alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Londons bydeler

Londons bydeler (boroughs) er 32 administrative områder som sammen med City of London danner Greater London. Dagens struktur har eksistert siden 1965.

Bakgrunn 

I 1855 ble om lag 300 lokale myndigheter i London redusert til 38. London Government Act av 1899 reduserte antall bydeler  (metropolitan boroughs) i det som nå er indre London til 28. Nåværende struktur ble etablert 1. april 1965, da London Government Act av 1963 trådte i kraft. Av loven fremgår det at det skal etableres nye administrative områder som skal kalles London boroughs. I loven blir 32 bydeler listet opp, og hvilke tidligere områder som skulle inngå i hver nye bydel. Bydelene ble ikke navngitt i 1963-loven. Ansvaret for navngivningen ble gitt til de nye bydelene. Området som ble dannet av de nye bydelene og City of London fikk navnet Greater London. I 1972 ga The Local Government Act bydelene lov til å endre navn. 12 bydeler har status som indre bydel, mens 20 bydeler har status som ytre bydel. Den overordnete bymyndigheten i perioden 1965 - 1986 var Greater London Council (GLC), mens det i perioden 1986 - 2000 ikke var noen overordnet bymyndighet. I 2000 ble Greater London Authority (GLA) etablert, samtidig med ordningen med en direkte valgt ordfører og London Assembly.

Tabell over bydelene og City of London

Kart over bydelene

Valg til bydelsråd 

I den opprinnelige London Government Act av 1963 fremgår det at første valg til bydelsrådene skulle skje i mai 1964. Det holdes valg hvert fjerde år til alle plassene i bydelsrådene. Alle borgere over 18 år i UK, EU og Samveldet som er bosatt i bydelen har stemmerett. Hver bydel er delt inn i valgkretser (electoral wards), som hver har tre representanter i bydelsstyret. Bydelene og City of London består av til sammen 649 valgkretser (desember 2011). 29 av bydelene har et system der de valgte representantene velger en leder. Fire bydeler (Lewisham, Newham, Hackney og Tower Hamlets har et annet system, der lederen av bydelsstyret blir direkte valgt av innbyggerne. Den direkte valgte ordføreren blir valgt for en periode på fire år. Han eller hun velger så et bydelsstyre på ikke mer enn 10 medlemmer. Medlemmene trenger ikke være fra samme parti. I mai 2010 ble det 13. valget til bydelsrådene avholdt. Valget var det første som ble avholdt samtidig med parlamentsvalget, noe som kan bidra til å forklare en betydelig høyere valgdeltakelse enn tidligere (62 prosent i 2010 mot 38 prosent i 2006). I 2010-valget kjempet 6 828 kandidater om 1 861 plasser.

Oppgaver 

Bydelene (og the City of London) ivaretar mange av de daglige tjenestene i London. Blant annet eier og vedlikeholder bydelene nærmere en halv million boliger, de håndterer plansøknader og er ansvarlig for biblioteker, avfallshåndtering og løyver til puber, klubber og restauranter. Bydelene vedlikeholder 95 prosent av Londons veier og håndhever parkeringsregler. Bydelene har også ansvar for kultur- og fritidstjenester.

Referanser og fotnoter 
City of London er formelt sett ikke en bydel
Filantropi

Filantropi (fra gresk philantropia, «menneskekjærlighet»', sammensatt av filos-, «venn»; og anthropos, «menneske») innebærer å handle til beste for andre, uten å tenke på økonomisk vinning. Personer som bedriver filantropi kalles filantrop. En filantrop er altså både en som gir av sine finansielle midler og en som gir av sin tid og kompetanse, gjerne til veldedige saker eller organisasjoner. Det blir ansett for å være en effektiv måte å bidra til forandring og utvikling i samfunnet uten å gå omveien om myndighetenes byråkratiske apparat. Filantropi er en viktig inntektskilde for kunstneriske, religiøse og humanitære saker.

Filantropi er ikke alltid sett på som et universalt gode. Filosofer som Friedrich Nietzsche har protestert mot filantropi på filosofisk grunnlag, hvor de sammenligner det med at de svake lever av de sterke.

Styresmaktene er oftest støttende overfor filantropiske tiltak. I mange land blir de som gir penger til veldedige formål, gitt skattelette for deres giverglede. En variant av denne tankegangen er fullstendig fri markedskapitalisme, hvor ønsket er å fjerne all statlig støtte, og overlate pengebidragansvaret til filantropene. Jens Bjørneboe sier i sin roman Haiene  (1974) at «Filantropi er en kostbar fornøyelse».

Robert L. Payton utvidet den tradisjonelle definisjonen i sin bok Philanthropy: Voluntary Action For the Public Good, i  1988.

Se også 
 Mesén

Referanser

Eksterne lenker
 «Norge blant toppen på global filantropi-måling», Samfunnsforskning
 «Norges største filantroper» ved Jan Christian Grandre og Ingrid Elle, Kapital
 «Har du lyst å engasjere deg i filantropi?», Nordea Bank
OBO-båt

OBO-båt er en lastebåt spesiallaget for kombinerte laster, noe som gir et bredt bruksområde. OBO står for Ore-Bulk-Oil. Lasterommene i disse båtene kan brukes som tanker for olje og oljeprodukter, samt føre tørre bulkvarer som korn, kull og malm.

Den første OBO-båten som ble bygget var MS «Naess Norseman». Den ble bygget ved det tyske skipsverftet A.G. Weser for Norness Shipping, som var kontrollert av den bergenske skipsrederen Erling Dekke Næss. Fartøyet ble døpt 16. juni 1965 som «Naess Norseman». Det var 250 meter langt, og 37 000 bruttotonn.

Næss var, sammen med sin skipsarkitekt og ingeniør T. M. Karlsen, mannen bak idéen og hovedutvikler av skipstypen. Den tyske industrimannen Krupp, som eide A.G. Weser, foreslo at skipstypen skulle kalles Naess-type, Næss selv fant det imidlertid mer fornuftig å kalle skipet etter lastene det fraktet.

Skip for kombinasjonslaster har et spesielt risikomoment i at stor belastning og høy slitasje fra malmlaster over tid kan gi hull og sprekker som ikke alltid oppdages og repareres fortløpende. Når skipet siden tar en oljelast, kan olje sive ut og  føre til at det dannes eksplosiv gass. En av teoriene vedrørende forlisene av «Berge Vanga» og «Berge Istra» er at slike lommer av gass skapt av tidligere oljelaster har eksplodert i forbindelse med vedlikehold og reparasjon (sveising) i ballasttanker/lasterom eller andre deler av strukturen i rom sjø.

Se også
 MS «Berge Vanga»
 MS «Berge Istra»

Båttyper
Skipsklasser
Tankskip
Bulkskip
Artikler i sjøfart-prosjektet
Statens petroleumsfond

Statens petroleumsfond var et norsk statlig fond som ble opprettet 22. juni 1990. Det endret navn til Statens pensjonsfond – Utland 1. januar 2006.

Statens petroleumsfond hadde som formål å forvalte de norske petroleumsinntektene. Fondet ble hvert år tilført inntekter tilsvarende statens netto kontantstrøm fra Norges petroleumsvirksomhet, samt avkastningen av fondets formue. Fra fondet ble det i tillegg trukket et beløp for å dekke det oljekorrigerte underskuddet på statsbudsjettet. Dette beløpet skulle i henhold til handlingsregelen ikke være større enn fire prosent av fondets verdi, men denne regelen ble jevnlig overskredet siden den ble innført i 2001.

Finansdepartementet hadde det rettslige ansvaret for forvaltningen av fondet, mens Norges Bank hadde ansvaret for den operative forvaltningen, i samsvar med retningslinjer gitt av Finansdepartementet. Alle fondets midler ble investert i utlandet, både i aksjer, obligasjoner og andre rentebærende verdipapirer.

I perioden 1990–95 ble statsbudsjettene gjort opp med underskudd, og det ble derfor ikke opparbeidet kapital i fondet. Det første innskuddet i fondet ble dermed gjort i 1996. Ved utgangen av tredje kvartal 2005 var den samlede verdien av fondet på 1281 milliarder kroner, etter en økning på 74 milliarder kroner i første kvartal, 53 milliarder i annet kvartal og 97 milliarder i tredje kvartal. Avkastningen i 2004 var på 8,9 prosent.

Norges økonomi
Petroleumsvirksomhet i Norge
Statlige investeringsfond
Etableringer i 1990
Opphør i 2006
Trippelalliansen (1668)

Trippelalliansen av 1668 var en avtale mellom England, Sverige og Nederland som hadde til formål å forhindre videre fransk ekspansjon ved Ludvig XIV av Frankrike i Europa. Alliansen kom aldri til væpnet konflikt med franskmennene, men den var nok til at Ludvig XIV stoppet sin offensiv, og en fredsavtale med Spania ble inngått.

Hendelser på 1600-tallet
Militære allianser
1600-tallet i Sverige‎
Ausgleich

Ausgleich (ungarsk kiegyezés) sikter til «kompromisset» i februar 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, og som ble signert av Frans Josef av Østerrike og en ungarsk delegasjon ledet av Ferenc Deák. Kompromisset fulgte en serie av mislykkede konstitusjonelle reformer av det habsburgske riket. Ordningen av 1867 førte til at den magyar-dominerte regjeringen i Ungarn ble likestilt med den «østerrikske» regjeringen i Wien. Kompromisset ble inngått for å demme opp for indre uro i monarkiet, stilt overfor det man oppfattet som prøyssisk aggresjon.

De tidligere revolusjonære gruppene, tyskere og magyarer, ble de facto «statens folk», som hver styrte halvparten av et tvillingland forent kun gjennom den felles keiser-kongen og de felles utenriks- og krigsministeriene. Hvert av rikene hadde sin egen statsminister og parlament.

Mange i den østerrikske delen av monarkiet var skeptiske til den nye ungarske innflytelsen. Den ungarske regjeringen avviste ethvert forsøk på interne reformer, noe østerrikerne så som nødvendig. For å beskytte sin innflytelse førte de også en politikk som diskriminerte andre etniske grupper i kongeriket Ungarn, og blokkerte finansiering for modernisering av hæren, som de fryktet kunne bli brukt mot dem, siden hæren primært var kontrollert av Wien. Dette kan ha vært medvirkende til at den østerrikske regjeringen valgte å invadere Serbia. Enkelte, særlig Conrad von Hötzendorf, sjefen for generalstaben, og Leopold von Berchtold, utenriksministeren, følte at den eneste måten å reformere Østerrike-Ungarn på var å annektere fremmed territorium og befolkninger for dermed å balansere ungarernes makt.

Dobbeltmonarkiet etablert ved Ausgleich varte i omkring 50 år, frem til 1918.

Litteratur 
 Graf Julius Andrassy: Ungarns Ausgleich mit Österreich vom Jahre 1867. Leipzig 1897.
 Der österreichisch-ungarische Ausgleich von 1867, herausgegeben vom Forschungsinstitut für den Donauraum, 1967.
 Der österreichisch-ungarische Ausgleich von 1867, Buchreihe der Südostdeutschen Historischen Kommission 20, 1968.
 Gordon C. Craig: Geschichte Europas 1815–1980. Vom Wiener Kongress bis zur Gegenwart. München, 1995 (S. 174–176).
 Historisches Geschehen im Spiegel der Gegenwart, Österreich-Ungarn 1867–1967, Institut für Österreichkunde, 1970.

Østerrike-Ungarn
Østerrikes historie
Ungarns historie
Stjepan Mesić

Stjepan Mesić (også Stipe Mesić) (født 24. desember 1934) er utdannet advokat og har vært Kroatias president siden februar 2000, da han tok over etter at den tidligere presidenten, Franjo Tuđman, døde i desember 1999.

Han var medlem av Kroatias Demokratiske Union (HDZ) fra 1990 til 1994, og var blant annet president i parlamentet fra 1992 til 1994. I 1994 brøt han og flere andre medlemmer med HDZ og stiftet sitt eget parti, Kroatias Uavhengige Demokrater (HND). Grunnen var at han var sterkt uenig med blant annet den politikken landet førte mot Bosnia-Hercegovina. Senere meldte flere av HNDs medlemmer seg inn i Kroatias Folkeparti (HNS).

Mesic var også president i Jugoslavia i en kort periode fra 30. juni 1991 til 6. desember 1991. Totalt hadde Jugoslavia hele 14 presidenter mellom Josip Broz Titos død i 1980 og oppløselsen i 1992.

Han vokste opp som en fattig gutt i byen Zadar.

Referanser 

Kroatiske politikere
Kroatiske presidenter
Personer fra Virovitica-Podravina fylke
Fødsler i 1934
Wimbledon

Wimbledon kan vise til:

et område i London, se Wimbledon (London).
en tennisturnering, se Wimbledon (tennis).
fotballklubben Milton Keynes Dons FC, inntil 2004 kjent som Wimbledon FC.
fotballklubben AFC Wimbledon.
en jernbanestasjon, se Wimbledon stasjon.
Helse Vest

Helse Vest RHF  er et av den norske stats fire regionale helseforetak (RHF). Helse Vest har det overordnede ansvaret for de spesialisthelsetjenesten i Rogaland og Vestland. Inger Cathrine Bryne er administrerende direktør fra 2020 etter Herlof Nilssen som ledet Helse Vest fra etableringen i 2001. 

Budsjettet for regionen for 2008 var på ca. 16,7 milliarder. 

Helse Vest har samlet all IKT virksomhet i det heleide datterselskapet Helse Vest IKT AS.

Underliggende foretak
Helse Vest eier fem helseforetak, fire som driver sykehus, institusjoner og ambulansetjeneste samt et helseforetak som driver sykehusapotekene i hele regionen. Det er helseforetakene som har arbeidsgiveransvar for de omtrent 25 000 medarbeiderne i regionen. Foretakene eier omtrent 45 offentlige sykehus og institusjoner. I tillegg har Helse Vest avtale med flere private ideelle institusjoner samt private sykehus og privatpraktiserende spesialister.

Liste over de fem helseforetakene i regionen 
Helse Bergen
Helse Fonna
Helse Førde
Helse Stavanger
Sjukehusapoteka Vest

Eierinteresser i andre typer foretak
Helse Vest IKT:100 %
Helseforetakenes Innkjøpsservice AS: 20 %
Helseforetakenes Nasjonale Luftambulansetjeneste: 20 %
Helsetjenestens driftsorganisasjon for nødnett: 25 %
Nasjonal IKT: 25 %
Sykehusbygg: 25 %

Private ideelle institusjoner
Flere private ideelle institusjoner har avtale med Helse Vest om å yte helsetjenester. Tjenestene inngår i det det totale helsetilbudet for regionene, og de private institusjonene driver et utstrakt samarbeid med helseforetaket i det aktuelle området. Virksomheten strekker seg ofte langt tilbake i tid, til før det offentlige helsevesenet var etablert. Haraldsplass Diakonale Sykehus ble eksempelvis stiftet i 1918. De ulike institusjonene driver innen vidt forskjellige områder, de fleste innen psykiatrien, Haraldsplass er et somatisk lokal sykehus og Haugesund Sanitetsforenings Revmatismesykehus er et spesialistsykehus som diagnostiserer og behandler pasienter fra hele regionen. 

Haraldsplass Diakonale Sykehus 
NKS Olaviken alderspsykiatriske sykehus
Hospitalet Betanien
Solli Distriktspsykiatriske Senter
Voss Distriktspsykiatriske Senter (NKS Bjørkeli)
Haugesund Sanitetsforenings Revmatismesykehus AS
Jæren Distriktspsykiatriske Senter

Direktører
Herlof Nilssen (2001–2020)
Inger Cathrine Bryne (2020–)

Referanser

Eksterne lenker
Helse Vest RHF

 
Vest
Etableringer i 2001
Schloss Charlottenburg

Schloss Charlottenburg (Schloß Charlottenburg) er et slott i bydelen Charlottenburg i Berlin.

Slottet ble bygget i italiensk barokkstil mellom 1695 og 1699 av arkitekten Arnold Nering på oppdrag fra Sophie Charlotte, kurfyrst Fredrik IIIs hustru. Etter kroningen av Fredrik til prøyssisk konge og Sophie Charlotte til dronning i Königsberg i 1701, ble Charlottenburg, som opprinnelig hadde vært anlagt som sommersted, utviklet til et praktfullt anlegg av arkitekten Eosander von Göthe. Etter dronningens død i 1705 fikk slottet navnet Charlottenburg. Mellom 1709 og 1712 fulgte en videre utbygging, hvor bl.a. den markante slottskuppelen og orangeriet oppstod.

Etter Fredrik Is død i 1713 førte slottet en skyggetilværelse under etterfølgeren Fredrik Wilhelm I. Men da Fredrik den store kom til makten i 1740, lot han slottet utvide under ledelse av arkitekten Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff. Bl.a. ble den østlige «nye fløyen» bygget. Senere konsentrerte Fredrik seg imidlertid mest om sitt slott Sanssouci i Potsdam, ferdigstilt 1747.

I sin endelige form ble slottet ferdigstilt under Fredrik Wilhelm II, med det vestlige tilbygget som rommer slottsteater og det lille orangeriet, oppført av Carl Gotthard Langhans.

Slottspark 

Slottsparken ble anlagt på slutten av 1600-tallet av Simeon Godeau som fransk barokkhave. På slutten av 1700-tallet ble den delvis omdannet til engelsk landskapspark. I slottsparken befinner seg bl.a. tehuset «Belvedere» bygget av Langhans i 1786, den nynapolitanske villaen «Neue Pavillon», bygget 1824, og mausoleet for dronning Louise, bygget 1810.

Slottet er idag museum. I det tidligere slottsteatret har Museum für Vor- und Frühgeschichte lokaler, og i det lille orangeriet ligger en restaurant. Slottsparken er også åpen for publikum.

Eksterne lenker 
 

Slott i Berlin
Charlottenburg-Wilmersdorf
Ragnhild

Ragnhild er et kvinnennavn med opprinnelse i det norrøne navnet Ragnhildr, i vanlig bruk fra 800-tallet. Navnet er kjent skrevet i runer som  (rahniltr), eller (raknhiltr). Navnet er sammensatt av Ragn-, «råd», «avgjørelse» og -hildr, «strid». En variant av denne tolkningen er Ragn-(fra regin, rogn), «høyere makter», «guder», og -hildr, «stridsmøy».

I Norge er Ragnhilds navnedag 17. mai, i Sverige er Ragnhilds navnedag 15. juli

Utbredelse 
Ragnhildr er kjent brukt i fem forskjellige runeinnskrifter fra vikingtiden. Dette er et relativt lite antall, så navnet var neppe blant de aller mest brukte i Norden på den tiden. Ragnhild var et svært vanlig navn i 1300. Over 90 forskjellige personer med navnet er nevnt i Regesta Norvegica. Ragnhild var blant de ti mest brukte kvinnenavnene i Norge på 1600-tallet. Navnet ble gjerne skrevet Ragnil eller Ragnild på 1700-tallet.

Ragnhild ble spesielt populært i Norge i 1930-årene etter at daværende kronprins Olav og kronprinsesse Märtha ga sin førstefødte navnet Ragnhild Alexandra (født 9. juni 1930). I 1931 var Ragnhild det nest mest populære navnet å gi nyfødte jenter, og navnet forble på topp ti-listen til og med 1934. Deretter sank navnets popularitet kraftig, og i dag er det kun 40-50 jenter som hvert år får navnet Ragnhild.

Ragnhild er i dag et vanlig navn i Norge, særlig blant eldre kvinner. 

|}

Andre varianter av navnet 
Den skotske formen av Ragnhild er Raghnaid, mens den irske versjonen er Raghnailt.

Kjente personer med navnet 
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
 Ragnhild Jølsen (1875–1908), norsk forfatter 
 Ragnhild Keyser (1889–1943), norsk bildekunster
 Ragnhild Marie Hatton (1913–1995), norsk-engelsk historiker
 Ragnhild Hveger (f. 1920), dansk svømmer
 Ragnhild, fru Lorentzen (f. 1930), norsk prinsesse
 Ragnhild Mikkelsen (f. 1931), norsk skøyteløper
 Ragnhild Nilstun (f. 1943), norsk forfatter og dramatiker
 Ragnhild Berstad (f. 1956), norsk komponist
 Ragnhild Furebotten (f. 1979), norsk folkemusiker og komponist
 Ragnhild Aamodt (f. 1980), norsk håndballspiller
 Ragnhild Scamell, dansk-britisk forfatter

Annen bruk av navnet 
 Ragnhild (roman) av Olav Duun, andre bind i Medmenneske-trilogien
 MS «Prinsesse Ragnhild», norsk cruiseskip

Referanser

Eksterne lenker 

 Statistisk sentralbyrå: Navnestatistikk
 Behindthename.com
 

Kvinnenavn
Navn med norrøn opprinnelse
Galisisk

Galisisk eller galicisk (galego) er et iberoromansk språk som snakkes i deler av Spania: den autonome regionen Galicia og tilstøtende områder i Asturias og Castilla y León. Språket blir talt av tre-fire millioner, og en halv million av disse er emigranter til Sør-Amerika og Mexico. Språklig har galisisk mer likhet med portugisisk enn spansk, noe som skyldes at portugisisk og galisisk har felles opphav i Galicia.

Galisisk skrift
Galisisk har vært skriftspråk siden 1000-tallet. I middelalderen ble galaico-português sett på som kulturspråk, og brukt i dikting og religiøse sammenhenger. Dette gjaldt ikke bare i Galicia og Portugal, men også i Castilla, der kastiljansk mest ble brukt til prosa.

Etter at portugisisk og galisisk skilte lag, ble galisisk etter hvert sett på som provinsielt og udanna. Språket var lite brukt innen akademi og skjønnlitteratur før det på 1800-tallet fikk en renessanse. Rosalía de Castro blir fortsatt feira for ei diktsamling på galisisk, utgitt i 1863. Dagen boka kom ut på, nemlig 17. mai, er også dagen for galisisk litteratur.

Forbud mot galisisk
Under styret til Francisco Franco, som selv var galiser, var alle språk bortsett fra kastiljansk forbudt i Spania. Galisisk ble fortsatt brukt som talespråk på landsbygda, og blomstra opp igjen etter at diktaturet falt i 1975.

Referanser 

Iberoromanske språk
Språk i Portugal
Språk i Spania
Galicia (Spania)
Sirene (magasin)

Alternative betydninger: Se SireneSirene'' var et norsk magasin som tok mål av seg til å være et feministisk alternativ til ukebladene. Magasinet utkom månedlig i perioden 1973–83, og hadde på sin høyde et opplag på 25 000. Fram til 1977 ble Sirene utgitt av forlaget Cappelen.
 
Om Sirene er det blitt sagt at det ikke var et ukeblad for feministiske kvinner, men et feministisk ukeblad for kvinner. Magasinets motto var:

«Vi er klar over at ikke alle kvinner føler seg undertrykt, men vi vet at de er det. Ingen føler seg undertrykt før de har en drøm, en visjon om noe bedre.»

Med sitt ukebladlignende format, store opplag og ikke minst ved at det ble distribuert gjennom de vanlige salgskanalene for ukepressen – noe som var svært uvanlig på syttitallet, lenge før «særinteressebladenes» tid – oppnådde magasinet stor innflytelse hos målgruppen.

Eksterne lenker
 Sirene. Eit feministisk alternativ til vekeblada 
 Feminisme i ukebladform, artikkel hos Norgeshistorie.no

Nedlagte norske tidsskrifter
Feminisme
Publikasjoner etablert i 1973
Publikasjoner nedlagt i 1983
1973 i Norge
Marineinfanteri

Marineinfanteri er en forsvarsgren eller våpenart i en militær organisasjon, spesialisert til strid ombord i skip og/eller amfibisk krigføring. Marineinfanteriet er ofte en del av en stats marine (for eksempel Nederlandse Korps Mariniers og Royal Marines), men kan også være en adskilt forsvarsgren (for eksempel U.S. Marine Corps).

Mange land har marineinfanteri, selv om svært få land i verden har noen som helst kapasitet til reelt å drive en egen oversjøisk amfibieoperasjon.
Det er utenom USA, kun Storbritannia, Frankrike og til dels Nederland som har denne kapasiteten i dag.

I Norge er Kystjegerkommandoen det nærmeste man kommer et marineinfanteri.

Eksempler på marineinfanterier 
Nåværende:
 Chile: Cuerpo de Infanteria de Marina
 Nederland: Nederlandse Korps Mariniers
 Norge]: Kystjegerkommandoen
 Russland: Russisk marineinfanteri
 Spania: Infanteria de Marina
 Storbritannia: Royal Marines
 Sverige: Amfibiekåren
 USA: U.S. Marine Corps

Tidligere marineinfanteri
 Danmark: Marineregimentet
 Tyskland: Marine-Infanterie
Gigabyte

For bokstavkombinasjonen, se Gb (bokstav).
Gigabyte (GB) er måleenhet for datalagringskapasitet. 
En gigabyte (utledet fra SI-prefikset giga-) er en enhet  for informasjon eller datalagringskapasitet, og betyr enten nøyaktig én milliard bytes (10003 eller 109) eller omtrent 1,07 milliarder bytes (10243).
For å minske forvirringen rundt dette er det innført en enhet gibibyte som alltid betyr 1 073 741 824 (10243 eller 230) bytes.

Informasjonsenheter
Militær organisasjon

Organisering av militære styrker.

Landstyrker
Landstyrker er inndelt i flere våpenarter som består av flere avdelinger. Avdelingene samles i forband. Forband og avdeling er ulike begreper; en avdeling er en homogen organisasjon, f.eks. bataljon eller kompani, mens et forband er en samling av flere avdelinger, for eksempel en brigade eller divisjon.

Hierarki
Ifølge standarden NATO APP-6A gjelder følgende hierarki for landstyrker, med engelsk betegnelse og symbol:
 region (region/theater) XXXXXX
 armégruppe (army group/front) XXXXX
 armé (field army) XXXX
 korps (corps) XXX
 divisjon (division) XX
 brigade (brigade) X
 regiment/bataljonsstridsgruppe (regiment/group) III
 bataljon (battalion) II
 kompani/batteri/eskadron (company/battery/squadron) I
 tropp (platoon) •••
 gruppe (section) ••
 lag (squad) •
 patrulje/par (fireteam) Ø
 soldat (soldier)

Sjøstyrker
Flåte
Eskadre
Flotilje
Skvadron
Divisjon
Fartøy

Luftstyrker
Luftving
Skvadron
Ving

 

bn:সামরিক সংগঠন
ca:Unitat militar
cs:Vojenská jednotka
da:Militær enhed
de:Formation (Militär)
en:Organic unit
es:Unidad militar
fr:Unité militaire
hr:Vojna postrojba
is:Deildaskipan herja
it:Unità militari terrestri
lv:Militārā organizācija
lt:Karinis vienetas
ms:Organisasi tentera
nl:Militaire eenheid
pt:Unidade militar
ru:Воинская часть
sl:Vojaške formacije
fi:Sotilasyksikkö
sv:Förband (militär)
uk:Частина військова