alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Wyre (Orknøyene)

Wyre (norrønt: Vígr)er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene, beliggende sørøst for Rousay. Det er fergeforbindelse med Tingwall på Mainland, Egilsay og Rousay. Øya er på 311 hektar og 32 meter på det høyeste punktet. Den er en av de minste bebodde øyene i skjærgården. I henhold til folketellingen for 2011 har Wyre en befolkning på kun 5 innbyggere.

Historie 

Wyre har to gamle monumenter vedlikeholdt av Historic Scotland, festningen Cubbie Roo's Castle og kapellet St Mary's Chapel.

Festning 
Cobbie Row's er det eldste festningen fra middelalderen som er kjent for å eksistere i Skottland. Bygget, som nå er i ruiner, ble reist på midten av 1100-tallet av den norsk-orknøyske høvdingen Kolbein Ruga og steinfestningen besto opprinnelig av et lite, sentralt tårn satt i en oval innhegning, omgitt av to grøfter, en steinmur og en jordvoll. Historic Scotland etablerte stedet som et planlagt monument i 1929. Festningen nevnt både i Orknøyingenes saga og i Håkon Håkonssons saga.

Kapell 
St Mary's Chapel er et kapell fra 1100-tallet som nå er i ruiner. Det antas å ha blitt bygget av Kolbein Ruga eller hans sønn, Bjarne Kolbeinsson, biskop av Orknøyene. Den nå takløse bygningen i romansk arkitektur ble opprinnelig bygget av lokal bruddstein og kalkmørtel. I løpet av slutten av 1800-tallet ble bygningen restaurert. Historic Scotland etablerte stedet, som omfatter kirken og inngjerdet gravplass, som et planlagt monument i 1929.

Poeter 

I henhold til Collins Encyclopaedia of Scotland komponerte Bjarne Kolbeinsson det eneste betydelige verket av norrøn poesi som har overlevd på Orknøyene, hans Jómsvíkingadrápa («Dråpa om jomsvikingene»).

Poeten Edwin Muir (1887–1959), kjent for sin framtredende rolle i den skotske renessansen, født i Deerness på Mainland på Orknøyene, tilbrakte store deler av barndommen på Wyre. I sin selvbiografi sa han om seg selv - «I'm an Orkneyman, a good Scandinavian» («Jeg er en orknøyer, en god skandinaver»), og kommenterte at noen av hans lykkeligste barndomsår ble tilbrakt her.

Geografi og geologi 
Som det meste av Orknøyene består Wyre av gammel rød sandstein fra den geologiske Devon (geologi)|devon.

Øya er lavtliggende, og er formet som en likebeinet trekant på siden. Arealet er 3,5 km, generelt er den lavtliggende, og høyeste punkt er 31 meter over havet. Den strekker seg 1,9 km i nord-sørlig riktning, og 3,6 kilometer i øst-vestlig riktning. Den er atskilt fra Rousay av sundet Wyre Sound. Rousay er i nord, Geirsay i sør, Stronsay i øst, Mainland i sørvest og Shapinsay i sørøst. Med landsbyen Ae i Dumfries and Galloway har Wyre et av de korteste stedsnavnene for en bosetningen i Storbritannia.

Dyreliv 
Wyre er også kjent for sine havert (gråsel) og steinkobbe, og for fugleliv, blant annet ender.

Bildegalleri

Referanser

Eksterne lenker 

Wyre, Around Rousay

Øyer på Orknøyene
Vermut

Vermut er en sterkvin som er smaksatt med aromatiske urter og krydder. Oppskriftene holdes hemmelig av de enkelte produsenter. Drikken ble oppfunnet av Antonio Benedetto Carpano fra Torino i 1786. Han valgte navnet vermut fordi han var inspirert av en tysk sterkvin krydret med malurt, urten som også brukes i absint. Det tyske ordet Wermut betyr både malurt og vermut. Urtene ble opprinnelig tilsatt for å dekke over den råe alkoholsmaken i billig vin.

Den opprinnelige formen er tørr, hvit vermut, ofte markedsført som «ekstra tørr». Denne er en viktig ingrediens i cocktailen martini sammen med gin eller vodka. Rød vermut er en søtere type med en markant bitterhet, som ofte drikkes som aperitif. Søt, hvit vermut (bianco) brukes i cocktailer eller som en aperitif. 

De mest kjente vermutprodusentene er:

 Martini & Rossi SpA (Italia, se Martini for informasjon om produktet)
 Cinzano (Italia)
 Noilly Prat (Frankrike)
 Distillerie Stock (Italia)

Sterkvin
Introduksjoner i 1786
Hunderfossen Eventyrpark

Hunderfossen Eventyrpark (tidligere Hunderfossen Familiepark) er en av Norges største turistattraksjoner, med over 275 000 besøkende hver sommer. Parken ble grunnlagt i 1984. Hunderfossen Eventyrpark har mer enn 60 attraksjoner og severdigheter.

Ivo Caprinos arbeider er et gjennomgangstema i parken. Det store trollet rommer en hall med flere eventyrtablåer fra Asbjørnsen og Moes norske folkeeventyr, formgitt i Caprinos ånd, og en restaurant. Videre er Eventyrslottet og Eventyrskipet klart påvirket av Asbjørnsen og Moe.
 
I juli settes det opp Trollnatt i Hunderfossen Eventyrpark. Hunderfossen Eventyrpark har også en vinterpark som åpner dørene i februar hvert år. 

Noen attraksjoner på Hunderfossen:
 Hunderfossentrollet (Ivo Caprinos eventyrgrotte)
 Eventyrslottet
 Ivo Caprinos supervideograf (Erstattet med Reodor Felgens Hyperakselerator)
 Trollfallet (plassert i 2. Etg på Eventyrslottet)
 Hunderfossen Rafting
 Eventyrskipet
 Gokart
 Vokskabinettet
 Utsiktstårnet
 Traktorbane
 Lekehuset
 Småbarnsområdet
 Energisenteret
 4D kino med Den Lille Prinsen
 Karamellfabrikken og iskremfabrikken
 Volvo lastebilbane for de minste
 Mercedes-Benz bilbaner
Skytterhuset
 Berg-og-dal-banen Il Tempo Extra Gigante

Eksterne lenker 
 
 Vinterparken
 Byggingen av Eventyrslottet på Veidekkes nettsider
 Byggingen av raftingbanen på Veidekkes nettsider

Fornøyelsesparker i Norge
Kultur i Lillehammer
Byggverk i Lillehammer
Næringsliv i Lillehammer
Madeira (vin)

Madeira er en sterkvin fra øya Madeira. Den brukes både som drikk og til matlagning og benyttes i konfekt og desserter, som «plomme i madeira».

Produksjon

Produksjonsmetoden ligner den som brukes for portvin, men i madeiraproduksjonen brukes en spesiell og karakteristisk metode for å fremskynde modningen. Vinen blir, i bygninger kjent som estufas som er bygd spesielt for formålet, utsatt for høy temperatur gjennom flere måneder. Prosessen etterligner effekten av en lengre sjøreise hvor vinen modnes på tønner i tropisk klima. Opprinnelig var ikke madeira en sterkvin, men man begynte å tilsette brennevin for å øke holdbarheten. 

Temperaturen i en estufa ligger på ca. 37 til 60° celsius, varierende med vinens kvalitet. De beste vinene lagres i lave temperaturer. Bygningene er i sten, og er delt inn i mindre rom der varm luft føres inn gjennom luftekanaler fra ovner. 

Denne prosessen gir madeira mye av dens karakteristiske smak, da den både fremskynder en avrunding av vinen og holder tilbake sekundær gjæring. Prosessen fungerer i praksis som en mild form for pasteurisering. Videre blir vinen utsatt for luft, noe som får den til å oksidere. Dette gir den en farge som minner om tawny portvin. Tidligere brukte man ofte fargetilsetninger som karamell, men dette er blitt mindre vanlig. Når andre viner får tilsvarende kvaliteter gjennom oksidering sier vinsmakere noen ganger at de er «madeirisert»

Holdbarhet

Det at vinen blir utsatt for høye temperaturer og oksygen fører til at den blir meget stabil i ferdig tilstand. En åpen flaske madeira har derfor meget lang holdbarhet, gjerne opptil et år. I en forseglet flaske er den en av de vinene som holder aller lengst, og det finnes eksempler på at madeira har vært i utmerket tilstand etter 150 år. I spesialistforretninger er det ikke uvanlig å finne madeira på rundt 100 år. 

Før man hadde tilgang til kunstig kjøling var madeira svært populært i områder hvor man ikke lett kunne anlegge vinkjellere, fordi den klarte seg gjennom varme somre uten nevneverdig kvalitetsforringelse.

Madeira kan selges som årgangsvin når den har ligget i tønner i minst tyve år, eller den kan selges som en blandet vin med minimumsalder, for eksempel tre, fem, ti eller femten år. Det finnes også soleraviner, som ble startet i et angitt år. 

Noen nye typer, inkludert Harvest og Garrafeira, selges med henvisning til et spesifikt år, men har vært lagret i langt kortere tid enn de egentlige årgangsvinene.

Typer

Det finnes fire hovedtyper Madeira: Malvasia, boal, verdelho og sercial. De to sistnevnte er de tørreste typene. Man kan også finne noen andre typer, men disse er sjeldne på grunn av sykdommer på druebestanden. Blant disse er terrantez, moscatel, bastardo og tinta negra mole.

Referanser 

Sterkvin
Portugisisk vin
Lorens Berg

Lorens Berg (født 18. januar 1862 i Kodal i Andebu, død 14. september 1924 i Kristiania) var lærer og lokalhistoriker.

Lorens Berg var gjetergutt, gårdsgutt og sjømann, før han ble lærer i 1881, blant annet på Prestbyen i Kodal fra 1891 til 1899. 

Lorens Berg utga i 1905 boka Andebu – en vestfoldbygds historie i 1600-årene, og innledet derved et lokalhistorisk forfatterskap som kom til å bli banebrytende i Norge, bygd på arkivstudier og en sikker, metodisk framstillingsform. I løpet av mindre enn 20 år utga han bygdebøker om Brunlanes, Hedrum, Tjølling, Sandeherred (Sandar), Tjøme, Nøtterøy og Stokke. 

Han ble statsstipendiat i 1911.

Lorens Berg døde i Kristiania 14. september 1924. Han ble begravet på Kodal kirkegård 19. september 1924, hvor det er reist et minnesmerke ved graven. I 1952 ble det ved Prestbyen i Kodal avduket en statue av Lorens Berg laget av Hans Holmen.

I 2008 ble det etablert en lokalhistorisk stiftelse i Andebu som fikk navn etter Lorens Berg.

Artikler  
 Gaarden Aker i Sem. En Gaardshistorie Historisk tidsskrift 1909 20: 232-251 
 Om Jordegodsets Fordeling i Tønsberg Len (det senere Jarlsberg Grevskab) i 1650 og 1701 Historisk tidsskrift 1909 20: 33-66 
 Om bygdehistorie Historisk tidsskrift 1912 22: 86-92

Referanser

Eksterne lenker 

 Kodal bygdeleksikon biografi og bibliografi 
 vestfoldportalen biografi og bibliografi
 Andebu – en vestfoldbygds historie i 1600-årene fulltekst

Norske lokalhistorikere
Norske sakprosaforfattere
Statsstipendiater
Kultur i Vestfold og Telemark
Personer fra tidligere Andebu kommune
Personer fra Sandefjord kommune
Kristian Kvakland

Kristian Marius Kvakland (født 5. februar 1927, død 2. oktober 2011) var en norsk billedhugger og kunstner. Han har blant annet laget den velkjente Amandastatuetten. Kristian Kvakland vokste opp i Råbygda i Orkdal og flyttet til Oslo for å ta kunstutdannelse i 1953. Fra 1973 var han bosatt på Blylaget i Nordre Frogn, like ved kommunegrensen mot Nesodden.

Kvakland har utdannelse fra Statens Håndverks- og Kunstindustriskole i Oslo, hvor han studerte i periodene 1953–1956 og 1964–1965). Deretter studerte han ved Statens kunstakademi fra 1965 til 1968. Han debuterte på Høstutstillingen i 1968.

Kjente verker 
Blant hans kjente verker er «Protest» (Museet for samtidskunst 1972), «Potensiell strategi» (Trøndelag kunstgalleri 1985),  «Draugen» (Tjeldsund Offshore-senter 1984), «Gruvearbeideren» (Longyearbyen 1993), «Harald 1.» (kunstutstillingen «pomp og prakt» i forbindelse med signingen av HMK Harald og dronning Sonja i 1991), «Medmenneske» (Orkdal Sjukehus 1991), «Teknikk og menneske» (Orkdal 2000),  «Egget» (Vest-Agder Sentralsykehus 1989), «Kongen av Arktis» (Orkdal Sparebank), «Narcissist» (Moss 1987), «Håndtrykk» (Moss), «Blåveispiken» (Hennummarka barnehage 1990).

Utstillinger 
Separatutstillinger
 1975: Kunstnerforbundet Oslo 
 1983: Rogaland Kunstnersenter Stavanger 
 1983: Oslo Kunstforening
 1983: Trondhjems Kunstforening
 1984: Galleri Finsrud Drøbak
 1988: Galleri Bi-Z Kristiansand
 1989: Kunstnerforbundet Oslo
 1996: Kunstnerforbundet Oslo
 1999: Galleri Cassandra Drøbak
 2001: Oscarsborg festning Drøbak
 2002: Kunstnerforbundet Oslo

Gruppeutstillinger, prosjekter, festivaler
 1976: Biennalen di Venezia
 1980: Jubilemsutstilling Kunstnernes Hus Oslo
 1980: «Skulptur underveis» Kunstnernes Hus Oslo
 1981: «Skulptur underveis» Kunstnernes Hus Oslo
 1985: Willebadessen Lindau- Tyskland
 1987: Skulpturmønstring Göteborg
 1988: «8 norske skulptører» Kulturhuset Stockholm
 1990: «Grotesker» Trondhjems Kunstforening
 1990: «Kontrast» – vandreutstilling Asker Kunstforening
 1993: «Dei fire elementa» Hå gamle prestegard Jæren
 1994: Skulpturbiennalen København
 1997: «Tendenskunst i 1970-årene» Lillehammer Kunstmuseum
 1998: «Nordiske spor» København
 1998: Oscarsborg festning Drøbak

Innkjøpt av
 Nordnorsk Kunstmuseum 
 Lillehammer Kunstmuseum 
 Norsk kulturråd 
 Trøndelag Kunstgalleri 
 Nasjonalgalleriet 
 Riksgalleriet

Referanser 

Norske kunstnere
Personer fra Orkdal kommune
Drøbak Golfklubb

Drøbak Golfklubb (stiftet 31. oktober 1988) er en golfklubb i Drøbak i Akershus. Klubbens golfbane er en åpen parkbane avgrenset av skogterreng.

Klubben var vertskap for LET Access Series- og Swedish Golf Tour-turneringen Ladies Norwegian Challenge i 2015 og 2016.

Eksterne lenker
 

Golfbaner i Norge
Idrettslag i Akershus
Idrettsanlegg i Viken
Sport i Frogn
UFFA

UFFA eller Ungdom For Fri Aktivitet er et selvstyrt ungdomshus i Innherredsveien 69C i Trondheim.

UFFA ble startet i 1981 og holdt opprinnelig til i et okkupert hus i Kjøpmannsgata 28. Da dette huset brant i juli 1982, inngikk UFFA en kommunal driftsavtale, og fikk overta nedlagte Østbyen barnehage i Innherredsveien.

UFFA er og har vært tilholdssted for en rekke band i Trondheim, har og har hatt en viktig rolle i konsertlivet, huset anarkistavisen/magasinet Folk & Røvere samt diverse anarkistiske/radikale organisasjoner. På UFFA finner man byens billigste vegetarkafé: Kafe Knaillhard. Bokkaféen Ivar Matlaus har også en filial på UFFA.

UFFA-miljøet er politisk aktive og har blant annet deltatt i antirasistiske markeringer og demonstrasjonen mot NATOs toppmøte i Åre.

I motsetning til den marxist-leninistiske holdningen i Blitzmiljøet i Oslo har UFFA utad ønsket å framstå som anarkistisk og ikkevoldelig, og har i sin lokale praksis vært klart mindre militant. Denne linja ble mulig gjennom Trondheimspolitiets og – politikernes relativt pragmatiske holdning til fenomenet ungdommelig autonomi. Trøndelags lange og mangslungne radikale tradisjon informerte sosialdemokratenes takling av UFFA, og harde konfrontasjoner, som mellom den borgerlige kommuneledelsen i Oslo og UngMob (senere Blitz), ble unngått.

UFFAs flagging av anarkisme og autonomi utad står i klar kontrast til en markert indre vilje til politisk og administrativt samarbeid både  når det gjelder UFFA-huset og i det nærliggende Svartlamo-området. I desember 2006 deltok folk fra både UFFA og Blitz i voldsomme demonstrasjoner i København, og flere ble arrestert.

Natt til 29. desember 2010 brøt det ut brann på UFFA, og bygningen ble  totalskadd. Bystyret i Trondheim   vedtok i februar 2011 at huset  skal gjenoppbygges på samme tomt.

Referanser

Litteratur 
 UFFA 1981–2006: alternativ ungdomskultur i Trondheim (Tapir Akademisk Forlag, 2006, ISBN 82-519-2164-3)

Eksterne lenker 

 «Hard Rock Kafé og Uffa, Trondheim» spillelister fra Åge No (tidligere: Utnes)
 «Frihet i et bittelite hus – UFFA 25 år» av Frode Nikolaisen i Adresseavisen
UFFA Ungdom for fri aktivitet privatarkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket

Kultur i Trondheim
Anarkisme
Øyvind Rojahn

Øyvind Rojahn (født 8. november 1971) er en profesjonell golfspiller. Hjemmeklubben hans er Moss & Rygge Golfklubb. Øyvind bor i Son i Vestby kommune.

Han er i dag ansatt i Norges Golfforbund som ansvarlig trener for Challenge-laget, en undergruppe av Team Norway. Han vil i 2006 også spille enkelte turneringer på Challenge-touren.

Han ble norgesmester for andre gang på Sorknes i 2005.

Høydepunkter i karrieren 

 1993: 5.-plass i Tunisian Challenge, hans debut på Challenge-touren i sin sesong som profesjonell.
 1994: 3.-plass på tourskolen, kvalifisert til Europatouren.
 1995: 2.-plass i Cannes Open.
 2003: 1.-plass i Nordic League.
 

Norske golfspillere
Personer fra Moss kommune
Norgesmestere i golf
Kongepokalvinnere i golf
Fødsler i 1971
Morten Hagen

Til artikkel om politikeren Morten Andreas Hagen (Vågsøy).

Morten Hagen (født 6. august 1974) er en norsk tidligere profesjonell golfspiller. Hjemmeklubben hans er Vestfold Golfklubb. 

I 2005 vant han en turnering på Challenge Tour, Telia Challenge Waxholm.  I mars 2006 fikk han sin debut som spiller på europatouren, da han deltok i Singapore Masters.

Eksterne lenker 
 

 Biografi hos golferen.no

Norske golfspillere
Fødsler i 1974
Meråkerbanen

Meråkerbanen er en jernbanestrekning som grener av fra Nordlandsbanen ved Hell stasjon, før den går gjennom Stjørdalen og Meråker kommune og deretter til grensen ved Storlien stasjon i Sverige.

Linjen ble tatt i bruk i 1881, og opprinnelig regnet man også strekningen fra Hell til Trondheim som en del av Meråkerbanen. Banen trafikkeres av Mittnabotåget som går mellom Trondheim og Storlien, noen turer til Östersund. Banen har også noe godstrafikk, særlig tømmer.

Bakgrunn 
Etableringen av banestrekningen hadde sammenheng med et svensk ønske om en sammenhengende transportåre fra Sundsvall til Verdal, med rutebåter på Storsjön fra 1840. Trondheim ble koblet inn i planene i 1869. I 1871 ble det invitert til aksjetegning i prosjektet, og saken ble første gang lagt fram for Stortinget.

I 2006 ble Meråkerbanen rustet opp for 26,5 millioner kroner og i 2007 for 30 millioner kroner for å overta mye av den veibaserte godstrafikken mellom Trøndelag og Jämtland. Aksellastkapasiteten ble økt fra 20,5 tonn til 22,5 tonn, som er norsk standard. Samtidig økte hastigheten på godstogene fra 50 til 80 km/t. Det meste av godstrafikken er tømmertransport, først og fremst til Norske Skog i Skogn. Den 4,4 km lange Gevingåsen tunnel på den opprinnelige Meråkerbanen ble åpnet i august 2011, og  forkortet banestrekningen med 1 627 meter.

Fra 6. januar 2008 regnes strekningen (Trondheim) – Hell til Nordlandsbanen, slik at Meråkerbanen etter Jernbaneverkets definisjon er strekningen (Hell) – (Storlien). Meråkerbanen er en av de fire norske jernbanestrekningene som er fastlagt av UNECE som internasjonal hovedtransportstrekning.

På svensk side har strekningen vært elektrifisert siden 1945 og kravet om elektrifisering av den norske strekningen er gammel. Det ble i 2014 vedtatt å elektrifisere denne banen med byggestart i 2017, men planen ble stanset. Bane NOR opplyste i juni 2020 at de skal jobbe med delelektrifisering av Trønder- og Meråkerbanen for 2 mrd. kr, med oppstart i januar 2021 og ferdigstilling i desember 2024. Elektrifiseringen gir teknisk mulighet for å kjøre direkte mellom Trondheim og Stockholm uten togbytte. Tidligere endte regionstog fra både Stockholm og Trondheim på Storlien stasjon for togbytte.

Linjekart 

|}

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 Jernbaneverkets stasjonsliste
 Mittnabotågets webside

Jernbanestrekninger i Norge med persontrafikk
Jernbanestrekninger i Trøndelag
1881 i Norge
Jernbanestrekninger åpnet i 1881
Jernbanebyggverk i Trondheim
Byggverk i Malvik
Jernbanebyggverk i Stjørdal
Byggverk i Meråker
Natthegre

Natthegre (Nycticorax nycticorax) er en mellomstor hegre som finnes i store deler av verden, med unntak av de kaldeste områdene og Australasia (I Australasia har den blitt erstattet av den nært beslektede nankinghegren (Nycticorax caledonicus). De har også blitt hybridisert i kontaktområdene). Det vitenskapelige navnet Nycticorax betyr  ordrett «nattkråke» og viser til fuglens nattaktive levesett og dens kråkeaktige utseende og skrik.

Voksne individer er mellom 58 og 65 centimeter lange og veier fra 727 til  gram. De har røde øyne, et spisst sort nebb og korte gule føtter. Fjærdrakten preges av en sort krone med kappe, ellers er de hvite og grå. Hannfuglene er noe større enn hunnfuglene, men ellers er kjønnene svært like. Natthegren, med sitt korte nebb, hals og føtter skiller seg dermed tydelig fra sine nære slektninger "daghegrene". Hvileposituren er noe bøyd, men ved jakt strekker de ut halsen og ligner mer andre typiske vadefugler. Unge fugler har gråbrune fjær på hodet, ryggen og vingene med islett av lyse flekker. Undersiden er lysere med brune streker. De unge fuglene har oransje øyne og mattere gulgrønne føtter. Natthegrene er svært støyende i koloniene sine med kall som ofte blir transkribert med "quok" eller "woc".

Disse fuglene står stille i vannkanten og venter på å overfalle byttet sitt. De jakter i hovedsak om natten eller på morgenkvisten. Natthegren livnærer seg i hovedsak av småfisk, frosk, krepsdyr, små fugler og små pattedyr. Om dagen hviler den i busker eller trær.

Inndeling 
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til Martínez-Vilalta & Motis (2018). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle, men kun foreløpige beskrivelser.

 Pelecaniformes, pelikanfugler
 Threskiornithidae, ibisfamilien
 Ardeidae, hegrefamilien (19 slekter, 69 arter)
 Zonerodius (monotypisk)
 Tigriornis (monotypisk)
 Tigrisoma (3 arter)
 Agamia (monotypisk)
 Cochlearius (monotypisk)
 Zebrilus (monotypisk)
 Botaurus (4 arter)
 Ixobrychus (10 arter)
 Gorsachius (3 arter)
 Calherodius (monotypisk)
 Nycticorax, (typiske natthegrer), (5 arter)
 N. duboisi, (réunionnatthegre) (utdødd)
 N. mauritianus, (mauritiusnatthegre) (utdødd)
 N. megacephalus, (rodriguesnatthegre) (utdødd)
 N. nycticorax, natthegre
 N. caledonicus, nankinghegre
 Nyctanassa, (amerikanske natthegrer), (2 arter)
 Butorides (monotypisk)
 Ardeola, (damhegrer), (6 arter)
 Bubulcus (monotypisk)
 Ardea (14 arter)
 Syrigma (monotypisk)
 Pilherodius (monotypisk)
 Egretta (12 arter)
 Scopidae, skyggefuglfamilien
 Balaenicipitidae, treskonebbfamilien
 Pelecanidae, pelikanfamilien

Noter
 A. brachyrhyncha og A. plumifera ble tidligere regnet som underarter av A. intermedia (duskhegre), men disse er nå skilt ut som selvstendige arter. De er imidlertid ikke navngitt på norsk enda.
 Kritthegre og hvithalshegre ble tidligere av og til regnet til Ardea, men disse er nå plassert i Egretta

Referanser

Eksterne lenker 
 

Hegrer
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Kanadagås

B. c. canadensis
 B. c. fulva
 B. c. interior 
 B. c. maxima
 B. c. moffitti
 B. c. occidentalis 
 B. c. parvipes 

Kanadagås (Branta canadensis) er ei gås i slekten Branta. Slekten tilhører gruppen gjess i andefamilien.

Beskrivelse 

Kanadagåsa kan bli opptil 100 cm høy og veier typisk 5–7 kg, noe som gjør den til Europas største gåseart. Den er lett gjenkjennelig på de to store hvite kinnflekkene (en på hvert kinn). Arten kan av og til forveksles med hvitkinngås, men denne er også hvit i pannen. Kanadagåsa avgir et trompetaktig «aa-hoa», der den andre stavelsen er stigende.

Utbredelse 
Kanadagåsa kommer opprinnelig fra Nord-Amerika (Canada og USA), men arten ble på begynnelsen av 1900-tallet innført til Europa for å jaktes på. Den skandinaviske bestanden stammer i sin helhet fra fugler som ble satt ut i Sverige i 1929, av svensken Bengt Berg. De første utsettingene i Norge fant sted i 1936, men arten anses først som fullstendig etablert i vill tilstand fra 1955. Arten var fredet fram til 1986. I 1992 ble den jaktbar i hele landet. I 2007 ble den oppført på norsk svarteliste, og i Fremmedartslista 2018 er kanadagås kategorisert som svært høy risiko på grunn av stort invasjonspotensial og høy økologisk effekt.

I Norge er de største bestandene i trøndelagsområdet med Nordmøre, på Østlandet og i Hordaland. Den norske bestanden har økt mye siden rundt 1970, og antas å være på ca. 1 500-2 000 par pluss en del ikke-hekkende fugl pr 2006. Arten er knyttet til våtmarksområder langs kysten og i innlandet. Den overvintrer ved åpent vann.

Jakt 
I Norge kan det jaktes på og sankes egg av kanadagås slik det reguleres i «Forskrift om jakt- og fangsttider samt sanking av egg og dun for jaktsesongene fra og med 1. april 2017 til og med 31. mars 2022».

Referanser

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Høyrisikoarter på fremmedartslista
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Rustand

Rustand (Tadorna ferruginea) er en fugl i andefamilien. På størrelse med slektningen gravand. Nesten hele fuglen er rustbrun, hode og hals lysere brune, vingene har stort, hvitt felt og svarte spisser. Navnet tartargås har vært brukt fordi den ruger i det sørøstlige Russland og østover til Sentral-Asia. Har spredt tilhold i middelhavsområdet. Er sett hist og her gjennom hele Norge, særlig i nyere tid, men kan til dels være rømt fra fangenskap.

Eksterne lenker 
 https://snl.no/rustand

Andefugler
Dyr formelt beskrevet av Peter Simon Pallas
Fugler formelt beskrevet i 1764