John Spencer, 5. jarl Spencer

John Poyntz Spencer, 5. jarl Spencer, (født 27. oktober 1835, død 13. august 1910), kjent som Viscount Althorp fra 1845 til 1857 (også kjent som «den røde jarlen» på grunn av sitt lett gjenkjennelige lange røde skjegg), var en britisk liberal politiker under, og en nær venn av, den britiske statsministeren William Ewart Gladstone. Han var to ganger Irlands stattholder.

Bakgrunn og utdannelse 
Spencer var sønn av Frederick Spencer, 4. jarl Spencer og hans første kone Georgiana, datter av William Poyntz. Den fremtredende Whigpolitikeren John Spencer, 3. jarl Spencer var hans onkel og Charles Spencer, 6. jarl Spencer hans halvbror. Han var utdannet ved Harrow og Trinity College, Cambridge, fra hvor han tok eksamen i 1857.

Politisk karriere, 1857-1885 
Omtrent rett etter at Spencer forlot Cambridge ble han valgt til parlamentet fra South Northamptonshire som liberal, før hans avreise for en rundtur i Nord-Amerika. Han returnerte i desember 1857, noen få dager innen hans fars død, som gjorde han til den nye jarlen av Spencer. Han ble tatt i ed i Privy Council i 1858 og ble slått til Knight of the Garter i 1864. Spencer skilte lag med andre whigaristokrater blant Liberalene i 1866 på grunn av Russells reformforslag, som han støttet, og hans lojalitet ble belønnet med utnevnelsen til stattholder i Irland da Gladstone kom tilbake til makten i 1868. Irland kom til å bli en viktig oppgave for resten av Spencers lange politiske karriere. I denne første perioden som stattholder, måtte han håndtere gjennomføringen av den irske kirkeloven av 1869  og av den irske jordloven i 1870, som begge tiltak han sterkt støttet. Spencer, faktisk, gikk lenger enn de fleste av sine ministerkolleger, inkludert Gladstone selv, i å argumentere for etablering av statlige domstoler til å håndheve rettferdige leier på irske landeiere.

Spencer, sammen med de etterfølgende Chief Secretaries, Chichester Fortescue og Spencers egen fetter, Lord Hartington, støttes tvangsmiddellovgivning for å håndtere økningen i jordspørsmålskriminalitet, men samtidig støttet en politikk for å slippe ut innsatte Fenians når det er mulig. Spencer måtte også ta tak i Gladstones irske universitetslov i denne perioden. På tross av Spencers innsats for å sikre støtte fra den katolske hierarkiet for loven, de motsatte seg det, og det resulterte i nederlag i underhuset i mars 1873. Regjeringen fortsatte ytterligere ett år, frem til valgnederlaget i februar 1874, da Spencer også mistet sin post. Da Gladstone kom tilbake til makten med sin andre regjering i 1880, gikk Spencer med i regjeringen som Lord President of the Council, som har ansvaret for utdanningspolitikk, og var delvis ansvarlig for flere store utdanningsreformer i den perioden. Den stadig mer spente situasjonen i Irland, krevde en økende del av Spencers tid. Gladstone beslutning i mai 1882 å slipper det irske nasjonalistpartilederen Charles Stewart Parnell fra fengsel førte til at den hardere Chief Secretary for Irland, W. E. Forster sa opp sin post. Som et resultat av dette ble Spencer Lord President mens han fortsatt beholdt sin ministerpost, ble igjen utnevnt stattholder for å overta ansvaret for regjeringens irske politikk.

Politisk karriere, 1885-1905 

I 1885 var Gladstones andre regjering i en svært svak posisjon, hovedsakelig som følge av Charles Gordons dødsfall, og Spencers innsats for å fornye den irske kriminalloven og sikring av gjennomføring for et land kjøpe lov som fikk sterk motstand fra radikale personer i regjeringen – Joseph Chamberlain og Sir Charles Dilke – som håpet å benytte den anledningen som lovgivningen ga en mulighet for å få igjennom en større grad av lokalt selvstyre for Irland. Saken var fortsatt uavklart da Gladstones regjeringen falt i begynnelsen av juni. I løpet av intervallet mellom fallet av Gladstones andre regjering, og begynnelsen av hans tredje, i februar 1886, ble Spencer en konvertitt til irsk hjemmestyre, i motsetning til de fleste andre ledende whiggene, som deserterte til  Liberal unionisene. Spencer tjenestegjorde som Lord President i Gladstone tredje regjering, og hadde en viktig funksjon i utformingen av Gladstone hjemmestyrelovgivning. Etter regningens nederlag i forbindelse med denne loven, sluttet Spencer seg til opposisjonen. Spencers posisjon på hjemmestyre førte til hans sosiale utfrysing av andre medlemmer av hans klasse, inkludert Dronningen selv, og brukte mye av tiden sin i opposisjon for å få sin personlige økonomi i orden. Han fungerte også fra 1888 som leder av Northamptonshire fylkeskommune, og fortsatte å jobbe med Gladstone og andre liberale ledere i å bestemme formen av en hjemmestyrelovgivning i den neste liberale regjeringen. 

Da de liberale kom tilbake til makten i august 1892, ble Spencer utnevnt til First Lord of the Admiralty*. Gladstones motstand mot Spencers politikk, etter anbefaling fra sjølordene, av marinens ekspansjon, førte til Gladstones endelige avgang mars 1894. Gladstone selv håpet likevel at Spencer skulle bli hans etterfølger, men dronningen søkte ikke hans råd, og valgte Lord Rosebery i stedet. Spencer fortsatte å tjenestegjøre under Rosebery, og gikk ut da den liberale regjeringen falt i juni 1895. I sine senere år, var Spencer aktiv i politikken. Spencer var en viktig støtte for de liberales leder i underhuset, Henry Campbell-Bannerman under boerkrigen, som holdt til den liberale leders middelvei mellom den aktive krigsmotstands posisjonen til de radikale og den pro-krigs stillingen Roseberys liberale imperialister. Etter Lord Kimberleys død i 1902, ble Spencer valgt de liberales leder i overhuset. Til tross for helseproblemer, gikk det rykter om ham så sent som i februar 1905 at han kunne være en potensiell kandidat for de liberables statsminister skulle de liberale snarlig komme tilbake til makten, som da virket sannsynlig som følge av unionistenes splittelse over tariffreformen. Men den 11. oktober samme år led han et større slag som endte hans politiske karriere, bare to måneder før de liberales kom tilbake til makten.

Andre offentlige verv 
I 1865 ledet Spencer en kongelig kommisjon på storfepest, sammen med Lord Cranborne, Robert Lowe og Lyon Playfair, og tjenestegjorde i 1867 i en spesiell komité etablert av War Office for å undersøke bakladende rifler.

Hoffmann 
Spencer tjenestegjorde for det av perioden 1859 til 1866, i kongehuset, som Groom til prins Albert først, og deretter til Prinsen av Wales. I 1876 var han vert for Østerrikes keiserinne Elisabeth som hadde kommet til Northamptonshire for å drive jakt. Keiserinnen bodde på Easton Neston, som hun leide gjennom sin søster, eks-dronning  Maria av De to sicilier.

Personlige liv 

Lord Spencer giftet seg med Charlotte Seymour, datter av Frederick Charles William Seymour og barnebarn av Lord Hugh Seymour, den 8. juli 1858. Ekteskapet var barnløst. Lady Spencer døde i oktober 1903 i en alder av 68. Spencer døde på Althorp i august 1910 i en alder av 74, og ble etterfulgt av sin halvbror, Charles.

Referanser

Kilder 
 Gordon, Peter, "Spencer, John Poyntz, fifth Earl Spencer (1835–1910)," Oxford Dictionary of National Biography, 2004-2007.

Eksterne lenker 
 
 

Britiske jarler og grevinner
Britiske politikere
Spencer-Churchill-slekten
Hosebåndsordenen
Lord Presidents of the Council
Personer fra London