alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Harri Kirvesniemi

Harri Kirvesniemi (født 10. mai 1958 i Sankt Michel) er en finsk tidligere langrennsløper. Blant svært mange mesterskapsmedaljer rager gullet på 15 km klassisk fra VM 1989 i Lahtis høyest.

Han er gift med den tidligere langrennsløperen Marja-Liisa Hämälainen.

Karriere 

Den første mesterskapsmedaljen kom under OL 1980 i Lake Placid, da han gikk startetappen for det finske stafettlaget som tok bronsemedaljene etter Sovjetunionen og Norge. Den siste medaljen kom 18 år senere, under OL 1998 i Nagano. Igjen gikk han startetappen for Finland, og igjen ble det finsk bronse, denne gang etter Norge og Italia.

Dette var femte gang Kirvesniemi fikk bronsemedalje etter en olympisk stafett! I 1998 ble han tildelt Holmenkollmedaljen sammen med Fred Børre Lundberg, Larisa Lazutina og Aleksej Prokurorov.

Doping 

Under VM 2001 i Lahtis ble Harri Kirvesniemi tatt for bruk av doping og diskvalifisert. Han var da blitt 42 år, og la opp som aktiv utøver etter dette mesterskapet, etter 25 år som toppidrettsutøver.

Harry Kirvesniemi innrømmet bruk av dopingmiddelet HES, hvilket er et middel som ble brukt for å skjule EPO. Det ble senere avdekket at det var systematisk bruk av EPO i det finske landslaget, og at EPO ble gitt utøverne av den finske lannslagslegen.

Meritter 
 OL
 Lake Placid 1980 – bronse på stafetten
 Sarajevo 1984 – bronse på 15 km og stafetten
 Albertville 1992 – bronse på stafetten
 Lillehammer 1994 – bronse på stafetten
 Nagano 1998 – bronse på stafetten
 VM
 Oslo 1982 – bronse på 15 km og stafetten
 Seefeld 1985 – bronse på 30 km 
 Lahtis 1989 – gull på 15 km klassisk, sølv på stafetten
 Val di Fiemme 1991 – bronse på stafetten
 Thunder Bay 1995 – sølv på stafetten
 Trondheim 1997 – sølv på stafetten

Sammenlagtplasseringer i verdenscupen 

* distansecupen var delt mellom langdistanse og mellomdistanse

Referanser

Eksterne lenker 
 

Finske langrennsløpere
Verdensmestere i langrenn
Olympiske bronsemedaljevinnere for Finland
Vinnere av Holmenkollmedaljen
Medaljevinnere under Vinter-OL 1980
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1980
Langrennsløpere under Vinter-OL 1980
Deltakere under Ski-VM 1982
Medaljevinnere under Vinter-OL 1984
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1984
Langrennsløpere under Vinter-OL 1984
Deltakere under Ski-VM 1985
Deltakere under Ski-VM 1987
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1988
Langrennsløpere under Vinter-OL 1988
Deltakere under Ski-VM 1989
Deltakere under Ski-VM 1991
Medaljevinnere under Vinter-OL 1992
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1992
Langrennsløpere under Vinter-OL 1992
Deltakere under Ski-VM 1993
Medaljevinnere under Vinter-OL 1994
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1994
Langrennsløpere under Vinter-OL 1994
Deltakere under Ski-VM 1995
Deltakere under Ski-VM 1997
Medaljevinnere under Vinter-OL 1998
Deltakere for Finland under Vinter-OL 1998
Langrennsløpere under Vinter-OL 1998
Deltakere under Ski-VM 1999
Deltakere under Ski-VM 2001
Dopingsaker i langrenn
Personer fra Sankt Michel
Fødsler i 1958
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Rudolf Christoph Eucken

Rudolf Christoph Eucken (født 5. januar 1846 i Aurich i Øst-Friesland i Kongedømmet Hannover, død 15. september 1926 i Jena) var en tysk (frisisk) filosof. Han ble tildelt nobelprisen i litteratur i 1908. Han var far til Walter Eucken.

Liv og virke

Rudolf Christoph Euckens far, Ammo Becker Eucken (1792–1851) døde da han var barn, og han ble oppfostret av sin mor, Ida Maria (1814–1872), født Gittermann. Han gikk på skole i Aurich, der en av hans lærere var den klassiske filolog og filosof Ludwig Wilhelm Maximilian Reuter (1803–1881).

Han studerte ved universitetet i Göttingen (1863–66), der Hermann Lotze var en av hans lærere, og så ved Universitetet i Berlin. Der ble han særlig inspirert av professor Friedrich Adolf Trendelenburgs etikk og historiske tilnærming til filosofien.

Han ble utnevnt til professor i filosofi i 1871 i Basel og 1874 i Jena. 

I Sverige befattet king Oscar II seg med hans religionsfilosofiske skrifter, og Eucken ble medlem av det svenske vitenskapsakademi. 

Eucken ble tildelt Nobelprisen i litteratur i 1908. I Tyskland ble denne anerkjennelse mottatt med skepsis fra folk som Ernst Haeckel. 

Hans hovedarbeider er Prolegomena zur forschung über die einheit des geisteslebens (1887), Die einheit des geisteslebens in bewusstsein und that der menschheit (1888) og Der wahrheitsgehalt der religion (1901).

Bibliografi 
 Die Lebensanschauungen der großen Denker (1890) 
 Der Kampf um einen geistigen Lebensinhalt (1896) 
 Der Wahrheitsgehalt der Religion (1901) 
 Grundlinien einer neuen Lebensanschauung (1907) 
 Der Sinn und Wert des Lebens (1908) 
 Geistige Strömungen der Gegenwart (1908) 
 Können wir noch Christen sein? (1911) 
 Present Day Ethics in their Relation to the Spiritual Life (1913) 
 Der Sozialismus und seine Lebensgestaltung (1920)

Litteratur 
 Jens Aden: Rudolf Christoph Eucken: Grundlinien einer neuen Weltanschauung. In Walter Jens (Hrsg.): Kindlers neues Literaturlexikon. 1988 ff., Bd. 5.
 Wolfgang Beutin: Rudolf Eucken. In: Preisgekrönte: Zwölf Autoren und Autorinnen von Paul Heyse bis Herta Müller. Ausgewählte Werke, sprachkritisch untersucht. Peter Lang Verlag, Frankfurt am Main 2012, ISBN 978-3-631-63297-0, S. 55–76.
 Peter Hoeres: Der Krieg der Philosophen. Die deutsche und britische Philosophie im Ersten Weltkrieg. Schöningh, Paderborn 2004, ISBN 3-506-71731-6.
 
 Michael Schäfer: Kapitalismus und Kulturkrise. Walter Eucken und die Philosophie Rudolf Euckens. In: Swen Steinberg, Winfried Müller (Hrsg.): Wirtschaft und Gemeinschaft. Konfessionelle und neureligiöse Gemeinsinnsmodelle im 19. und 20. Jahrhundert (= Histoire. Bd. 43). Transcript, Bielefeld 2014, ISBN 3-83-7624064, 303−318.

Referanser

Tyske filosofer
Tyske nobelprisvinnere
Nobelprisvinnere (litteratur)
Personer fra Aurich
Fødsler i 1846
Dødsfall i 1926
Academy of Motion Picture Arts and Sciences

Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS) er en amerikansk forening stiftet i 11. mai 1927 for å fremme filmkunst og -vitenskap. Som medlemmer opptas personer som har gjort seg bemerket som yrkesaktive innen filmindustrien. 

Akademiet har over 6 000 medlemmer. De aller fleste av disse av disse er basert i USA, men det finnes medlemmer fra 36 land.

Akademiet er mest kjent for å dele ut Oscar-prisen. Akademiet gir også ut en egen Oscar for studenter som lager film som en del av sin utdannelse. Det deler ut opptil fem Nicholl Fellowships in Screenwriting årlig. Det driver også Margaret Herrick-biblioteket i Beverly Hills i California og Pickford Center for Motion Picture Study i Hollywood i California.

Nåværende leder av akademiet er Sid Ganis.

De 36 grunnleggerne av akademiet
Skuespillere
Richard Barthelmess
Jack Holt
Conrad Nagel
Milton Sills
Douglas Fairbanks
Harold Lloyd

Regissører
Cecil B. DeMille
Frank Lloyd
Henry King
Fred Niblo
John M. Stahl
Raoul Walsh

Forfattere
Joseph Farnham
Benjamin F. Glazer
Jeanie MacPherson
Bess Meredyth
Carey Wilson
Frank Woods

Teknikere
J, Arthur Ball
Cedric Gibbons
Roy J. Pomeroy

Produsenter
Fred Beetson
Charles H. Christie
Sid Grauman
Milton E. Hoffman
Jesse L. Lasky
M. C. Levee
Louis B. Mayer
Joseph M. Schenck
Irving Thalberg
Harry Warner
Jack Warner
Mary Pickford
Harry Rapf

Advokater
Edwin Loeb
George W. Cohen

Akademiets ledere
Akademiets ledere velges for ett år av gangen og kan ikke velges for mer enn fire sammenhengende perioder.

Douglas Fairbanks 1927-1929
William C. DeMille 1929-1931
M. C. Levee 1931-1932
Conrad Nagel 1932-1933
J. Theodore Reed 1933-1934
Frank Lloyd 1934-1935
Frank Capra 1935-1939
Walter Wanger 1939-1941, 1941-1945
Bette Davis 1941 (sa opp etter to måneder)
Jean Hersholt 1945-1949
Charles Brackett 1949-1955
George Seaton 1955-1958
George Stevens 1958-1959
B. B. Kahane 1959-1960 (døde)
Valentine Davies 1960-1961 (døde)
Wendell Corey 1961-1963
Arthur Freed 1963-1967
Gregory Peck 1967-1970
Daniel Taradash 1970-1973
Walter Mirisch 1973-1977
Howard W. Koch 1977-1979
Fay Kanin 1979-1983
Gene Allen 1983-1985
Robert Wise 1985-1988
Richard Kahn 1988-1989
Karl Malden 1989-1992
Robert Rehme 1992-1993, 1997-2001
Arthur Hiller 1993-1997
Frank R. Pierson 2001-2005
Sid Ganis 2005–2009
 Tom Sherak 2009–2012
 Hawk Koch 2012–2013
 Cheryl Boone Isaacs 2013–2017
 John Bailey 2017–2019
 David Rubin 2019–

Referanser

Eksterne lenker
 
 Oscardatabasen over vinnere og nominerte
 Margaret Herrick biblioteket
 Pickford Center for Motion Picture Study – Akademiets filmarkiv

  
Etableringer i 1927
AgustaWestland

AgustaWestland var et italiensk selskap som drev utvikling og produksjon av helikoptre. Selskapet ble grunnlagt i 2000 gjennom sammenslåingen av Agusta, som var eiet av det italienske konsernet Leonardo, og Westland Helicopters, som var eiet av det britiske selskapet GKN.

I 2004 solgte GKN sine aksjer i AgustaWestland til Finmeccanica, som da ble eneeier. I 2016 ble AgustaWestland innlemmet i Leonardo.

Produkter
 Agusta A129 Mangusta
 TAI/AgustaWestland T-129
 AgustaWestland EH101/AW101 (Merlin)
 AgustaWestland CH-149 Cormorant
 Lockheed Martin VH-71 Kestrel (den kansellerte VIP varianten av EH101 for United States Marine Corps Marine One kontrakten i partnerskap med Lockheed Martin and Bell Helicopter)
 AgustaWestland AW109
 AgustaWestland AW119
 AgustaWestland AW139 (opprinnelig et fellesprosjekt under Bell/Agusta Aerospace Company, nå 100 % eiet av AgustaWestland; tidligere kjent som AB139)
 AgustaWestland AW149
 Westland Lynx
 AgustaWestland AW159 Wildcat
 AgustaWestland AW169
 AgustaWestland AW189
 AgustaWestland AW609 (opprinnelig et fellesprosjekt under Bell/Agusta Aerospace Company, nå 100 % eiet av AgustaWestland. Tidligere kjent som BA609)
 AgustaWestland Project Zero
 NH90 (produsert av NHIndustries, et joint venture-selskap bestående av Eurocopter (62,5 %), AgustaWestland (32 %) and Fokker (5,5 %))

 Produsert på lisens:
 Agusta-Bell AB412
 AgustaWestland Apache versjonen til Boeing AH-64 Apache (67 produsert for British Army). Produksjonen startet under Westland Helicopters (GKN eiet).

Referanser

Eksterne lenker
 

Finmeccanica
Helikopterprodusenter
Forsvarsindustriselskaper
Etableringer i 2000
Opphør i 2016
Battlefield Earth (roman)

Battlefield Earth (norsk: Kampen om jorden) er navnet på en science fiction-roman skrevet av scientologigrunnlegger L. Ron Hubbard. Boken Kampen om jorden ble for første gang publisert i 1980 av St. Martin's Press. Dette var Hubbards første science fictionroman etter sine dager som skribent for billige science fictionmagasiner i 1940-årene, og den ble promotert som «Hubbards tilbakekomst til science fiction etter en lang dvale». Boken ble oversatt til norsk av Arne Hetlow Petersen i 2000.

Boken er skrevet i en stil som kjennetegner at han begynte sin forfatterkarriere på 40-tallet. Romanen er massiv, med 750 sider innbundet, og over 1000 sider i heftet form. Den forteller en fiktiv historie satt omtrent 1000 år fram i tid. Før historien begynner får leseren lære om en ond romvesenrase som kalles «Psychloer», og som invaderte jorden mot slutten av det 20. århundre. Den ødela den menneskelige sivilisasjonen på få dager, og reduserte menneskerasen til noen ytterst få huleboere. Tusen år senere skjer flere hendelser som til slutt gir menneskeheten en sjanse til å gjøre opprør mot sine overmenn og fri jorden fra kontrollen til et galaktisk imperium.

Reaksjoner til boken fra litteraturkritikere og science fictionfans er blandet. Den blir stort sett ansett som en av Hubbards beste bøker, og kommentarer har blant annet gått på at den er spennende og handlingsrik, mens andre omtaler den som vanskelig, for lang, og til og med uleselig. Boken er også kritisert for å inneholde tema fra scientologien.

Eksterne lenker

 Bokens offisielle hjemmeside (Galaxy Press)
 Skrivingen av Battlefield Earth (lronhubbard.org)
 «Hubbard Hot Author Status Called Illusion» (Mike McIntyre, San Diego Union, 15. april 1990, p1)
 «Costly Strategy Continues To Turn Out Bestsellers» (Joel Sappell and Robert W. Welkos, Los Angeles Times, 28. juni 1990, page A1:1)

Romaner fra USA
Science fiction-romaner
Bøker fra 1982
Norsk institutt for skog og landskap

Norsk institutt for skog og landskap (Skog og landskap) var et nasjonalt forskningsinstitutt for kunnskap om arealressurser. Instituttet forsket og framskaffet informasjon om skog, jord, utmark og landskap. 

Instituttet formidlet kunnskap til myndigheter, næringsliv og allmennhet for å sikre bærekraftig forvaltning og verdiskapning knyttet til arealressursene.

Skog og landskap var organisert under Landbruks- og matdepartementet, og hadde rundt 220 ansatte. Instituttet hadde hovedkontor på Ås i Akershus, og regionkontorer i Vest-Norge (Bergen), Midt-Norge (Steinkjer) og Nord-Norge (Tromsø). Et nasjonalt fagbibliotek, åpent for allmennheten, var lokalisert ved hovedkontoret.

Skog og landskap ble etablert i 2006 etter sammenslåing av Skogforsk og Norsk institutt for jord- og skogkartlegging (NIJOS). Samtidig ble Norsk genressurssenter opprettet som en avdeling ved instituttet.

Et av virkeområdene til Skog og landskap var Landsskogtakseringen. Disse har siden 1919 tilpasset takseringsopplegget for å kunne bidra til å finne svar på aktuelle nærings- og miljøspørsmål. Arbeidet var først og fremst konsentrert rundt trevirkeproduksjonen. Fra 2007 fikk Landsskogtakseringen ansvaret for å dokumentere hvor mye CO2 skogene binder opp.

Andre aktuelle interesseområder for Skog og landskap var problematikk knyttet til gjengroing. Færre beitedyr og mindre menneskelig drift i skogene fører til at tidligere åpne kulturlandskap forsvinner, men de konsekvensene det har for natur og kultur.

Norsk institutt for skog og landskap ble erstattet av Norsk institutt for bioøkonomi fra 1. juli 2015.

Referanser

Eksterne lenker
 Norsk institutt for skog og landskap

Tidligere norske statlige myndigheter
Norske statlige forsknings- og utredningsinstitusjoner
Vitenskap og teknologi i Norge
Miljøvern i Norge
Vitenskapelige organisasjoner
Etableringer i 2006
Vitenskap i 2006
Opphør i 2015
Ikon (kristendom)

Et ikon, av gresk eikon («bilde»), er i kristendommen et maleri med religiøst motiv, vanligvis utført på en treplate. Ikoner er tradisjonsbundne og har en kristen ikonografi.

I Den ortodokse kirke spiller ikonet en svært viktig rolle som forkynnelse av Guds ord i form, farge og skjønnhet. Ikonene fremstiller Jesus Kristus, jomfru Maria, helgener og ulike hendelser beskrevet i Bibelen.

Ikonene er «lysende» bilder, ofte malt med gull, fordi de angivelig «reflekterer den himmelske virkeligheten». De kan forstås som «vinduer» til den guddommelige verden, og har derfor en rituell funksjon i ortodoks kult.

Helgenbilder i vestlig kirkekunst omtales av og til også som ikoner, men flere anser at dette i kultisk og teologisk forstand er en uheldig ordbruk. Klarest blir det å reservere ordet «ikon» til betegnelse på avbildninger som dyrkes i de østlige kirker.

Historie 
Konsilet i Trullo i 680 forbød symbolske fremstillinger av Kristus, f.eks som et lam. Billedforbudet i 2. Mosebok ble tilsidesatt på bakgrunn av det faktum at Kristus hadde åpenbart seg i menneskeskikkelse. Kirkemøtet i Nikea i 787 vedtok at ikoner innehar en positiv plass i kirkens liv ved å tjene en pedagogisk funksjon. Ikonene fortjener «relativ heder» (proskynesis), da de bare er avbildninger av det guddommeliges åpenbaring, og ikke av det guddommelige i seg selv, som skal ha «absolutt heder» (latreia). Det var dermed ikke snakk om «avgudsdyrkelse», der avbildningen gjøres identisk med det avbildete.

Referanser

Se også 
 Ikonoklasme
 Ikonostasis
 Idol (avgudsbilde)
 Bildeforbudet i Det gamle testamentet

Litteratur 
 Danbolt, Gunnar; «Det kristne bildet, Tre faser i utviklingen av den kristne kirkeutsmykning» i  Eggen og Hognestad (red)Tempel og Katedral-Kunst og arkitektur som gudstroens speilbilde, Trondheim 2000, ISBN 82-519-1572-4
 Demus, Otto; Byzantine Mosaic Decoration, Aspects of monumental art in Byzantinum, London 1948, Reprint 1993 ISBN 0-89241-018-3
 Hellemo, Geir; Guds Billedbok, Oslo 1999, ISBN 82-530-2034-1
 Nes, Solrunn; Mysteriets formspråk, Bergen 2000, ISBN 82-419-0266-2
 Tollefsen, Torstein; Teologi i farger. Ikoner i Norge, Verbum, Oslo 2001

Eksterne lenker 
 
 Katarinahjemmet katolsk.no
 Skapt i Guds ikon
 Ikonsamlingen ved Ringerikes Museum 
 Ikonmaleri.no
 Den ortodokse kirke og dens ikoner

Kunst
Kristendom
Ortodoks kristendom
Mr. Bean

Mr. Bean (engelsk for hr. Bean) er en komisk rollefigur spilt av skuespilleren og komikeren Rowan Atkinson.

Mr. Bean er en kronisk uheldig, livlig, artig, men også sosialt klønete kar som kommer opp i mange rare situasjoner. Som oftest klarer han å komme seg ut av dem på merkverdigere måter enn han viklet seg inn i dem.

I 1997 avslører Atkinson på et britisk program fra spørsmål fra en i salen, hva Mr. Bean's fornavn er.
Han sa han ikke var sikker, men at det muligens var Julian.

Rowan Atkinson skrev rollen til den stumme figuren sammen med Richard Curtis på 1980-tallet. Han fikk også laget en film om rollefiguren kalt Bean – Den store katastrofefilmen i 1997, og ti år senere 30. mars 2007 ble Mr. Beans ferie vist på kino.

Den første episoden av Mr. Bean-serien gikk på ITV den 1. juni 1989.

Mr. Bean kjører en gul-grønn liten Mini. Han bruker hengelås for å låse bilen. Han har også en teddybjørn som oftest blir kalt «Teddy», hans bestevenn.

Se også 

 Mr. Bean (animert TV-serie)

Eksterne lenker 
 
 

Filmfigurer
Anthony Coucheron

Anthony Coucheron, også omtalt som Anton Coucheron eller Anthony Willemsen (født ca. 1650, trolig i Holland, død 14. mars 1689 på Akershus, Oslo) var en ingeniøroffiser. 

Coucheron arbeidet som Verkbas i Fredrikstad i 1665 og var assistent for sin far Willem Coucheron i 1666. Faren var en nederlandsk generalkvartermester, som påbegynte arbeidet med befestning av Fredrikstad i 1663. Samtidig arbeidet han med anleggelsen av det som senere ble Fredriksten festning i Halden. 

I 1673 ble Anthony Coucheron sendt som løytnant til Kongsvinger og Elverum for å utarbeide noen tegninger i forbindelse med noen allerede prosjekterte festningsanlegg. Han ledet byggingen av disse i noen år. Coucheron er omtalt som kapteinløytnant på Akershus i 1674, i mars samme år ble han utnevnt til kaptein. I juli samme år ble han utnevnt til generalkvartermesterløytnant i Danmark. Han etterfulgte sin far som generalkvartermester i Norge i 1680, og ble utnevnt til kommandant på Christiansø, trolig i 1681 og oberst trolig i oktober samme år. De siste årene var han kommandant på Akershus festning.

Anthony Coucheron fikk i oppdrag å planlegge og utføre flere betydelige festningsverk både i Danmark og i Norge. Hans arbeider var på linje med de mest moderne i samtiden og representerer dessuten nytenkning, blant annet med hans bidrag til utviklingen av brannsikre tårnfestninger. 

Sammen med Johan Caspar de Cicignon regulerte Coucheron Trondheim etter bybrannen i 1681 og ledet byggingen av Kristiansten festning. I tillegg til arbeidet på festningsanleggene i Trondheim, Kongsvinger og Elverum, arbeidet han med deler av Akershus festning og planer over Fredrikstad.

I Danmark arbeidet Coucheron med befestning av Christiansø, Ertholmene ved Bornholm (påbegynt i 1684) og Fladstrand i Fredrikshavn (1687). I samråd med kommandanten Jacob Geveke utarbeidet han forslag til ny befestning av Kronborg (1686–1688)

Referanser

Litteratur
V.E. Tychsen: Fortifikations-Etaterne og Ingeniørkorpset, 1884
Chr. Elling: Holmens Bygningshistorie, 1932 
Norske Minnesmerker, Fredrikstad, 1934
J. Klindt Jensen: Barokken i Rønne Fæstning, 1952
H. Langberg: Danmarks Bygningskultur I, 1955
V. Steen Møller: Frederiksvern, 1973
H.E. Nørregård-Nielsen i: Magtens Bolig (Danm. Ark.), 1980
Norsk kunstnerleksikon, Oslo 1981
Kjeld Magnussen: Foren. til norske Fortidsminners Bevaring, Årsbok 1985
P. Bolten Jagd: Danske Forsvarsanlæg I, 1986
Huse i Fr.havn, 1986

Eksterne lenker 
 Oversikt med verneplaner over gamlebyen i Fredrikstad

Nederlendere
Byplanleggere
Norske offiserer
Fødsler på 1600-tallet
Rammsund

Rammsund er et norsk hard rock/heavy metal-band som hovedsakelig spiller Rammsteins musikk med nynorsk tekst. Bandet er fra Oslo og omegn. Bandet ble startet og inspirert av bandet DDR, hvor blant andre Atle Antonsen og Johan Golden var medlemmer, som i all hovedsak fremførte sangene til D.D.E. med tysk tekst.

Språkrådet har vært involvert i oversettingen til nynorsk av de tyske tekstene til Rammstein. Bandet startet opp i 2003, men hadde sin første offisielle opptreden 15. november 2004 – dagen før Rammsteins egen Norges-konsert i Oslo Spektrum.

Rammsund ble oppløst i 2011, men startet opp igjen i 2013 med ny besetning for å markere sitt 10-årsjubileum. Bandet er pr. 2022 fremdeles aktivt, og bandet har som tradisjon å spille en headlinerkonsert dagen før tyske Rammsteins Norges-konsert i samme by, som et slags «Rammstein-vorspiel».

Låtene

Medlemmer 
 Geir Ove Gråbein Nordby – vokalist (2003-)
 Kvitebjørn Solfjeld – slagverk (2003-)
 Mattias-Evangeliet Müller – bass (2013-)
 Testicholas Nystad – gitar, koring (2013-)
 Aleksander Ilievski – vikar, gitar, koring (2015-)

Tidligere medlemmer 
 Nikolai Løvstad – gitar (2003–2011)
 Espen 'Kyrring' Kregnes – bass (2006–2011)
 Ali Reza Ahmadi – keyboard og programmering (2004–2009)
 Christine Eng – synth (2003–2004)
 Kevin Alvaro – bass (2003–2006)
 Sigmund Bade – bass (vikar 2006)
 Jan Erik Smedhaugen – bass (2004)

Diskografi 
 EP med låtene «Lemmen min», «Mutter'n» og «Hjartet mitt brenn»

Referanser

Eksterne lenker 
 Rammsund live i Urørt på nrk.no/urort
 Rammsund: Høy partyfaktor på hissig.no (17. april 2013)
 Rammsund er attende! på hissig.no (7. april 2013)
 Konsertomtale fra Garage i Bergen på studvest.no (18. april 2008)
 Nynorsk rocker på lokalavisenfrogner.no (21. juni 2008)
 Ramme Rammsund på budstikka.no (9. februar 2006)
 Rammsund gjør Rammstein - på nynorsk på bt.no (19. januar 2006)
 «Mein Teil» = «Lemmen min» på dagsavisen.no (13. januar 2005)
 Tung tysk hardrock på nynorsk på nesteklikk.no (16. november 2005)
 Rammsund: Nynorsk Rammstein på nynorsk.no (30. mai 2005)

Norske rockegrupper
Naturbruk

Naturbruk er utnyttelsen og skjøtselen av naturressurser og av naturgrunnlaget.

I Norge er det også et utdanningsprogram for videregående skole og navnet på det tilhørende programområdet for Vg1 (første klasse). På Naturbruk lærer man om husdyrhold, plantedyrking, skogbruk, hest, gartneri, maskiner, friluftsliv og kjæledyr. Utdanningsprogrammet kan føre fram til studiekompetanse som trengs for å søke på høyskoler og universitet dersom en velger naturbruk som programområde også på Vg3.

Utdanningsprogrammet for naturbruk skal gi grunnutdanning i følgende fag:

Akvakulturfaget
Anleggsgartnerfaget
Fiske og fangst
Gartneri og hagebruk
Hestefaget
Hovslagerfaget
Idrettsanleggsfaget
Landbruk og husdyrhold
Naturforvaltning
Reindriftsfaget
Skogfaget
Dyrefaget (nytt, innen heste- og dyrefag, husdyrhold med smådyr som kanin og høns)

Studiekompetanse 
Naturbruk skiller seg fra de andre yrkesfaglige linjene ved at en kan velge et tredjeår, «Vg3 Studieforberedende naturbruk». Våren 2021 finnes det fem norske skoler som tilbyr ulike varianter av Vg3 Studieforberedende naturbruk. Dersom eleven valgte 5-timers naturfag fra studieforberedende utdanningsprogram i stedet for den vanlige 3-timers naturfag på Yrkesfag, vil han eller hun også kunne få Generell Studiekompetanse, med et halvt tilleggspoeng for Naturbruk. Enkelte naturbruksskoler tilbyr også realfag som R1, R2, Kjemi 1+2, og Biologi 1+2 (Spesiell Studiekompetanse), for elever som ønsker høyere utdannelse som krever disse fagene, som veterinær. Etter Vg2 kan elevene også velge å gå ut i lære 2 år i sitt fag, for å oppnå fagbrev, eller ta Vg3 Agronom. Om de ikke tok 5-timer naturfag på Vg1 kan de velge Vg3 Påbygg og få Generell Studiekompetanse.

Alternativt kan elever som har fullført utdanningsprogrammet for naturbruk, søke opptak på Vg2 Landbruk og gartnernæring, Vg2 Skogbruk, Vg2 Anleggsgartner, Vg2 Hest og Hovslager, Vg2 Reindrift og Vg2 Akvakultur.

Referanser

Eksterne lenker 
 Naturbrukskolene.no

Utdanningsprogrammer
Fagopplæring