alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Xbox

Xbox er Microsofts første spillkonsoll. Den ble lansert 15. november 2001 i USA. Neste generasjon av denne konsollen, Xbox 360, ble sluppet 22. november 2005. Nyeste generasjon av Xbox er Xbox One X.

Maskinvare 
Microsoft bygde Xbox med standardkomponenter, slike som brukes i vanlige PC-er. De fleste andre spillkonsoller bruker spesiallagede komponenter. Ytelsen er bedre enn de to argeste konkurrentene, Sonys PlayStation 2 og Nintendos GameCube.

Modifikasjon 
Som andre spillkonsoller inneholder Xbox en kopisperre som blant annet skal hindre at eieren bruker piratkopier av spill i maskinen. Dette er en nokså enkel sperre, som kun er software-basert. Man kan enkelt nok enten sette inn en ny BIOS eller omprogrammere den gamle for å fjerne disse sperrene. Utfordringen ligger i å modifisere firmwaren som ligger i den originale BIOS slik at maskinen vil godta kopierte spill, uten å miste alle funksjonene en umodifisert maskin har.

Det er svært vanlig å installere Xbox Media Center på modifiserte konsoller. Det er også vanlig å skifte ut den originale harddisken med en større, da den kan skiftes ut med en hvilken som helst annen 3,5" IDE-harddisk.

De første modchip-ene til Xbox kom i mai/juni 2002.

TSOP 
Ved hjelp av å utnytte en feil man finner i noen kommersielle spill er det mulig å overskrive den originale BIOS med en hacket firmware. Denne metoden kalles populært TSOP flash.

Ulempen med denne løsningen er at du ikke har muligheten til å starte opp maskinen med den originale firmwaren uten å overskrive BIOS igjen.

Modchip 
På hovedkortet i en Xbox finner man en såkalt LPC-header. Her kan man enkelt lodde inn en såkalt modchip som inneholder en erstatnings-BIOS. Ofte følger det med et kit for å koble modchip-en til knappene på fremsiden av konsollen, slik at man ved å for eksempel holde på-knappen inne i tre sekunder ved oppstart starter opp den originale BIOS isteden.

I de nyeste versjonene 1.6 og 1.6b er noen av banene som går til LPC-headeren brutt. Man må da gjøre en såkalt «LPC-rebuild» for å kunne installere en modchip. Dette vanskeliggjør installasjonen noe.

Xbox Live 
Man kan ikke bruke Xbox Live, altså spille online, med en modifisert Xbox. Du kan imidlertid «slå av» de fleste modchips, men du er da nødt til å ha originalspillet.

Problemet er forøvrig at dersom en bruker bare én gang glemmer å slå av modchip-en når han eller hun skal spille Xbox Live, vil en sperre maskinen fra systemet for alltid. Dette er det heller ingen løsning på per i dag, bortsett fra at man kan omprogrammere maskinen til å gi en annen id-kode til Xbox Live. Denne koden må tas fra en annen maskin, og dette er derfor bare aktuelt om man kjenner en annen som har en Xbox han eller hun ikke bruker på Xbox Live.

Støtte for Xbox Live ble avviklet 15. april 2010.

Lovlighet 
Det er i utgangspunktet ikke tillatt å selge et produkt som muliggjør bruk av piratkopiert media i en spillkonsoll.

Noen gjør det likevel, men de fleste produsenter leverer «tomme» modchips, som må omprogrammeres med en ulovlig firmware for å godta piratekopiert materiale.

Eksterne lenker 
 
 Norsk side med artikler og forum

Xbox
Golden Joystick Awards-vinnere
Thomas Tien-Ken-Sin

Thomas Tien-Ken-Sin (kinesisk: 田耕莘; pinyin: Tian Gengxin; født 24. oktober 1890 i Chantsui nær Yanggu i Shandong, Kina, død 24. juli 1967 i Taipeh, Taiwan) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Peiping (Beijing) inntil han ble forvist i 1951 av kommunistregjeringen. Han ar tidligere formann for Fu Jen katolske universitet.

Liv og virke
Thomas Tien-Ken-Sin var sønn av  Kilian Tien Ken-sin og hans hustru Maria Yang. Han ble døpt i 1901, og fikk sin presteutdannelse i Yenchowfu (Yanzhou i Shandong) og Steyl i Nederland. Han ble presteviet i 1918 i Yenchowfu av biskop Augustin Henninghaus. Senere sluttet han seg til den katolske presteordenen «Steylermisjonærene».

I 1934 ble han utnevnt til apostolisk prefekt av Yanku (Yanggu), og i 1939 ble han bispeviet i Roma av pave Pius XII og gjort til apostolisk vikar av samme kirkedistrikt. I 1942 ble han forflyttet, og ble apostolisk vikar av Tsin-tao (Qingdao).

Pave Pius XII kreerte ham til kardinal i februar 1946, med Santa Maria in Via som tittelkirke, og utnevnte ham i april samme år til erkebiskop av Peiping (Beijing).

Kommunistregimet utviste ham i 1951.

Han deltok ved konklavet som valgte ny pave i 1958. Året etter ble han utnevnt til apostolisk administrator av Taipeh, et verv han hadde til 1966, men uten formelt å opphøre som erkebiskop av Beijing.

Han deltok også ved pavevalget i 1963.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
 Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
 Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
 Kardinal  Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
 Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
 Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
 Kardinal Lucido Maria Parocchi (1833-1903) *1871
 Pave Pius X (1835-1914) *1884
 Pave Benedikt XV (1854-1922) *1907
 Pave Pius XII (1835-1958) *1917 
 Erkebiskop Thomas Tien-Ken-Sin (1890-1967) *1939

Referanser

Eksterne lenker 
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Kinesiske kardinaler
Kinesiske katolske biskoper
Personer fra den kalde krigen
Personer fra Liaocheng
Kinesiske medlemmer av katolske ordener
Steylermisjonærer
Linjen Rebiba
Stevie Ray Vaughan

Stephen «Stevie» Ray Vaughan (født 3. oktober 1954 i Dallas, død 27. august 1990 i East Troy i Wisconsin) var en amerikansk bluesmusiker som regnes blant tidenes største gitarister, til tross for at han fikk en aktiv karriere på bare sju år.

Liv og karriere 
Vaughan regnet Jimi Hendrix som sin viktigste inspirasjonskilde, og påvirkningen kan spores i Vaughans stil, selv om han bygde videre og skapte sitt helt egne uttrykk. 

Vaughan spilte mesteparten av sin musikkarriere sammen med bandet «Double Trouble», hvor han også var vokalist og frontfigur. Blant hans mest kjente låter er «Tin Pan Alley», «Scuttle Buttin'», «Pride and Joy», «Mary Had a Little Lamb» og «Leave My Girl Alone», samt Hendrix-coverne «Little Wing» og «Voodoo Child (Slight Return)».

I 2000 ble han posthumt valgt inn i Blues Hall of Fame, og i 2011 rangerte magasinet Rolling Stone Stevie Ray Vaughan som nummer 12 på sin liste over tidenes 100 største gitarister, mens han i 2003-versjonen av lista besatte sjuendeplasen.

Vaughan spilte på en 1959/ 61 Fender Stratocaster. Denne gitaren ble kalt «Number One». Den har omvendt vibratoarm, tykke strenger (0,13–0,58 mm) og er en halv tone nedstemt.

Ved Vaughans første norgesbesøk i 1984 var det meningen at han også skulle spille i Tromsø 26. mars, men denne konserten ble avlyst da de ikke klarte å finne et egnet lokale.

Det var også seriøse planer om å få Vaughan til Tromsø 1. juni 1986, men også denne gangen ble konserten avlyst da både Tromsøhallen og Skarphallen var opptatt den aktuelle datoen.

Det var planlagt at Vaughan skulle spille flere steder i Norge høsten 1986, men de tre konsertene i Bergen (Oleana), Stavanger (De røde sjøhus) og Oslo (kjelleren på Chateau Neuf) ble avlyst på grunn av sykdom.

Stevie Ray Vaughan omkom i en helikopterulykke 27. august 1990 etter å ha spilt en utendørskonsert i Alpine Valley, East Troy Wisconsin. På konserten delte Vaughan scene med Eric Clapton, Buddy Guy, Robert Cray og sin bror, Jimmie Vaughan. Årsak til ulykken var tett tåke og pilotens manglende erfaring med instrumentflygning.  Alle ombord i helikopteret omkom, deriblant tre fra Eric Claptons hjelpemannskap.

Stevie Ray Vaughans opptredener i Norge 
 22. mars 1984 Club 7 i Oslo
 23. mars 1984 Vossajazz
 24. mars 1984 Hulen i Bergen
 25. mars 1984 Skansen i Trondheim
 8.  juli 1985 Circus i Oslo
 9.  juli 1985 Oleana i Bergen 
 29. juni 1988 Sardines i Oslo

Diskografi 
 Texas Flood (1983)
 Couldn't Stand the Weather (1984)
 Soul to Soul (1985)
 Live Alive (livealbum) (1986)
 In Step (1989)
 The Sky Is Crying (1991, posthumt, tidligere uutgitt materiale

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  Bluesportalens SRV nettside
  Rolling Stone Magazine: 100 Greatest Guitarist of All Time 
  Stevie Ray Vaughan biografi og annet

Sangere fra USA
Gitarister fra USA
Bluesmusikere fra USA
Blues Hall of Fame
Medlemmer av Rock and Roll Hall of Fame (gruppemedlem)
Personer fra Dallas County i Texas
Personer fra Dallas
Omkomne i helikopterulykker
Stade de France

Stade de France er et stadion i Saint Denis, en forstad nord for Paris. Det er Frankrikes nasjonalstadion, og har en tilskuerkapasitet på . Både  og Frankrikes herrelandslag i rugby union spiller sine kamper her. Det ble bygget til VM i fotball 1998.

Stade de France var hovedarenaen i Paris’ søknad om få arrangere Sommer-OL 2012 (som de tapte til London), og er det eneste stadionet som ikke behøver å endres noe på før EM i fotball 2016 i Frankrike.

Større idrettsarrangementer

VM i fotball 
Stadionet var hovedarenaen da Frankrike arrangerte VM i fotball 1998. Fem kamper i gruppespillet samt én åttendedelsfinale, én kvartfinale, én semifinale og finalen hvor Frankrike slo Brasil 3-0 ble spilt på Stade de France.

EM i fotball 
Stadionet var hovedarenaen også under EM i fotball 2016. Fire kamper i gruppespillet, én åttendedelsfinale, én kvartfinale og finalen ble spilt her.

Confederations Cup 
Frankrike arrangerte FIFA Confederations Cup 2003 og fire kamper i gruppespillet samt én semifinale og finalen ble spilt på stadionet.

VM i rugby union 
I 2007 arrangerte Frankrike VM i rugby union. Tre gruppespillkamper, én kvartfinale, begge semifinalene og finalen ble spilt på Stade de France.

UEFA Champions League 
Finalen i Mesterligaen har blitt spilt på Stade de France tre ganger; i 2000, 2006 og i 2022.

Rugby union europacup 
Finalen i European Rugby Champions Cup ble spilt her i 2010 med de to franske lagene Toulouse og Biarritz i finalen.

Terrorangrepet 13. november 2015 
Den 13. november 2015 spilte Frankrike en privatlandskamp mot Tyskland på Stade de France, og tre ganger under førsteomgangen hørtes det eksplosjoner, som skulle vise seg å være selvmordsbombere fra IS, som sprengte seg i luften som en del av en rekke planlagte terroraksjoner, der samme dag ble utført på flere lokaliteter i Paris, hvor minst 129 personer ble drept samt 7 terrorister, hvorav 6 sprengte seg i luften med selvmordsbelte og en ble skutt av politiet. En person utover de tre terrorister ble drept utenfor Stade de France. Terroristene hadde forsøkt å komme inn på selve stadionet, men ble nektet avgang. Det var  tilskuere som var til stede under kampen, blant dem var Frankrikes president François Hollande.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Stadionet på UEFA sin hjemmeside (engelsk)
 Statistikk for alle rugbykampene som er spilt på Stade de France

Fotballstadioner i Frankrike
Friidrettsarenaer
Seine-Saint-Denis
Sport i Île-de-France
Arenaer i Fotball-VM 1998
Arenaer i Fotball-EM 2016
Sommer-OL 2024
Byggverk i Île-de-France
Lothar Franz von Schönborn

Lothar Franz von Schönborn (født 4. oktober 1655 i Steinheim am Main, død 30. januar 1729 i Mainz) var biskop av Bamberg (1693–1729) og kurfyrste-erkebiskop av Mainz (1694–1729).

Han var sønn av den kurmainzske tjenestemannen Philipp Erwein von Schönborn (1607–1668), den eneste broren av Mainz kurfyrste-erkebiskop Johann Philipp von Schönborn og Maria Greiffenclau von Vollrads (1610–1682), en niese av kurfyrste-erkebiskop Georg Friedrich von Greiffenklau.

Hans nevøer var fyrstbiskopene Johann Philipp Franz von Schönborn, Friedrich Carl von Schönborn, kardinal Hugo Damian von Schönborn og Franz Georg von Schönborn.

Kroningen av keiser Karl VI den 22. desember 1711 i domkirken i Frankfurt am Main markerte høydepunktet i hans karrière.

Referanser

Tyske katolske biskoper

Katolske fyrstbiskoper
Huset Schönborn
Personer fra Main-Kinzig-Kreis
Konklavet oktober 1978

Som følge av pave Johannes Paul Is død den 28. september 1978, ble det 14. oktober samme år innledet en konklave i Vatikanet. 

Johannes Paul Is pontifikat varte bare 33 dager, og han hadde derfor ikke selv utnevnt noen kardinaler. De som ble samlet var derfor nesten de samme som ved forrige konklave. Boleslaw Filipiak døde under sedesvakansen, to dager før konklavet ble åpnet. 

Det var 111 kardinalelektorer, og i tillegg femten kardinaler som var over åtti år gamle og dermed ikke hadde stemmerett.

I den åttende avstemningen, på konklavets tredje dag, ble Karol Wojtyła valgt. Han aksepterte, og tok navnet Johannes Paul II til ære for sin umiddelbare forgjenger. Han var den første ikke-italienske pave siden Hadrian VIs død i 1523.

Kardinalelektorer

Jean Villot
Antonio Samorè
Sebastiano Baggio
Francesco Carpino
Stéphanos I Sidarouss C.M.
Giuseppe Siri
Stefan Wyszynski
Paul-Emile Léger P.S.S.
José María Bueno Monreal
Franziskus König
Bernardus Johannes Alfrink
Laurean Rugambwa
José Humberto Quintero
Juan Landázuri Ricketts
Raúl Silva Henríquez S.D.B.
Leo-Jozef Suenens
Thomas Benjamin Cooray O.M.I.
Maurice Roy
Owen McCann
Léon-Etienne Duval
Ermenegildo Florit
Franjo Seper
Paul Zoungrana M.Afr.
Agnelo Rossi
Giovanni Colombo
Gabriel-Marie Garrone
Egidio Vagnozzi
Maximilien de Furstenberg
José Clemente Maurer C.SS.R.
John Joseph Krol
John Patrick Cody
Corrado Ursi
Alfred Bengsch
Justinus Darmojuwono
Karol Wojtyla
Michele Pellegrino
Alexandre-Charles Renard
Alfredo Vicente Scherer
Julio Rosales y Ras
Gordon Joseph Gray
Paolo Bertoli
Joseph Parecattil
John Francis Dearden
François Marty
George Bernard Flahiff C.S.B.
Paul Gouyon
Mario Casariego y Acevedo C.R.S.
Vicente Enrique Tarancón
Joseph Malula
Pablo Muñoz Vega S.J.
Antonio Poma
John Joseph Carberry
Terence James Cooke
Stephen Sou Hwan Kim
Eugênio de Araùjo Sales
Joseph Höffner
Johannes Willebrands
António Ribeiro
James Robert Knox
Avelar Brandão Vilela
Joseph Cordeiro
Aníbal Muñoz Duque
Luis Aponte Martínez
Raul Francisco Primatesta
Salvatore Pappalardo
Marcelo González Martín
Jean Guyot
Ugo Poletti
Timothy Manning
Maurice Michael Otunga
José Salazar López
Humberto Sousa Medeiros
Paulo Evaristo Arns O.F.M.
James Darcy Freeman
Narciso Jubany Arnau
John Joseph Wright
Hermann Volk
Pius Taofinu'u S.M.
Octavio Antonio Beras Rojas
Juan Carlos Aramburu
Joseph-Marie Trinh-Nhu-Khuê
Hyacinthe Thiandoum
Emmanuel Nsubuga
Lawrence Trevor Picachy S.J.
Jaime Lachica Sin
William Wakefield Baum
Aloísio Lorscheider O.F.M.
Reginald Delargey
László Lékai
George Basil Hume O.S.B.
Victor Razafimahatratra S.J.
Frantisek Tomásek
Dominic Ekandem
Giovanni Benelli
Joseph Ratzinger
Pericle Felici
Silvio Oddi
Giuseppe Paupini
Mario Nasalli Rocca di Corneliano
Sergio Guerri
Sergio Pignedoli
Umberto Mozzoni
Paul-Pierre Philippe O.P.
Pietro Palazzini
Opilio Rossi
Giuseppe Maria Sensi
Corrado Bafile
Joseph Schröffer
Eduardo Francisco Pironio
Bernardin Gantin
Mario Luigi Ciappi

Kardinalelektorer med forfall

John Joseph Wright

1978 2
Konklavet 1978 2
Bregenz

Bregenz er hovedstad i den østerrikske delstaten Vorarlberg, som er den vestligste delstaten i landet. Byen ligger helt vest i Vorarlberg, ved Bodensjøen og har om lag 27 000 innbyggere.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Vorarlberg
Pasjto (språk)

Pasjto (پښتو) er offisielt språk i Afghanistan (sammen med Dari). Språket snakkes av etniske afghanere ellers kjent som pasjtunere som bor i Afghanistan og de vestlige provinsene av Pakistan.

Historie
Det er antatt at språket oppstod i Kandahar/Helmand-området i Afghanistan. Dari dominerer ofte over pasjto i den daglige bruken i styret av Afghanistan etter at hovedstaden ble flyttet til Kabul fra Kandahar i det 18. århundre. Pasjto blir snakket av 35 % av Afghanistans befolkning.

Geografisk utbredelse
Pasjto blir snakket av rundt 15 millioner mennesker i sør, øst og noen nordlige provinser i Afghanistan og av over 25 millioner mennesker i de vestlige provinsene i Pakistan inkludert Khyber Pakhtunkhwa og Balutsjistan. Store samfunn finnes også i Sind (Karachi, Hyderabad) og i vestre Punjab. Mindre samfunn eksisterer nord i India (Pathankot, Rampur) og nordøstre Iran. 

Det blir snakket av ca. 66 % av befolkningen i Afghanistan som er pasjtunere, men også av etniske pasjtunere (afghanere) som bor på den andre siden av den omstridte Durrand-linjen i dagens Pakistan (ca. 13-20 % av befolkningen i Pakistan).

Offisiell status
Pasjto er et av de to offisielle språkene i Afghanistan. Det andre er den persiske dialekten, kjent som dari i Afghanistan. Pasjto er også et viktig regionalt språk i Afghanistan og Pakistan.

Dialekter
Den nordre dialekten blir snakket av rundt 15 206 000 mennesker, og den sørlige av rundt 11 685 000 mennesker per 1993.

Vokabular
Det har tatt opp mange arabiske og persiske ord.

Skriftsystem
Pasjto har brukt en modifisert versjon av det persisk-arabiske alfabetet siden islam ankom Sentral-Asia. Men de siste årene har det blitt økende populært, på grunn av internett, å skrive pasjto med latinske bokstaver.
Pasjto har flere bokstaver som ikke fins i noen persisk-arabiske skriftsystem som representerer den retroflekse versjonen av konsonantene t, d, r og n. Bokstavene blir skrevet som standard arabiske ta', dal, ra', og nun med en «pandak» påsatt under som ligner en liten sirkel. De har også bokstavene ge og xin (lyden er som den tyske ch i ich) som ligner henholdsvis ra' og sin med en prikk over og under. Pasjto har også den ekstra bokstaven som persisk la til det arabiske alfabetet.

Referanser og noter

Eksterne lenker 

 KODAKAN
 UCLA artikkel
 Etnologisk rapport
 Pasjto språk – opplæringsprogram og bøker
  Den etniske komposisjonen av Afghanistan

Østiranske språk
Pashton
Språk i De forente arabiske emirater
Språk i Iran
Språk i Pakistan
Sergio Pignedoli

Sergio Pignedoli (født 4. juni 1910 i Felina i Italia, død 15. juni 1980 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.

Pignedoli studerte i Reggio Emilia, i Milano og i Roma. Han ble presteviet i 1933. Etter virke i sitt hjembispedømme i Nord-Italia ble han rekruttert til tjeneste i Vatikanet og etterhvert til det pavelige diplomati. Han ble utnevnt til erkebiskop og pavelig utsending til Bolivia og etterpå Venezuela. Så var han hjelpebiskop i Milano i fem år. I 1960 ble han igjen pavelig diplomat, denne gang i noen afrikanske land og så Canada.

Fra 1962 til 1965 deltok Pignedoli på Annet Vatikankonsil. I 1966 fikk han i oppdrag av paven å lede den vietnamesiske bispekonferanse. I 1967 ble han sekretær for Kongregasjonen for troens utbredelse. Pave Paul VI kreerte ham til kardinal i 1973 og utnevnte ham til president for Sekretariatet for de ikke-kristne.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba  (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santorio  (1532-1602) *bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale  (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Erkebiskop Enrico Enríquez (1701-1756) *1743
 Erkebiskop Manuel Quintano Bonifaz (1698-1774) *1749
 Kardinal Buenaventura Córdoba Espinosa de la Cerda (1724-1777) *1761
 Kardinal Giuseppe Maria Doria Pamphilj (1751-1816) *1785
 Pave Pius VIII (1761-1830) *1816
 Pave Pius IX (1792-1878) *1829
 Kardinal Alessandro Franchi (1819-1878) *1873
 Kardinal Giovanni Simeoni (1816-1892) *1875
 Kardinal Antonio Agliardi (1832-1915) *1896
 Kardinal Basilio Pompilj (1858-1931) *1911 
 Kardinal Adeodato Giovanni Piazza (1884-1957) *1930 
 Kardinal Sergio Pignedoli (1910-1980) *1951

Referanser

Eksterne lenker 
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Italienske kardinaler
Italienske katolske biskoper
Deltakere på Andre Vatikankonsil
Personer fra provinsen Reggio Emilia
Linjen Rebiba
Michael Laudrup

Michael Laudrup (født 15. juni 1964) er en tidligere dansk fotballspiller, nå fotballtrener. Han er bror til fotballspilleren Brian Laudrup og sønn av fotballspilleren Finn Laudrup.

Michael Laudrup startet karrieren i de danske klubbene KB og Brøndby IF, før han ble solgt til Juventus i Italia. Han er kanskje best kjent fra tiden i de spanske klubbene FC Barcelona og Real Madrid, hvor han vant fem mesterskap. Han har også spilt i den nederlandske ligaen for Ajax Amsterdam og et år i Japan før han ble trener. Han startet som assistenttrener for , og var inntil 22. mai 2006 sjefstrener for Brøndby IF.

Laudrup spilte 104 A-landskamper for Danmark. Han debuterte i 1982 og spilte sin siste kamp mot  i kvartfinalen i VM i 1998. Laudrup scoret totalt 37 landslagsmål. På grunn av en konflikt med den daværende danske landslagstreneren Richard Møller-Nielsen fikk han dessverre ikke bli med på å vinne Danmarks hittil eneste store internasjonale trofé – EM 1992.

Michael Laudrup har i løpet av karrieren vunnet det italienske mesterskapet én gang (1986), det spanske mesterskapet fem ganger (1991–1995) og det nederlandske mesterskapet én gang (1998). I tillegg har han vunnet serievinnercupen (nå Mesterligaen) i 1992.

Laudrup ble i 2000 utnevnt til ridder av Dannebrogordenen.

Klubbkarriere 
 1982-1983: Brøndby IF, Danmark
 1983-1985: SS Lazio, Italia
 1985-1989: Juventus, Italia
 1989-1994: FC Barcelona, Spania
 1994-1996: Real Madrid, Spania
 1996-1997: Vissel Kobe, Japan
 1997-1998: Ajax Amsterdam, Nederland

Som trener har han følgende karriere:
 2000-2002: Assistenttrener for det danske landslaget (sammen med Morten Olsen)
 2002-2006: Brøndby IF (sjefstrener sammen med John «Faxe» Jensen)
 2007-2008: Getafe (Hovedtrener)
 2008-2009: Spartak Moskva (Hovedtrener)
 2010-2011: Real Mallorca
 2012 -      : Swansea City

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Danske fotballspillere
Danske fotballtrenere
Spillere i Fotball-EM 1984
Spillere i Fotball-VM 1986
Spillere i Fotball-EM 1988
Spillere i Fotball-EM 1996
Spillere i Fotball-VM 1998
Fotballspillere for Brøndby IF
Fotballspillere for Juventus FC
Fotballspillere for SS Lazio
Fotballspillere for FC Barcelona
Fotballspillere for Real Madrid CF
Fotballspillere for Vissel Kobe
Fotballspillere for AFC Ajax
Fotballtrenere for Brøndby IF
Fotballtrenere for Getafe CF
Fotballtrenere for FK Spartak Moskva
Fotballtrenere for RCD Mallorca
Fotballtrenere for Swansea City AFC
Fotballtrenere for Al-Rayyan SC
Årets fotballspiller i Danmark
Vinnere av Mesterligaen i fotball for menn
Dannebrogordenen
Personer fra København
Laokoon

Laokoon var en trojansk prest i gresk mytologi. Han advarte forgjeves innbyggerne i Troja å ta imot hestestatuen som grekerne hadde gitt dem.

I en kjent linje fra Aeneiden av Vergil sier Laokoon:

Equo ne credite, Teucri
Quidquid id est, timeo Danaos et dona ferentis

Stol ikke på hesten, trojanere.Hva det enn er, frykter jeg grekerne selv når de bringer gaver''

Byboerne hørte ikke på presten, som i sinne kastet spydet sitt på hesten. En gud som støttet grekerne, Athene eller Poseidon, sendte deretter sjøormer som drepte Laokoon og de to sønnene hans. 

En annen versjon av legenden forteller at Apollon sendte slangene som straff for en annen gjerning, men trojanerne tolket hendelsen som et tegn på at hesten var hellig. Det skulle de uansett komme til å angre på.

Laokoons død er beskrevet i Laokoon-gruppen, en monumental marmorstatue av Laokoon og hans sønner, antagelig fra år 50 f. Kr.. Statuen er bevart i en romersk kopi som står i Vatikanmuseene.

Se også
 Laokoon-gruppen

Personer fra gresk mytologi