alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Helse, miljø og sikkerhet

Helse, miljø og sikkerhet (HMS) er en samlebetegnelse på arbeid med helsevern, miljøvern, arbeidsmiljø, sikkerhet og trygghet for ansatte og brukere. Tilrettelegging for HMS skal forebygge skader og miljøforstyrrelser, sikre virksomheters ansatte et sunt arbeidsmiljø, og sikre beboere og brukere av bygg og anlegg et godt ute- og innemiljø.

Norge 
Plan- og bygningsloven påbyr å ta hensyn til helse, miljø og sikkerhet under myndighetenes planlegging av arealbruk, ved tillatelser til byggearbeid og i tekniske krav til nybygg, anlegg og andre tiltak.

Alle virksomheter skal arbeide systematisk med HMS i henhold til Forskrift om Systematisk helse-, miljø og sikkerhetsarbeid i virksomheter Internkontrollforskriften) 
eller Rammeforskriften (petroleumsvirksomheten).

For HMS på bygge- og anleggsplasser gjelder byggherreforskriften som er fastsatt med hjemmel i arbeidsmiljøloven. I denne forskriften brukes betegnelsen sikkerhet, helse og arbeidsmiljø med forkortelsen SHA.
 
For offentlige anskaffelser over kr 100.000,- eksklusive merverdiavgift, skal tilbyderne inngi en skriftlig og underskrevet HMS egenerklæring der de skal bekrefte at de vil følge HMS-reglene.

HMS-kort
Et HMS-kort er et offisielt HMS-kort til bruk i bygg, anleggs og renholdsbransjen i Norge. Alle som arbeider i bygge, anlegg og renholdsbransjen i Norge må ha kortet. For å kunne bestille kort må firmaet være registrert i Brønnøysundregistrene og de ansatte være registrert NAV Aa-registeret.

HMS Kortet produseres og distribueres på vegne av Arbeidstilsynet. Forskriften om identiteskort i bygge- og anleggsnæringen ble fastsatt av Arbeids- og inkluderingsdepartementet 30. mars 2007 og trådte i kraft 1. januar 2008. Hensikten med ordningen er å få en effektiv kontroll med helse, miljø og sikkerhet for de ansatte og å bidra til mer seriøsitet i byggebransjen.

HMS-konferanser 
Offshoreleverandørenes hms-konferanse
Sikkerhetsforums årskonferanse
HMS-konferansen i Kristiansund
Kristiansand-konferansen (Boring og brønn)
NTNUs Sikkerhetsdagene ved NTNU

Eksterne lenker 
 Utdanning.no sin yrkesbeskrivelse av hms-ingeniør
 HMS-etatene i Norge
 Oljeindustriens Kompetanseportal (HMS)
 HMS-regelverket i petroleumsvirksomheten innenfor Oljedirektoratets (OD)s og Petroleumstilsynets (Ptil)s myndighets­område
 Arbeidstilsynets HMS side
 IT støtte verktøy for HMS 
 Arbeidsmiljø på flerkulturelle arbeidsplasser 

 
Entreprise- og bygningsrett
Næringslivets sikkerhetsorganisasjon

Næringslivets sikkerhetsorganisasjon (NSO) oppgaver er å organisere og kontrollere egenbeskyttelsen (industrivernet) ved industrivirksomheter etter bestemte kriterier. Disse kravene gjelder virksomheter som gjennomsnittlig sysselsetter 40 eller flere personer i året og som er registrert i næringskoder beskrevet i forskrift om industrivern. Per 1. juni 2018 var det 1.003 industrivernpliktige virksomheter i Norge.

NSO ble etablert i 1938 av Norges Industriforbund som «Industriforbundets Luftværnkontor». Formålet var å organisere en form for sivilforsvar for store bedrifter i tilfelle den usikre situasjonen i Europa skulle resultere i krigshandlinger mot Norge, spesielt i form av luftangrep. 

Dagens industrivern er i hovedsak innrettet på å håndtere ulykker og andre uønskede hendelser som brann, eksplosjon, utslipp m.m. og er en del av virksomhetens totale HMS-arbeid. I tillegg skal industrivernet jobbe med forebygging av uønskede tilsiktede hendelser.

NSOs virksomhet er hjemlet i lov og forskrifter:
 Forskrift om industrivern
 Lov om kommunal beredskapsplikt, sivil beskyttelsestiltak og Sivilforsvaret (sivilbeskyttelsesloven)
 Forskrift om systematisk helse-, miljø og sikkerhetsarbeid i virksomheter (internkontrollforskriften)
 Forskrift om tiltak for å forebygge og begrense konsekvensene av storulykker i virksomheter der farlige kjemikalier forekommer (storulykkeforskriften)
 Forskrift om tilfluktsrom 
 Forskrifter om tilfluktsrom ved industrivernpliktige bedrifter og virksomheter

NSO drives som en selvstendig organisasjon finansiert av industrivernavgift som årlig kreves inn fra industrivernpliktige virksomheter. Næringsilvets hovedorganisasjon sitt styre fastsetter avgiftens størrelse og godkjenner NSOs virksomhetsplaner og budsjett.

NSOs myndighetsutøvelse er forankret i Justis- og beredskapsdepartementet gjennom Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. NSOs myndighetsrolle følges opp av DSB gjennom årlige forventningsbrev. Der fastsettes overordnede rammer og mål for NSOs virksomhet. NSOs direktør rapporter til et styre bestående av representanter for industrien og Norsk Industri.

Eksterne lenker
 

Norske næringslivsorganisasjoner
Næringslivets Hovedorganisasjon
Sikkerhet i Norge
Agurktid

Agurktid er et begrep som benyttes i forbindelse med avisenes magrere innhold om sommeren. Både journalistene og kildene deres tar ferie, og vikarene overtar sakene. Den starter litt senere i Sør-Europa, der fellesferien legges til august. Agurktid benyttes i Australia, New Zealand og Sør-Afrika om juleferien, da det på dette tidspunkt også er sommer på den sydlige halvkule.

Opphav
Ordet er en oversettelse av tysk Sauregurkenzeit («sur-agurk-tid») som i kjøpmannssjargongen i Berlin viste til den tiden på høysommeren når agurkene modnes, det er ferie og derfor ingen videre omsetning i butikkene. Det tyske ordet er kjent på trykk siden 1780. Fra rundt 1850 har uttrykket spredd seg fra Berlin og gått inn i språket som et uttrykk for den stille sommersesongen, når det er så langt mellom nyhetene at avisene må skrive om grønnsakspriser osv. På dansk kjennes ordet på trykk tilbake til 1897. På nederlandsk dukket det parallelle ordet komkommertijd opp i 1870-årene (komkommer = agurk). 

Fra engelsk kjennes uttrykket cucumber time, som The Pall Mall Gazette forklarte slik i 1867: «Skredderne kan ikke forvente å tjene stort i «agurksesongen». For når agurkene kommer inn, er sosieteten ute av byen.» 

«Agurktid» er blitt et treffende uttrykk, også fordi ferievikarene i norske aviser tidligere ble sendt ut på torgene for å sjekke de skiftende grønnsaksprisene.

Ulike språk 
I den engelsktalende verden kalles dette silly season, mens man på tysk snakker om både Sommerloch («sommerhull») og Sauregurkenzeit. På svensk heter det dödsäsong som på fransk, la saison morte. Italienerne også snakker om la stagione morta, men på toskansk dialekt også i mesi dei cipolloni, dvs. «kjempeløkenes måneder». Spansk presse kaller det la época de la serpiente del mar, dvs. «sjøslangens epoke». I Portugal heter det canicula («hundedagene»), i Russland zatisje («stillhet», «stille tid»).

Innenfor sport er agurktid den perioden uten ligamatcher når avisene i stedet skriver om mulige spilleroverganger.

Referanser 

Aviser
Norske ord og uttrykk
Turkmantsjaj-traktaten

Turkmantsjaj-traktaten er en avtale der Iran mistet mange av sine nordlige territorier til Russland etter sitt nederlag i 1828. Traktaten endte Den russisk-persiske krig (1826-1828).

Avtalen ble signert 21. februar 1828 (5. shaban, 1243 etter den islamske kalenderen) av Kaj Mirza Abol-hasan Khan og Asef o-dowleh, kansleren til Fath Ali Shah fra Irans side og general Ivan Paskevitsj som representerte Russland.

Som Gulistan-traktaten ble Iran tvunget til å signere traktaten av Russland, da landet ikke hadde andre alternativ etter Abbas Mirzas nederlag. Den russiske generalen hadde truet Fath Ali Shah med å erobre Teheran på fem dager dersom traktaten ikke ble signert.

Traktatens innhold (utdrag) 
Artikkel 4: Iran mister herredømme over Jerevan (dagens hovedstad i Armenia), Nakhitsjevan, Talysj, Ordubad og Mughan-regionene (nå del av Aserbajdsjan), i tillegg til alle land annektert av Russland i Gulistan-traktaten.
Elven Araks blir den nye grensen mellom Iran og Russland, «fra Ararat ghal'eh til munningen av elven ved Astara».
Artikkel 6: Iran lover å betale Russland 10 Koroor i gull (i 1828s myntenhet).
Artikkel 8: Iranske skip mister fulle rettigheter til å seile på Kaspihavet og hennes kyster, disse er gitt til Russland.
Iran anerkjenner kapitulasjonsrettigheter for Russland i Iran.
Artikkel 10: Russland får rett til å sende konsulat-utsendinger hvor som helst i Iran. Iran tvinges også til å signere økonomiske traktater med Russland slik Russland spesifiserer.
Artikkel 13: Utveksling av krigsfanger.
Artikkel 7: Russland lover å støtte Abbas Mirza som arving til tronen i Persia etter Fath Ali Shahs død (noe som ikke skjer).
Iran beklager offisielt for å bryte sine løfter gjort i Gulistan-traktaten.
Artikkel 15: Fath Ali Shah lover å forfølge khanat-seksjonistiske bevegelser i Aserbajdsjan-regionen.

Irans syn på traktaten 
Iran ser offisielt på denne og den foregående Gulistan-traktaten som en av Irans mest ydmykende traktater noen gang signert. Traktaten regnes også av iranerne som hovedgrunnen til at Fath Ali Shah blir sett på som en av Irans mest inkompetente herskerne som huskes.

Irans historie
Russiske traktater
Traktater av 1828
1828 i Russland
1800-tallet i Armenia
1800-tallet i Aserbajdsjan
1800-tallet i Georgia
Stift Klosterneuburg

Stift Klosterneuburg er augustinerkorherrenes kloster og området rundt dette i byen Klosterneuburg i Østerrike. Det ble grunnlagt 12. juni 1114 av St. Leopold av Babenberg. 

Opprinnelig var det et kloster for sekulære kanniker, men allerede i 1133 overleverte St. Leopold det til augustinerkorherrene.

Stift Klosterneuburg er en av de største skogeierne i Østerrike, og det drives vinproduksjon og annen næringsvirksomhet i tilknytning til det.

Prestene som er tilknyttet klosteret har ansvar for en rekke menigheter i området. I tillegg har de, ettersom flere nordmenn har gått inn i ordenen, påtatt seg ansvaret for å betjene St. Paul menighet i Bergen med prester. 

Den katolske biskopen av Oslo, Markus Bernt Eidsvig, virket gjennom flere år i Stift Klosterneuburg. Da han i 2005 ble utnevnt til biskop, var han den første augustinerkorherre fra Stift Klosterneuburg som ble biskop siden 1913, da klosterets prost Friedrich Gustav Piffl ble utnevnt til fyrsterkebiskop av Wien.

Eksterne lenker 
 Hjemmeside

Augustinerkorherrene
Katolske klostre
Klostre i Østerrike
Kapellan

En kapellan er en stillingsbetegnelse brukt bl.a. i Den norske kirke og brukes om prester som ledes av en sogneprest. Kapellanen har da et eget ansvarsområde. Opprinnelig var det en prest med ansvar for et kapell, men begrepet ble også tatt i bruk om prester som har spesielle tjenester utenfor vanlig menighetsarbeid, og etterhvert til og med om prester som har særskilte oppgaver innenfor en menighet.

Feltprester har i mange land status som kapellaner, og det samme gjelder prester knyttet til politi, brannvesen, sykehus, skoler osv.

Residerende kapellan var, som navnet tilsier, sogneprestens (eller prostens) stedfortreder. Under seg hadde den residerende kapellan en kallskapellan og undertiden også en huskapellan. (Stillingstittelen "huskapellan" har aldri blitt benyttet i Den norske kirke.) Det geistlige hierarkiet har forholdt seg til følgende: 
 Biskop
 Domprost
 Prost
 Sogneprest (forandret etter ny kirkelov av 1994, der kapellaner har blitt innrømmet sogneprest-status)
 Stiftskapellan
 Residerende kapellan
 Kallskapellan
 Kapellan
 Hjelpeprest

De ulike betegnelsene på underordnet geistlighet i prestegjeldene er nå til dels forlatt og erstattet med fellesbetegnelsen "sogneprest".

Se også 
Huskapellan (personalkapellan)

Kirkelige titler
Transoxiana

Transoxiana eller Transoxania er det stort sett foreldede navnet brukt på den delen av Sentral-Asia som omtrent korresponderer med dagens Usbekistan og det sørvestlige Kasakhstan. Geografisk betyr det regionen mellom elvene Amu-Darja og Syr-Darja. Når det blir brukt i dag, ligger det som oftest under at en snakker om den regionen i tiden frem til rundt det 8. århundre, selv om begrepet fortsatte å bli brukt blant vestlige historikere i flere århundrer etterpå.

Navnet er latin og betyr bokstavelig «landet forbi Oxus» (et eldre navn på Amu-Darja), noe som beskriver regionen perfekt fra grekernes og romernes synsvinkel. Navnet ble sittende i vestlig bevissthet på grunn av erobringene til Aleksander den store, som utvidet gresk kultur inn i regionen i det 4. århundre f.Kr. Transoxiana representerte det ytterligste nordøstligste punktet til hellenistisk kultur, og beholdt en hybridisk gresk/indisk/kinesisk buddhistisk kultur, kalt serindisk, til den islamske erobringen på begynnelsen av 700-tallet.. I denne tiden, da Transoxiana var avskåret fra resten av vestlig kultur av sasanide-dynastiet, ble det ofte kalt Sogdia, et provinsielt navn tatt fra persisk, og brukt for å skille det fra det nærliggende Baktria.

Transoxianas største by og kulturelle senter var Samarkand, mens en annen stor by var Bukhara. Begge ligger i det sørlige delen av Transoxiana.

Etter arabernes erobring av området, ble det kjent som Ma wara'un-Nahr (arabisk), «det som er forbi elven».

Djengis Khan invaderte Transoxiana i 1219 under sin erobring av Khwarazmid. Før sin død i 1227 gav han landene i det vestlige Sentral-Asia til sin andre sønn Tsjagatai, og denne regionen ble kjent som Tsjagadai-khanatet. I 1369 ble Timur Lenk, fra barlas-stammen, hersker under autoriteten til tsjatagai-khanens dynasti, og han gjorde Samarkand til hovedstad for sitt fremtidige rike.

Referanser 

Asia
Tatra T813

T813 er en terrenggående lastebil med åttehjulsdrift fra tsjekkiske Tatra. Den har en tolvsylindret luftkjølt dieselmotor på 17,6 liter som yter 247 hk. Den ble lansert i 1965 og produsert opp til 1985, da etterfølgeren T815 ble lansert. Produksjonsstedet er Koprivnice, hvor alle Tatras lastebiler produseres.

Hovedgirkassen har fem gir og reduksjonsgirkassen har to serier og splittgir, altså totalt 20 gir framover og fire i revers. Laveste totale utveksling er 122:1. Understellet består av en sentralrørsramme og pendelaksler. På de mest vanlige versjonene er egenvekten på 14 tonn, nyttelasten på 8,5 tonn og maksimal tilhengerlast på 100 tonn.

T813 er ofte blant deltakerne i Europa Truck Trial, en terrengkjøringskonkurranse for tunge kjøretøyer.

Eksterne lenker 
 
 T813-en til Offroad.no
 Worldoffroad.com artikkel om en privateid T813 (engelsk)
 Artikkel om en rundt-jorden-reise i 1987 (engelsk)

Bilmodeller
Terrengkjøretøyer
Kjøretøymodeller introdusert i 1965
Centurion (stridsvogn)

Centurion var den vanligste britiske tunge stridsvognen rett etter andre verdenskrig. Den ble designet under krigen og tjenestegjorde i Europa, men ble satt for sent inn til å komme i kamp. Den tjenestegjorde under Koreakrigen og viste seg som en bedre stridsvogn enn både de amerikanske og sovjetiske. Den er anerkjent som en av Storbritannias beste stridsvogner noensinne og er en av Storbritannias mest eksporterte. Den var i bruk frem til 1990-årene.

Centurion er eller har vært i tjeneste med Danmark, Israel, Jordan, Singapore, Sverige, Sør-Afrika og Østerrike.

Historie 

Den ble designet i 1943 under betegnelsen A41 som et motsvar til de farlige tyske 88 mm kanonene. Forsvarsdepartementet etterspurte en komplett overhaling av de britiske panservognene etter at britiske stridsvogner hadde blitt forbigått av de tyske. Den ble blant annet utstyrt med en 17-punder kanon, britenes beste panservernkanon. Senere ble den utstyrt med Royal Ordnance L7, et våpen som ble en stor eksportsuksess for britene.

Teknisk 

Vognføreren sitter foran til høyre i skroget, med vognkommandøren og skytteren til høyre i tårnet og laderen til venstre.

Pansringen er av stål.

Bestykningen var først en 17-punder, deretter en 20-punder og til slutt en 105 mm kanon. Kanonen kan eleveres fra -10° til +20°. Hovedskytset på senere varianter kunne siktes inn ved hjelp av en 12,7 × 99 mm mitraljøse.

Motoren var opprinnelig en Rolls-Royce 12-sylindret væskekjølt bensinmotor som yter 650 hk ved 2 550 omdreininger i minuttet. Den var montert bak i skroget. Drivstofftanker med kapasitet på 1 037 liter kunne utvides med en etthjuls tanktilhenger og taues bak vogna.

Varianter 

Det fantes 13 basisutgaver av Centurion, med et utall tilpasninger:

Israelske Centurions Alle med 105 mm kanon og dieselmotor, mange med reaktivt panser.  Kan også ha bulldozerskjær og minerydderutstyr.
Jordanske Centurions 105 mm kanon, digitalt ildledningssystem, dieselmotor og hydropneumatisk hjuloppheng.
Sørafrikanske Centurions (Olifant) Mk1A har ny motor og 105 mm kanon, Mk1B har oppgradert motor, nytt hjuloppheng, 105 mm kanon og ny pansring på tårn og skrog.
Svenske Centurions 105 mm kanon og ny motor. (Stridsvagn 81, 101, 102 og 104.)

Andre kjøretøyer basert på Centurion-chassis 

Centurion ARV Bergepanser.
Centurion AVRE Ingeniørkjøretøyer med 105 eller 165 mm kanon.
Centurion AVBL Brolegger.
Centurion BARV Bergepanser spesielt tatt fram for amfibisk krigføring.

Kilder 

 Foss, Christopher; Jane's AFV Recognition Handbook, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2

Eksterne lenker 
 

Stridsvogner fra Storbritannia
Koreakrigen
Kenenisa Bekele

Kenenisa Bekele (amharisk: ቀነኒሳ በቀለ, født 13. juni 1982) er en etiopisk langdistanseløper. Han har vunnet to OL-gull og fire VM-gull på 10 000 meter i løpet av karrieren.

Meritter

OL- og VM-resultater 
Han vant gull på 10 000 meter og sølv på 5000 meter i OL i Aten 2004. I VM 2003 vant han gull på 10 000 meter og bronse på 5000 meter. Han forsvarte VM-gullet på 10 000 meter i Helsingfors 2005 og i Osaka 2007.

Han forsvarte OL-gullet på  i OL 2008 i Beijing. Fra før hadde fire løpere vunnet 10 000-meteren i OL to ganger: Paavo Nurmi, Emil Zátopek, Lasse Virén og Haile Gebrselassie.

I tillegg vant han gull på 5000 meter med ny olympisk rekord.

Terrengløp 
Fem år på rad, (2002–2006) vant Bekele VM i terrengløp, både kort og lang løype. Ingen andre løpere har greid å vinne begge distansene noe annet år.

Verdensrekorder 
Per september 2019 er Bekele innehaver av verdensrekorden på både 5000 og 10 000 meter.

 2004
 5000 m – 12.37,35 (Hengelo, Nederland, 31. mai)
 10 000 m – 26.20,31 (Ostrava, Tsjekkia, 8. juni)
 2005
 10 000 m – 26.17,53 (Brussel, Belgia, 26. august)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Personer fra Oromiya
Etiopiske langdistanseløpere
Olympiske mestere for Etiopia
Olympiske sølvmedaljevinnere for Etiopia
Verdensmestere i friidrett
Medaljevinnere under Sommer-OL 2004
Deltakere for Etiopia under Sommer-OL 2004
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2004
Medaljevinnere under Sommer-OL 2008
Deltakere for Etiopia under Sommer-OL 2008
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2008
Deltakere for Etiopia under Sommer-OL 2012
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2012
Deltakere for Etiopia under VM i friidrett 2003
Deltakere for Etiopia under VM i friidrett 2005
Deltakere for Etiopia under VM i friidrett 2007
Deltakere for Etiopia under VM i friidrett 2009
Verdensrekordsettere i friidrett
Deltakere for Etiopia under Afrikamesterskapet i friidrett 2006
Deltakere for Etiopia under Afrikamesterskapet i friidrett 2008
Verdensmestere i terrengløp
David Koresh

David Koresh (født Vernon Wayne Howell 17. august 1959, død 19. april 1993) var leder for sekten Branch Davidians fra 1988 frem til beleiringen i Waco, da et raid utført av Bureau of Alcohol, Tobacco and Firearms førte til at Federal Bureau of Investigation beleiret gården hvor sektmedlemmene oppholdt seg. Koresh døde i brannen som ble utløst på slutten av beleiringen. Beleiringen ble utført grunnet tips om ulovlige våpen og at Koresh forgrep seg på mindreårige jenter.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Personer fra Houston
Stiftere av trosretninger
Personer fra Garland i Texas
ITavisen

ITavisen.no er et norsk nettsted for IT-nyheter grunnlagt 21. oktober 1996. Det het først Dagens Telecom og fungerte som nettutgave til telekommunikasjonspublikasjonen Telecom Revy, som kom ut på papir med 43 ukenummer i året. I forbindelse med omlegginger ble nettstedet døpt om til ITavisen 24. september 1998. Ansvarlig redaktør er fra 2015 Trond Bie.

Fra 5. august 2005 til 9. mai 2008 produserte ITavisen en podcast som kom i ny utgave hver uke og tok for seg nyheter innen videospill, IT-bransjen og lyd/bilde/forbrukerelektronikk. En periode produserte nettstedet også videopodcasten KLiKK TV, som kom ut hver andre uke inntil den ble lagt ned i juni 2009. 

Utgiverselskapet IT media ble i 2005 kjøpt av Aller Internett, som da eide to andre nettsteder som publiserer IT-nyheter; Dinside Data og digi.no. Da Aller-konsernet overtok Dagbladet, ble ITavisen overført til DB Medialab. I 2015 solgte DB Medialab flere nettsteder, og i forbindelse med dette tok Trond Bie i januar 2015 over som ansvarlig redaktør etter Tore Neset. 1. februar tok Bie også over eierskapet (gjennom selskapet Pollination Publishing) og samme vår tok han med seg redaksjonen til Silicon Valley i USA.

Redaksjonelt innhold 
ITavisen.no søker først og fremst å presentere nyheter om forbrukerelektronikk, videospill og informasjonsteknologi som er relevante for folk flest. Slik skiller nettstedet seg fra andre IT-relaterte nettsteder som Digi.no, Hardware.no og ITpro.no. Avisens slagord er «for deg som lever digitalt».

I kjølvannet av dot-com-bobla var redaksjonen redusert til tre personer, og det ble bestemt å skifte redaksjonell profil. Nettstedet hadde inntil da skrevet for et profesjonelt publikum og blant annet fulgt finansnyheter innen IT-verdenen, men gikk over til en mer uformell profil der videospill, mobiltelefoner, humor og internettfenomen (mem) fikk plass.

I 2020 opprettet ITavisen en søsterpublikasjon med navnet "Politainment" (kombinasjon av politikk og entertainment ) med slagordet "fordi propaganda er kjedelig". Utover i året så man økende forekomst av kryssposting til de to sidene. Siden bærer preg av å lene seg mot høyre, og har både igjennom kommentarer og tilhørende podcast gjentatt ikke-verifiserte påstander om bl.a. Hunter Biden  og "korrupt media"

Liste over ansvarlige redaktører 

 1996–2000: Arne Joramo
 2000–2001: Arnt Sommerlund (fra november)
 2001–2015: Tore Neset (fra april)
 2015–: Trond Bie (fra januar)

Forumet på ITavisen  
Fra 2000 til 2012 hadde ITavisen et eget, brukermoderert diskusjonsforum på nettstedet. Etter kritikk fra lesere ble dette oppgradert til IP-Board i 2011, samtidig som at Disqus ble tatt i bruk som innloggings- og kommentarfeltssystem. I september 2012 valgte redaksjonen å legge ned forumet etter at flere av moderatorene sluttet, og forumet slet med store mengder spam. Manglende trivsel og få brukere ble også trukket fram i begrunnelsen. Avgjørelsen ble kritisert i kommentarfeltet under artikkelen.

Referanser

Eksterne lenker 
 ITavisen.no
Politainment.no
 Speedometeret
 Freecast

Norske nettaviser
Aviser etablert i 1996
Aller Media
Sinn Féin

Sinn Féin, som på irsk betyr «Oss selv», er et all-irsk politisk parti, som innebærer at det er representert både i Irland og i Nord-Irland. Partiet beskriver seg selv som et revolusjonært, sosialistisk parti og har som et sentralt formål å oppheve delingen av den irske øya. Partiet har tradisjonelt vært knyttet til Den irske republikanske arméen (IRA).

Partiets representanter i Europaparlamentet er medlemmer av den politiske gruppen European United Left–Nordic Green Left.

Historie 
Partiet ble etablert i 1905 av Arthur Griffith, og arbeider for et forent Irland, det vil si at Nord-Irland skal bli en del av den irske republikken. Den første lederen i Sinn Féin var Arthur Griffith, men først da Eamon de Valera tok over ledelsen i 1917 etter Påskeopprøret ble partiet en ledende kraft i den nasjonale frigjøringskampen. 

Partiet fikk majoriteten av de irske setene ved valget i 1918, men medlemmene nektet å reise til Westminster. Isteden etablerte de sitt eget parlament i Irland i 1919. Etter en splittelse i 1920-årene begynte Sinn Fein å fungere som en politisk del av IRA. Partiet er representert i Den nordirske forsamling og den irske Dáil. Partiets reprensentanter i det britiske underhuset møter ikke i Westminster. 

Ved splittelsen i IRA i 1969–1970 fulgte Sinn Féin Den provisoriske IRA. Den offisielle IRA opprettet det konkurrerende partiet Det offisielle Sinn Féin. I 1986 ble Republican Sinn Féin dannet av dem som var uenige med beslutningen om å avslutte boikotten av den irske parlamentet.

Partiledere

Valgresultater i Irland

Referanser

Eksterne lenker 
 

Politiske partier i Republikken Irland
Politiske partier i Nord-Irland
Politiske partier i Storbritannia 
IRA
Politiske partier etablert i 1905
1905 i Storbritannia