. Han oppdaget senere det ubestemmelige dyret ovenfor hvalen på fotografiene sine. De øvrige figurene ble oppdaget og dokumentert ved arkeolog Gutorm Gjessings undersøkelser i 1933, som han publiserte resultatene av i 1936.

I nærheten av ristningene er det funnet en skiferkniv fra steinalderen, og avdekket en steinalderboplass.

Beskrivelse av figurene 

Hvalfiguren er 2,9 meter lang, og er artsbestemt som en grindhval, en av de små hvalartene som finnes langs norskekysten. Gjessing mente at munnen, som er markert på noen avtegninger, antagelig er en naturlig sprekk i berget. Det er mulig at sprekken er forsterket og framhevet med ristningshugg. Sporden til hvalen går over i et rektangel-formet ramme med indre figurer.

Foran hvalens hode finnes to rektangelformede figurer. Den største og tydeligste av dem er 41 x 63 cm. Den har en markert vertikal midtlinje og «ovale, bladformede figurer til hver side.» Til høyre for denne finnes et annet rektangel, 31 x 54 cm stort, som er diagonalrutet. Figuren over hvalens hode er også restene av et rektangel med rutemønster.

Dyret over hvalen er «et lite firbeint pattedyr, formodentlig et dyr av hjorteslekten», skriver Gjessing. Både Petersen og Sognnes antyder at det kan ligne på en hare, men Petersen konkluderer likevel med at det trolig er en elg. Gjessing mener at figuren er vanskelig å bestemme fordi plassen er dårlig beregnet, og hodet støter mot en avsats i berget. Haren/elgen er 35 x 32 cm Figuren øverst til høyre er så forvitret at det er vanskelig å identifisere den helt sikkert. Gjessing mente at det var «muligens et dyr, og i så fall antagelig en bjørn.»

Alle linjene i figurene er hakket inn i berget med en spiss stein, på vanlig måte. Den svenske arkeologen Gustaf Hallström mente at de to radene med figurer er hugget inn til ulik tid. Sognnes mente også at det er forskjeller i størrelse, stilutforming og bevaringsgrad på de to radene.

Overblikk og tolkninger 
Det viktigste ved helleristningene er at de inngår i et mønster av helleristninger fra fangststeinalderen som ligger i direkte tilknytning til sjøen. I dag ligger feltet 450 meter fra sjøen, men dette var annerledes i steinalderen, før landhevning endret landskapet. Der Strandgårdene nå ligger, var det i steinalderen «ei vid, grunn bukt som åpnet seg mot storhavet i vest,» skriver Kalle Sognnes. Basert på landheving og stiluttrykket kan Strand-feltet dateres til 3800–3000 f.Kr.

Gjessing mente, i sitt oversiktsverk om veideristningene fra 1936, at de geometriske figurene generelt hørte til jaktmagiens bildespråk, og at slike figurer er en variant av de «utfyllingene av dyrekroppene» som finnes i noen ristningsfelt. Han foreslo at figurene «var et slags magiske redskaper som er helt elektrifisert med magisk kraft.» Jaktmagiens logikk innebar at «dyrenes magiske kraft forsterkes ved overføring fra de geometriske figurene.» Sognnes mente at det var uvanlig at dyr og geometriske figurer finnes så kraftig markert samtidig, slik de gjør her. Geometriske figurer finnes flere steder, men det er uvanlig at de er så store og markerte at de konkurrerer med dyrefigurene om oppmerksomheten. 

Det som har interessert forskerne mest ved Strand-feltet, er løsmassene som skjulte helleristningene fram til 1925. Spørsmålet er om dette er nedrast stein, skredmateriale som har løsnet fra berget, eller om det er strandgrus, løsmasser som har blitt lagt igjen eller vasket i land av havet. Hvis det er snakk om strandgrus, innebærer det at ristningene kan ha vært skjult av, eller nådd av, havet på et tidspunkt etter at de ble hugget inn. Det kan igjen ha betydning for dateringen av både denne og andre helleristninger. Gjessing gjengir vurderinger fra geologen Thorolf Vogts undersøkelse av stedet. Vogt mente at steinene i løsmassene var rast ned fra berget, i og med at de var av samme bergarter. Gjessing pekte samtidig på at steinene var rundslitte, og at ristningslinjene på den nedre delen av bergflaten var blankslitte med preg av vannslit.

Området i dag 

Feltet inngår i Trøndelag fylkeskommunes formidlingsprosjekt Bergkunstreisen. Siden 2005 har Vitenskapsmuseet og fylkeskommunen behandlet feltet som en del av Riksantikvarens bevaringsprogram for bergkunst. Man sprayer ristningsfeltet med etanol for å hindre planter, mose og alger i å bryte ned berget.

Referanser

Litteratur 
 Theodor Petersen (1930). «En nyoppdaget helleristning på Strand i Osen, Bjørnør prestegjeld». I: DKNVS Forhandlinger; Bind 3; nr 35. Side 138-141
 
 Gustaf Hallström (1938). Monumental art of northern Europe from the stone age. I. The Norwegian localities. Stockholm: Thule förlag
 Kalle Sognnes (1979). «Steinalderens bergkunst på Fosenhalvøya». I: Årbok for Fosen 1979.

Eksterne lenker 
 
 
 Helleristningene på Strand i Osen; kildenett.no
 Kulturminner i Osen kommune; briefingfosen.no

Strand
Kulturminner i Osen