alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Lentalius

Se Systematisk inndeling

Lentalius er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
En nokså stor, bred og kraftig trebukk. Pronotum er nesten kvadratisk og har en kraftig, men butt pigg midt på hver side. Dekkvingene er mye bredere enn pronotum, med lyse flekker i den bakre delen.

Utbredelse 
Arten lever på Madagaskar.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845
 Slekten Lentalius Fairmaire, 1904
 Lentalius dorsopictus (Fairmaire, 1902)

Kilder 

 Liste over slektene
 Katalog med utbredelsesdata

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1902
Ioesse

Se Systematisk inndeling

Ioesse er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
Store, kraftige, ensfarget gulbrune til brunrøde trebukker. Pronotum er rektangulært med en kraftig pigg midt på hver sidekant. Dekkvingene er parallellsidige med litt stumpvinklede "skuldre". Det innerste antenneleddet er kraftig og av samme farge som kroppen, leddene lenger ute er tynnere og mørke.

Utbredelse 
Slekten er vidt utbredt i Sørøst-Asia.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845
 Slekten Ioesse J. Thomson, 1864
 Ioesse putaoensis Ohbayashi & Lin, 2012 
 Ioesse rubra Pic, 1924 
 Ioesse sanguinolenta Thomson, 1864

Kilder 

 Katalog med utbredelsesdata

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Dyr formelt beskrevet i 1864
Capitocrassus

Se Systematisk inndeling

Capitocrassus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
En ganske stor og kraftig trebukk. Antenner, hode, pronotum, scutellum, bein og dekkvingenes spiss er lysbrune, mesteparten av dekkvingene mørkbrune. Pronotum har et buet, brunt tverrbånd som går mellom to kraftige, butte pigger på sidene langt bak midten. Dekkvingene er langt tilspissede bak.

Utbredelse 
Arten lever på Sumatra.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845
 Slekten Capitocrassus van Eecke, 1921
 Capitocrassus castaneus van Eecke, 1921

Kilder 

 Katalog med utbredelsesdata

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1921
Sumatras insekter
Ithocritus

Se Systematisk inndeling

Ithocritus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
Middelsstore, avlange trebukker med lange antenner. Kroppen er lysbrun til brunrød med spredte, små, svarte flekker. Undersiden er mørk. Pronotum er rektangulært med en liten pigg på sidene.

Utbredelse 
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845
 Slekten Ithocritus Pic, 1934
 Ithocritus multimaculatus Pic, 1934
 Ithocritus ruber (Hope, 1839)

Kilder 

 Katalog med utbredelsesdata 
 Bilder av artene

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1934
Falsimalmus

Se Systematisk inndeling

Falsimalmus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
En middelsstor, matt, mørk trebukk. Antennene er nokså korte, bare rundt halvparten av kroppslengden.

Utbredelse 
Arten lever i Myanmar.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845
 Slekten Falsimalmus Breuning, 1956
 Falsimalmus niger Breuning, 1956

Kilder 

 Katalog med utbredelsesdata 
 Bilder av artene

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1956
Elongatohomelix

Se Systematisk inndeling

Elongatohomelix er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utbredelse 
Arten lever på Sumatra.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845
 Slekten Elongatohomelix Breuning, 1967
 Elongatohomelix mortoni Breuning, 1967

Kilder 

 Katalog med utbredelsesdata 
 Bilder av artene

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1967
Sumatras insekter
Grammoxyla

Se Systematisk inndeling

Grammoxyla er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
En middelsstor, mørkbrun trebukk med lyse tegninger på dekkvingene. Pronotum har ikke tenner på sidene.

Utbredelse 
Arten er utbredt i Vest-Malaysia, Borneo og Java.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845 eller Xylorhizini
 Slekten Grammoxyla Aurivillius, 1911 
 Grammoxyla hieroglyphica (Redtenbacher, 1868) (synonym Mimomacrochia pfanneri Breuning, 1972)

Kilder 

 Katalog med utbredelsesdata 
 Bilder av artene

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Dyr formelt beskrevet i 1868
Paratragon

Se Systematisk inndeling

Paratragon er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utbredelse

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Petrognathini Blanchard, 1845 eller Pachystolini
 Slekten Paratragon Téocchi & Sudre, 2002
 Paratragon jadoti Téocchi & Sudre, 2002  
 Paratragon tragonoides (Lepesme, 1953)

Kilder 

 Liste over slektene
 Katalog med utbredelsesdata

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 2002
Bakhon

Bakhon, også kalt bakhun, bak, sagbak, hon eller hun, er det ytterste stykket av trestokken som er blitt saget opp til plank og bord. Det har derfor bare en skåren side, mens den andre kan være dekket av bark. Bakhon er et biprodukt ved trelastproduksjon, men har en rekke bruksområder.

Bakhon er billigere enn kjerneved, men skjørere. Det kan brukes som byggematerialer til enkle bygg og skigarder, til trefiberplater og sponplater, kuttes opp til flis som blant annet kan brukes av cellulosefabrikker og til bioenergi, eller som ved.

Tidligere brukte en gjerne bakhon til å bygge skur, kasser, skåret til lekter eller staver til tønner og liknende. Det har også blant annet vært brukt til å drive dampsager.

Kilder 
 Bakhun (14. februar 2009), Store norske leksikon. Fri artikkel hentet 15. mars 2014
 Anonym (1998)  Produksjon av skurlast – Stiftelsen, Lillestrøm. ISBN 8291018421.
 Folkestad, K. (1915)  Lærebok i skogsteknologi – Grøndahl, Kristiania.
 Lund, Gunnar. «Vellyket forsøk med lokal flis»
 Sandmo, J. K. (1932)  Cirkelskur – Aschehoug, Oslo.
 Åserud, Rikke. «Gjerde med tradisjoner», hus&bolig 3-2011

Eksterne lenker 
 Gjerdebakhon ved Kampå sag

Skogbruk
St. Victor-klosteret

St. Victor-klostret i Paris var et rikt og innvirkningsrikt kloster som ble grunnlagt i 1108 og var i bruk fram til den franske revolusjonen i 1790. Klostret dannet sin egen orden, St. Victor-ordenen (viktorinerne). Det var en regulær klosterorden (latin Liber Ordinis Sancti Victoris). Ordenen hadde stor innflytelse i Vest- og Nord-Europa under høgmellomalderen.

Historie 

Klostret ble grunnlagt i 1108 av teologen og filosofen Vilhelm av Champeaux, som ble kannik i et prestefellesskap som fulgte reglene til augustinerordenen. I tillegg fulgte klosterbrødrene de detaljerte levereglene til benediktinerordenen. Klostret utviklet seg etter hvert til en viktig kilde for gregorianske ideal om reform av kirken, prestevirket og geistleg moral.

Vilhelm ble biskop av Châlons-sur-Marne i 1113, og Gilduin ny leier av klostret. 

Klosteret vokste seg rikt gjennom gaver fra kongelige, adelige og paver, og fikk stor innvirkning på andre kannik-samfunn i Europa, som St. Geneviève-klostret i Paris, St. Augustin i Bristol, San Pietro ad Aram i Napoli og Æbelholt kloster i Nordsjælland. Som et eksempel testamenterte kong Ludvig VIII av Frankrike (1187–1226) gaver til 40 klostre...(?) Flere viktige personer innen kirken var innom klostret, som Hugo av Sankt Victor, italienske Petrus Lombardus, engelske Thomas Becket og flere andre.

Religiøse og ikke-religiøse sluttet seg til klostret eller gikk på skole der, mellom annet Pierre Abélard, erkebiskopene Øystein Erlendsson og Tore Gudmundson i Nidaros. Skolen ved klostret var sammen med dem ved St. Geneviève-klostret og Notre-Dame de Paris utgangspunktet for Universitetet i Paris, som oppsto rundt 1200.

Nedgang og nedleggelse 

Den store geografiske spredningen av klosterne, dårlig forbindelse mellom dem og liten interesse fra abbedene i Paris i de andre klostrene førte snart til at St. Victor-ordenen løste seg opp. Pave Benedikt XIIs reform av kannikordener i 1339 gjorde slutt på St. Victor-ordenen. 

I 1633 ble klostret tatt inn i den augustinske Congrégation de France.

På 1600-tallet ble klostret forbundet med jansenismen, som den katolske kirkenerklært som vranglære. De gikk gjennom harde tider både på 1600- og 1700-tallet. 

Klostret ble stengt i 1790 under den franske revolusjonen og bygningene solgt som statseiendom. Bygningene ble revet i 1811. I dag finner en Jussieu-området og parken Jardin des plantes de Paris på det tidligere klosterområdet.

Kilder 
  (), «Saint-Victor at Paris, House and Order of», i ,  
  (), «Abbed Vilhelms idealer»,  (: ), http://www.jggj.dk/vilhelms.htm

Eksterne lenker 
 Abbaye de Saint-Victor ved Villes spiser Monument (fransk)
 Abbey of St. Victor (forskning rundt klostret på 1100-tallet, engelsk)

Etableringer på 1100-tallet
Klostre i Frankrike
5. arrondissement i Paris
Byggverk i Paris
Media City Bergen

Media City Bergen er en kunnskaps- og næringspark som samler medieteknologiaktører, utdannings- og forskningsmiljøer, samt to mediehus under ett tak i Bergen sentrum. Det er det første prosjektet av sin type i Norden, og er et resultat av at mediebransjen i Bergen over en tidsperiode på tre år har jobbet sammen om å realisere medieby-prosjektet. Bygget ble ferdigstilt i 2017 og vil huse omtrent  mediefolk fordelt på  kvm.

TV-kanalene TV 2 og NRK, grafikkselskapet Vizrt, mediehusene Bergens Tidende og Bergensavisen og Universitetet i Bergen er drivkreftene bak Media City Bergen, sammen med bransjeforeningen Media Region Bergen og klyngeutviklingsprosjektet NCE Media.

Media City Bergen holder til i Lars Hilles gate 30 i Bergen Sentrum.

Bakgrunn 
Medieklyngen i Bergen har sitt utspring fra miljøet rundt TV 2 på Nøstet. Fra dette miljøet er det spunnet ut flere selskaper, som for eksempel Storm Geo, Vizrt og Vimond. Etterhvert ble dette et næringsmiljø med klare klyngekarakteristika som igjen dannet grunnlaget for klyngestatus-tildeling fra Innovasjon Norge. Per juli 2019 teller klyngen over 100 medlemmer. Klyngens medlemmer opererer innenfor en rekke medierelaterte områder, som medieteknologi, kringkasting, journalistikk, animasjon, grafikk, visualisering, sensorteknologi, robotikk, spillutvikling, film og så videre. 

I 2009 ble prosessen startet etter dialog mellom universitetsledelsen på UiB og konsernledelsen i TV 2 om utstyrs- og studiosamarbeid. Høsten 2011 gikk ledere fra TV 2, NRK, Vizrt, Bergens Tidende, Bergensavisen og Universitetet i Bergen sammen og opprettet en koordineringsgruppe som representerte medieklyngen.

I 2012 ble Nøstet foreslått som potensiell lokasjon for den nye mediebyen. Andre forslag var DNB-hovedkontoret, en tomt på Marineholmen og  Nygårdsporten ved Høgskolen i Bergen. For å dekke behovet til de aktuelle bedriftene ville det være nødvendig med et  kvadratmeter stort område.

I 2013 ble det enighet mellom TV 2, NRK, Vizrt, Bergens Tidende, Bergensavisen og Universitetet i Bergen om å samlokalisere bedriftene og etablere Media City Bergen i Lars Hilles gate 30, som skulle bli arbeidsplass for – mediefolk. Lokalet var tidligere DNBs regionkontor og er det høyeste bygget i Bergen. Etter at banken flyttet ut begynte prosessen med å utvide bygget med  kvadratmeter (til sammen  kvadratmeter). 9. mai 2014 ble det endelig vedtatt at organisasjonene skulle flytte sammen i MCB i 2017.

22. august 2015 la statsminister Erna Solberg ned grunnsteinen til prosjektet.

1. august 2017 signerte leietakerne for overtakelse av bygget. Offisiell åpning av bygget fant sted i november.

I juni 2019 havnet huseier Entra i søkelyset fordi de tok ned en utstilling til støtte for Julian Assange, angivelig på grunn av klager. 

Bygget er lokalisert i Lars Hilles gate 30 og er utviklet av Entra eiendom ved Mad Arkitekter.

Initiativtagere 
 NRK
 TV 2
 Bergensavisen
 Bergens Tidende
 Universitetet i Bergen
 Vizrt

Referanser

Eksterne lenker 
 

Næringsliv i Bergen
Byggverk i Bergen
Goephanes

Se Systematisk inndeling

Goephanes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
Middelsstore, avlange, brun- eller gråaktige trebukker. Antennene er lange, særlig hos hannene. Pronotum er nærmest tønneformet, uten pigger på sidene. Dekkvingene er avsmalnende bakover med litt avrundede "skuldre", gjerne med mørkere tegninger.

Levevis 
Larvene lever i død ved.

Utbredelse 
De aller fleste av artene lever på Madagaskar, men slekten forekommer også på Komorene og med to arter (noen ganger plassert i en slekt for seg) i det sørlige Afrika.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Acanthocinini Thomson, 1860
 Slekten  Goephanes Pascoe, 1862 - 45 arter
 Underslekten Cristogoephanes
 Goephanes biflavomaculatus Breuning, 1957
 Goephanes cristipennis Breuning, 1957
 Goephanes zebrinoides Breuning, 1970
 Goephanes zebrinus (Fairmaire, 1897)
 Underslekten Goephanes (i snever forstand) 
 Goephanes albolineatipennis Breuning, 1970
 Goephanes albosignatus Breuning, 1965
 Goephanes albosticticus Breuning, 1957
 Goephanes basiflavicornis Breuning, 1966
 Goephanes bipartitus Fairmaire, 1897
 Goephanes comorensis Breuning, 1957
 Goephanes continentalis Breuning, 1957
 Goephanes fasciculatus Breuning, 1957
 Goephanes flavovittipennis Breuning, 1966
 Goephanes funereus (Fairmaire, 1902)
 Goephanes fuscipennis Breuning, 1970
 Goephanes fuscipes Breuning, 1957
 Goephanes fuscovariegatus Breuning, 1970
 Goephanes griveaudi Breuning, 1975
 Goephanes humeralis Breuning, 1957
 Goephanes interruptus (Fairmaire, 1902)
 Goephanes luctuosus Pascoe, 1862
 Goephanes mediovittatus Breuning, 1957
 Goephanes mediovittipennis Breuning, 1961
 Goephanes minimus Breuning, 1961
 Goephanes niveoplagiatus Fairmaire, 1894
 Goephanes notabilis (Fairmaire, 1905)
 Goephanes obliquepictus (Fairmaire, 1903)
 Goephanes ochreosticticus Breuning, 1957
 Goephanes olivaceus Breuning, 1938
 Goephanes pacificus (Fairmaire, 1897)
 Goephanes parteauricollis Breuning, 1965
 Goephanes pauliani Breuning, 1957
 Goephanes pictidorsis (Fairmaire, 1897)
 Goephanes pictipennis Breuning, 1961
 Goephanes pictoides Breuning, 1970
 Goephanes pictus Fairmaire, 1896
 Goephanes ralaisalamai Breuning, 1964
 Goephanes rufescens Breuning, 1938
 Goephanes ruficornis Breuning, 1964
 Goephanes rufoflavus Breuning, 1970
 Goephanes transversepictus Breuning, 1959
 Goephanes vadoni Breuning, 1970
 Goephanes varicolor Breuning, 1961
 Goephanes viettei Breuning, 1975
 Goephanes virgulifer Fairmaire, 1897

Kilder 
 Liste over artene 
 Bildegalleri

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1862
Anisopodus

Se Systematisk inndeling

Anisopodus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).

Utseende 
Middelsstore, avlange, brun- eller gråaktige trebukker, dekkvingene ofte med mørke tegninger. Antennene er lange, særlig hos hannene. Pronotum er nærmest tønneformet, uten pigger på sidene. Dekkvingene er avsmalnende bakover med litt avrundede "skuldre". Hannens bakbein er påfallende lange.

Levevis 
Larvene lever i død ved.

Utbredelse 
Slekten er utbredt i Sør- og Mellom-Amerika, fra Mexico i nord til Argentina i sør, inkludert Karibia.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera Linnaeus, 1758
 Underordenen Polyphaga Emery, 1886
 Gruppen (infraorden) Cucujiformia Lameere, 1938
 Overfamilien Chrysomeloidea Latreille, 1802 (=Phytophaga)
 Familien trebukker, Cerambycidae Latreille, 1802
 Underfamilien vedbukker, Lamiinae Latreille, 1825  
 Stammen Acanthocinini Thomson, 1860
 Slekten  Anisopodus White, 1855 - 44 arter
 Anisopodus acutus Thomson, 1865
 Anisopodus affinis Martins, 1974
 Anisopodus andicola Kirsch, 1889
 Anisopodus arachnoides (Audinet-Serville, 1835)
 Anisopodus batesi Gilmour, 1965
 Anisopodus bellus Martins & Monné, 1974
 Anisopodus brevis Gahan, 1892
 Anisopodus callistus Bates, 1881
 Anisopodus clitellarius Schmid, 2015
 Anisopodus cochabambaensis Schmid, 2016
 Anisopodus cognatus Bates, 1863
 Anisopodus consimilis Aurivillius, 1922
 Anisopodus conspersus Aurivillius, 1922
 Anisopodus costaricensis Lara & Shenefelt, 1964
 Anisopodus curvilineatus White, 1855
 Anisopodus curvipes Martins, 1974
 Anisopodus degener Bates, 1885
 Anisopodus dispar Bates, 1885
 Anisopodus dominicensis Villiers, 1980
 Anisopodus elongatus Bates, 1863
 Anisopodus flavomarginatus Vlasak, Santos-Silva & Nascimento, 2020
 Anisopodus gracillimus Bates, 1863
 Anisopodus haliki Martins, 1974
 Anisopodus hamaticollis Bates, 1872
 Anisopodus hiekei Martins, 1974
 Anisopodus humeralis Bates, 1863
 Anisopodus latus Monné & Martins, 1976
 Anisopodus ligneus Bates, 1863
 Anisopodus lignicola Bates, 1863
 Anisopodus longipes Linsley & Chemsak, 1966
 Anisopodus macropus Bates, 1863
 Anisopodus mariettae Schmid, 2015
 Anisopodus melzeri Gilmour, 1965
 Anisopodus mexicanus Bates, 1881
 Anisopodus nigripes Bates, 1885
 Anisopodus phalangodes (Erichson, 1847)
 Anisopodus prolixus (Erichson, 1847)
 Anisopodus puncticollis Monné & Martins, 1976
 Anisopodus punctipennis Monné & Martins, 1976
 Anisopodus scriptipennis Bates, 1872
 Anisopodus sparsus Bates, 1863
 Anisopodus strigosus (Erichson, 1847)
 Anisopodus subarmatus Melzer, 1931
 Anisopodus varius Melzer, 1935
 Anisopodus wilmae Audureau & Demez, 2015
 Anisopodus xylinus Bates, 1881

Kilder 
 Liste over artene 
 Bildegalleri

Eksterne lenker 
 

Lamiinae
Biller formelt beskrevet i 1855
Deir al-Ghusun

Deir al-Ghusun (arabisk دير الغصون) er en palestinsk by i Tulkarm guvernement, åtte kilometer nordøst for byen Tulkarm nord på Vestbredden. Byen ligger nær «Den grønne linjen» (grensen mellom Israel og Vestbredden). Byen hadde et folketall på  i 2007. Den ligger 200 meter over havet.

Historie 
Deir al-Ghusun kan ha vært landsbyen som er markert som «El Dair» på kartet til Pierre Jacotin under invasjonen til Napoleon i 1799. På midten av 1800-tallet var byen kjent for sin bomullsproduksjon.

I 1863 var den franske oppdageren Victor Guérin i området, og beskrev landsbyen som lå sør for byen Attil. Ifølge ham var El Dair en stor landsby beliggende på en høyde. I 1882 skildret Palestine Exploration Fund i Survey of Western Palestine El Dair som «en middels stor landsby, (beliggende) på en høyde, med en brønn i vest. I nord er terrenget åpent, lavt lende. Landsbyen er omgitt av flotte olivenlunder, som strekker seg over et område på rundt tre kvadrat-miles mot sør.»

Palestinamandatet 
I folketellingen i 1922, utført av De britiske mandatmyndighetene,  hadde Deir al-Ghusun et folketall på , alle muslimer; dette økte i folketellingen i 1931 til  muslimer, i 451 hus.

I 1945 ble folketallet i Deir al-Ghusun telt sammen med de landsbyene some senere inngikk i Israelske Zemer, og tilsammen hadde de  innbyggere, alle muslimer, med  dunam land, ifølge en offisiell landmåling.  Av dette var  dunam  plantasjer og irrigert land,   benyttet til korn, mens 94 dunam var bebygget land.

1948
Under den arabisk-israelske krigen i 1948 ble et område på  dunam okkupert av Israel. Ved fredsinngåelsen i 1949 ble Deir al-Ghusun underlagt jordansk styre. 

I 1961 var innbyggertallet .

1967 
Siden seksdagerskrigen i 1967 har Deir al-Ghusun vært under israelsk okkupasjon.

I dag er det totale arealet på rundt  dunam, hvorav  dunam er utbygd område.

Referanser

Kilder 
 
 Vol 2 Samarie, pt. 2.

 
 
Hütteroth, Wolf-Dieter; Abdulfattah, Kamal (1977). Historical Geography of Palestine, Transjordan and South Syria in the Latt 16th Century. Erlanger Geographische Arbeiten, Sonderband 5. Erlangen, Tyskland: Vorstand der Fränkischen Geographischen Gesellschaft. (p. 137?)
 Mills, E., ed (1932). Census of Palestine 1931. Population of Villages, Towns and Administrative Areas. Jerusalem: Government of Palestine.

Eksterne lenker 
 Velkommen til Dayr al-Ghusoun
Deir al-Ghusun, Welcome to Palestine
Survey of Western Palestine, Map 11:    IAA, Wikimedia commons

Byer på Vestbredden