alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Tate Britain

Tate Britain er en del av Tate Gallery. Det ligger i galleriets opprinnelige lokaler i Millbank, City of Westminster i London.  Det fikk sitt nåværende navn da Tate Modern åpnet i 2000.

Tate Britain er et nasjonalgalleri for britisk kunst fra 1500 fram til i dag. Det har blant annet verker av John Constable, Thomas Gainsborough, William Hogarth og Dante Gabriel Rossetti, samt en fløy viet til J.M.W. Turners verker.

Galleriet står også bak den årlige Turner Prize-utstillingen, som viser verkene til fire utvalgte kunstnere plukket ut av kunstnere i samarbeid med galleriets kuratorer.

Eksterne lenker 
 

Museer i London
Londons severdigheter
City of Westminster
Kunstmuseer i Storbritannia
Tate Online

Tate Online er en del av Tate Gallery, et britisk nettverk av gallerier. Det utgjør en femtedel av galleriet, og eier samlingen i fellesskap med de andre delene. Forskjellen er at den kun utstiller verkene digital over internett. Tate Online forvalter også de digitale rettighetene til verkene i samlingen.

Nettstedet ble opprettet for å gjøre samlingen tilgjengelig for et større publikum og for å øke publikums deltagelse i gallerienes aktiviteter gjennom interaktive funksjoner

Prosjektet Tate in Space er underlagt Tate Online.

Eksterne lenker

 Tate Online

Kunstmuseer i Storbritannia
Nettsteder

en:Tate#Tate Online
Köln erkebispedømme

Erkebispedømmet Köln ligger i den vestlige delen av Nordrhein-Westfalen og i den nordlige delen av Rheinland-Pfalz. Det bor 2,2 millioner katolikker (av 5,4  millioner innbyggere) i kirkeprovinsen. Den er inndelt i 16 dekanater, 743 kirkesogn, og beskjeftiger 970 prester, 300 diakoner og 2266 ordenssøstre. Erkebiskopen av Köln er kardinal Rainer Maria Woelki. Domkirken, Kölnerdomen, er verdens mest besøkte bygning.

Historie

Den første kjente biskop av Köln var den hellige Maternus omkring 313. Fra 795 førte biskopene av Köln tittelen erkebiskop. I 1164 overførte erkebiskop Rainald av Dassel de hellige tre kongers benrester til Köln. I 1248 la erkebiskop Konrad av Hochstaden ned grunnstenen til Kölnerdomen. I løpet av historien hadde erkebiskopene av Köln, som også var verdslige herskere av erkestiftet Kurköln og tysk-romerske kurfyrster, stadig flere uoverensstemmelser med borgerne i byen Köln. Under de limburgske arvefølgekrigene stilte Köln-borgerne seg ved slaget i Worringen i 1288 på fiendens side, og erkebiskopen mistet den verdslige makten over byen Köln. I 1794 ble erkebispedømmet oppløst som følge av urolighetene som fulgte den franske revolusjon, men det ble gjenopprettet i 1821 av pave Pius VII. I 1958 avsto erkebispedømmet deler av sitt territorium til det nygrunnlagte bispedømmet Essen.

I august 2005 var Köln vert for de 20. katolske verdensungdomsdagene, hvor en million katolske ungdommer fra hele verden var ventet å søke til byen. Pave Johannes Paul II skulle vært der, isteden ble det hans etterfølger pave Benedikt XVI.

Tidligere biskoper 
 Kardinal Karl Joseph Schulte (1920–1942)
 Kardinal Joseph Frings (1942–1969)
 Kardinal Joseph Höffner (1969–1987)
 Kardinal Joachim Meisner (1987-2014)
 Kardinal Rainer Maria Woelki (siden 2014)

Fullstendig liste: Liste over erkebiskoper av Köln

Inndeling av bispedømmet 
Erkebispedømmet Köln er inndelt i åtte krets- og åtte bydekanater.

Fem suffraganbispedømmer er underlagt erkebispedømmet Köln.

 Bispedømmet Aachen
 Bispedømmet Essen
 Bispedømmet Limburg
 Bispedømmet Münster
 Bispedømmet Trier

Eksterne lenker
 
 hoeckmann.de - historische Karte des Kurfürstentum Köln von 1789
 Kölner Dom – Menschen Engel Ungeheuer
 Romanische Kirchen in Köln
 Kirchen im Erzbistum Köln
 Christen Am Rhein – Zeugnisse Kölnischer Kirchengeschichte aus zwei Jahrtausenden

Köln
Katolske bispedømmer i Tyskland
Sonja Sjøli

Sonja Irene Sjøli (født 6. juni 1949 i Hamar) er en norsk jordmor og politiker (H). Hun har sittet på Stortinget for Akershus siden 1997. Hun var 2. vararepresentant 1993–2007. Hun var kommunestyremedlem i Eidsvoll fra 1979 til 1987, og igjen fra 1999 til 2001, de første åtte årene også som formannskapsmedlem. Hun var leder i Akershus Høyre 1994–2003, og medlem av Høyres sentralstyre i samme periode. Hun var leder av Høyres kvinnepolitiske utvalg 1998–2000. 

Sjøli er utdannet sykepleier fra Hedmark fylkes sykepleierhøyskole (1971) og jordmor fra Statens Jordmorhøyskole (1976). Hun har også studert kunsthistorie og sosiologi. Hun har arbeidet ved Stensby sykehus, i Eidsvoll kommune og ved Sentralsykehuset i Akershus. Hun var redaktør av Tidsskrift for jordmødre 1987–1989. Hun var valgt leder av Den norske Jordmorforening 1989–1993, visepresident i International Confederation of Midwives 1990–1993, samt arbeidende president i sistnevnte 1993–1997. Rådsleder for Kvinneuniversitetet i Løten 2001–2002.

Hun mottok Rotarys Paul Harris Fellow-medalje i 1998, og ble æresmedlem i Den norske Jordmorforening i 1999. Hun har laget undervisningsfilm, og deltatt i en rekke offentlige utvalg.

Stortingets presidentskap 
 2001–2005 visesekretær i Stortinget

Stortingskomiteer 
 2005–2013: medlem i Helse- og omsorgskomiteen
 2005–2013: medlem i Valgkomiteen
 2005–2009: 2. nestleder i Fullmaktskomiteen
 2001–2005: leder i Familie-, kultur- og administrasjonskomiteen
 2001–2005: medlem i Fullmaktskomiteen
 2001–2005: varamedlem i Den utvidede utenrikskomiteen
 2001–2005: varamedlem i Valgkomiteen
 1997–2001: medlem i Sosialkomiteen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 Sonja Irene Sjøli hos Høyre
 

Stortingsrepresentanter fra Høyre
Stortingsrepresentanter for Akershus
Stortingsrepresentanter 2009–2013
Stortingsrepresentanter 2005–2009
Stortingsrepresentanter 2001–2005
Stortingsrepresentanter 1997–2001
Lokalpolitikere i Eidsvoll
Høyre-politikere i Akershus
Norske jordmødre
Paul Harris Fellow
Personer fra Hamar kommune
Neshornet, Klassekampens kulturpris

Neshornet, Klassekampens kulturpris eller Neshornprisen er en pris som deles ut årlig av avisen Klassekampen. Den ble første gang utdelt i 2003 under navnet Klassekampens litteraturpris, men ble i 2005 omdøpt til Neshornet, Klassekampens kulturpris. Prisen består av et diplom og et neshorn i bronse laget av billedhugger Christine Aspelund. Inntil 2015 var neshornet laget av keramiker Finn Hald.

Prisvinnere
  – Per Petterson
  – Hanne Ørstavik
  – Karin Sveen og Ottar Brox
  – Ebba Wergeland og Dag Seierstad
  – Cecilie Enger og Jan Erik Vold
  – Åsa Linderborg og Kåre Lunden
  – Edvard Hoem
  – Christine Koht og Geir Berdahl
  – Karl Ove Knausgård og Solveig Aareskjold
  – Vigdis Hjorth og Håkon Bleken
  – Vanessa Baird og Rune Slagstad
  – Frida Ånnevik og Ulrik Imtiaz Rolfsen
  – Pia Maria Roll og Kaj Skagen
  – Åsne Seierstad og Erik Hillestad 
  – Bodil Stenseth og Olaug Nilssen
  – Kjartan Fløgstad og Marte Michelet 
  – Dag Solstad og Grethe Fatima Syéd 
  – Zeshan Shakar  og Tronsmo bokhandel 
  – Jonas Bals  og Ingvild Rishøi

Referanser

Norske kulturpriser
Klassekampen
Utmerkelser etablert i 2003
Pius X

Pius X, født Giuseppe Melchiorre Sarto, (født 2. juni 1835 i Riese i kongedømmet Lombardia-Venetia, død 20. august 1914 i Roma) var pave fra 1903 til sin død i 1914. Han var den første paven som ble kanonisert siden Pius V.

Liv og virke

Bakgrunn 
Foreldrene var Giovanni Battista Sarto, en postmann, og Margarita. Han ble presteviet i 1858, og som ung prest studerte han både Thomas Aquinas og kanonisk rett.

Biskop, kardinal
I 1884 ble han biskop av Mantova, og i juni 1893 ble han utnevnt til kardinal, med San Bernardo alle Terme som tittelkirke. I 1896 ble han dessuten utnevnt til patriark av Venezia. Imidlertid oppstod det problemer med utnevnelsen, da italienske myndigheter hevdet å ha retten til å nominere kandidater, en praksis som hadde vært gjeldende da byen var del av Østerrike.

Pave 
Etter pave Leo XIIIs død ble Sarto valgt til pave av konklavet den 4. august 1903 med antagelig 55 av 60 stemmer.

Ved dette konklavet ble det østerrikske veto brukt for siste gang, mot kardinal Mariano Rampolla del Tindaro (kardinalstatssekretær). Pius X avskaffet deretter denne vetoretten.

Pius ble kronet søndag 9. august 1903.

Hans pontifikat ble kjent for sin konservative agenda.
 Han fordømte det han kalte «modernister» og «relativister».
 Han fremprovoserte en krise for katolisismen i Frankrike da han fordømte den franske presidentens visitt til kong Viktor Emmanuel II av Italia, som pavestolen var fiendtlig innstilt til på grunn av begivenhetene i 1870. Resultatet ble et skille mellom kirke og stat i Frankrike og utvisning av franske jesuitter.
 Han endret navnet på pavestolens offisielle meldingsbulletin fra Acta Sanctae Sedis til Acta Apostolicae Sedis

Han ble kanonisert av pave Pius XII i 1954.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
 Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
 Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
 Kardinal  Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
 Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
 Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
 Kardinal Lucido Maria Parocchi (1833-1903) *1871
 Pave Pius X (1835-1914) *1884

Referanser

Litteratur 
 Kelly, J.N.D., The Oxford Dictionary of Popes. Oxford: Oxford University Press 1988.
 Rendina, Claudio, I Papi: storia e segreti. Roma: Newton & Compton editori 1999.

Paver
 Pius 10
Italienske helgener
Personer fra provinsen Treviso
P2-lytternes romanpris

P2-lytternes romanpris er en skjønnlitterær pris som utdeles årlig av radiokanalen NRK P2. Prisen utdeles ved konsensus mellom seks lyttere som diskuterer seg fram til resultatet i et radioprogram. Lytterjuryen skal plukke vinnerboken blant seks bøker utgitt siste år, utvalgt av en fagjury med fem medlemmer. 

Prisen ble første gang utdelt i 1998 for romaner utgitt året før. 

I 2011 besto prisen av  kroner og et litografi av Lars Elling.

Prisvinnere

 1997 — Jan Jakob Tønseth, for Et vennskap
 1998 — Erik Fosnes Hansen, for Beretninger om beskyttelse
 1999 — Hanne Ørstavik, for Like sant som jeg er virkelig
 2000 — Jonny Halberg, for Flommen 
 2001 — Carl Frode Tiller, for Skråninga
 2002 — Lars Amund Vaage, for Kunsten å gå
 2003 — Sigmund Løvåsen, for Nyryddinga 
 2004 — Karl Ove Knausgård, for En tid for alt 
 2005 — Tore Renberg, for Kompani Orheim
 2006 — Kjartan Fløgstad, for Grand Manila
 2007 — Beate Grimsrud, for Søvnens lekkasje
 2008 — Nikolaj Frobenius, for Jeg skal vise dere frykten
 2009 — Karl Ove Knausgård, for Min kamp 1
 2010 — Carl Frode Tiller, for Innsirkling 2
 2011 — Stig Sæterbakken, for Gjennom natten
 2012 — Pedro Carmona-Alvarez, for Og været skiftet og det ble sommer og så videre
 2013 — Agnes Ravatn, for Fugletribunalet
 2014 — Brit Bildøen for Sju dagar i august
 2015 — Linn Ullmann for De urolige
 2016 — Dag Johan Haugerud for Enkle atonale stykker for barn
 2017 — Ole Robert Sunde, for Penelope er syk
 2018 — Kim Leine for Rød mann / Sort mann
 2019 — Matias Faldbakken for Vi er fem
 2020 — Olaug Nilssen for Yt etter evne, få etter behov
 2021 — Brynjulf Jung Tjønn for Kvar dag skal vi vere så modige

Referanser 
 

 

 

Norske litteraturpriser
NRK Radio
Utmerkelser etablert i 1998
Bydgoszcz

Bydgoszcz (; tysk Bromberg, latin: Bydgostia) er en distriktsnivåby i det nordlige Polen, ved elvene Brda og Wisła, med en befolkning på 369 151 (2004). Sammen med Toruń er den hovedstad i det kujaviskpommerske voivodskap, og danner metrokomplekset Bydgoszcz-Toruń med over 850 000 innbyggere.

VM i friidrett for juniorer 2016 ble arranger her.

Historie 

Byen fikk byrettigheter i 1346 av Kasimir III den store. I det 15. og 16. århundre var den en viktig sted for kornhandel.

I 1772 ble Bydgoszcz annektert av Kongedømmet Preussen under Polens første deling og senere inkorporert i Vest-Preussen. I 1807 ble byen del av Storhertugdømmet Warszawa. I 1815 kom den igjen under prøyssisk styre som del av det autonome Storhertugdømmet Poznań. Eter 1871 ble byen del av Det tyske keiserrikes provins Posen. Etter første verdenskrig og Den storpolske oppstand kom Bydgoszcz tilbake til Polen i 1919.

Under andre verdenskrig – fra 1939 til 1945 – ble byen annektert og okkupert av Tyskland. I 1939 kom det til uroligheter mellom polakker og tyske partisaner støttet av lokale tyskere (blant annet medlemmer av Hitlerjugend), med tap på begge sider. Hendelsen ble utnyttet som nasjonalsosialistisk propaganda, og etter at Wehrmacht hadde rykket inn i byen begynte represjoner på den polske befolkningen. Flere ble henrettet eller sendt til tyske konsentrasjonsleirer. Under andre verdenskrig ble 37 000 av byens innbyggere drept her.

Universiteter i Bydgoszcz 
 Kasimir den stores universitet i Bydgoszcz
 Jan og Jędrzej Śniadecki naturvitenskapelige universitet i Bydgoszcz

Vennskapsbyer  
Tsjerkasy, Hartford, Kragujevac, Mannheim, Pavlodar, Perth, Reggio Emilia

Eksterne lenker 
 

Voivodskapshovedsteder i Polen
Byer i det kujaviskpommerske voivodskap
Byer ved Wisła
Lublin

Lublin () er en viktig universitetsby i det sørøstre Polen, omkring 150 km sørøst for Warszawa. Den er hovedstad i Lublin voivodskap og er den største polske by øst for elven Wisła. Den har status som distriktsnivåby. Lublin fikk byrettigheter i 1317.

Vennskapsbyer  
Alcalá de Henares, Debrecen, Delmenhorst, Erie, Lancaster, Münster, Nancy, Nykøbing Falster, Pernik, Panevėžys, Rishon LeZion, Luhansk, Lutsk, Lviv, Starobielsk, Viseu, Windsor

Eksterne lenker 
 

Voivodskapshovedsteder i Polen
Byer i Lublin voivodskap
Etableringer i 1317
Kielce

Kielce er en by i det sørlige Polen, omkring 110 km nordøst for Kraków. Byen har 202 609 innbyggere (2006), og er hovedstad i Helligkorsvoivodskapet. Den har status som distriktsnivåby. Kielce har blant annet Holmestrand i Vestfold og Telemark fylke som vennskapsby fra Norge.

Eksterne lenker 
 

Voivodskapshovedsteder i Polen
Byer i Helligkors voivodskap
Częstochowa

Częstochowa er en by i det sørlige Polen ved elven Warta i det schlesiske voivodskap, skjønt byen har historisk sett tilhørt regionen Lille-Polen. Den har status som distriktsnivåby. 

Częstochowa er kjent for klosteret Jasna Góra der det verdenskjente Maria-ikonet Den sorte Madonna er oppbevart. Byen trekker til seg årlig millioner av pilegrimer fra hele verden, og er hovedsenteret for Maria-kulten i Polen. Av den grunn regnes byen av mange for å være Polens åndelige hovedstad.

Byens navn
Byens navn betyr Częstochs sted og kommer fra fornavnet Częstoch som i middelalderdokumenter også gjengis som Częstobor eller Częstomir. Alternative stavemåter på polsk for dette bynavnet er Czanstochowa (belagt i 1220) eller Częstochow (1382, 1558).

Vennskapsbyer 
Altötting
Fatima
Loreto
Lourdes
Pforzheim
Rēzekne
South Bend
Šiauliai

Eksterne lenker 
 

Byer i det schlesiske voivodskap
Katolske valfartsmål
Bosetninger etablert på 1000-tallet
Bosetninger første gang omtalt i 1222
Malangen

Denne artikkelen er om fjorden. For den tidligere kommunen, se Malangen kommune.

Malangen (Malangsfjorden) (nordsamisk: Málatvuotna, kvensk: Malankivuono) er en fjord i Troms og Finnmark fylke. Fjorden går først mellom Senja og Kvaløya, og er vel her formelt et sund. Etter at den har passert Gisundet (sørover) og Straumsfjorden (nordover), blir den en regulær fjord innover i Troms' fastland. Grensa mellom Senja kommune (i vest) og Tromsø og Balsfjord kommuner (i øst) går i fjorden.

Malangen har sidefjordene Rossfjorden, Målselvfjorden, Aursfjorden og Nordfjorden. De største bygdene langs fjorden/sundet er Sommarøy og Brensholmen ytterst på Kvaløya, Laukvik ytterst på Senja, mens Tennskjær, Mortenhals, Nordbynes, Mestervik, Målsnes og Rossfjord ligger inne i selve fjorden. I fjorden ligger Spilderøya, Forøya, Mesterøya og Hjertøya i Nordfjorden.

Malangen ble i vikingtiden ansett som en nordlig grense for åkerbruk (korndyrking).

Referanser

Eksterne lenker 
 

Fjorder i Balsfjord
Fjorder i Senja kommune
Fjorder i Tromsø
Fjorder i Målselv
Troms' historie
Dionysios Solomos

Dionysios Solomos (Διονύσιος Σολωμός; født 8. april 1798, død 9. februar 1857) var en gresk lyriker fra Zakynthos. Han er best kjent for å ha skrevet diktet «Hymne til friheten» (Ύμνος εις την Ελευθερίαν, Imnos is tin Eleftherian) i 1823. Diktet er i dag den greske nasjonalsangen. Hele diktet har 158 vers, noe som gjør dette til verdens lengste nasjonalsang, men normalt regnes bare de første versene som selve nasjonalsangen.

Liv og virke
Han ble født i en velstående familie og i 1808 reiste han til Italia hvor han studerte juss. Etter ti år returnerte han til Zakynthos med en solid bakgrunn innen litteratur og er anerkjent som lyriker i litteraturkretser.

På slutten av 1828 forlot han Zakynthos og bosatte seg i Kérkyra for å kunne hengi seg til lyrikken. Da han returnerte fra Italia bragte han med seg lyrikk med religiøst innhold. Siden skrev han noen sonetter og lyriske dikt. Hans første lange dikt var «Hymne til friheten».

Solomos døde av apopleksi. Hans levninger ble flyttet til Zakhynthos i 1865.

Det er verdt å nevne at Solomos ble berømt som dikter allerede i ungdommen og har forblitt populær siden.

Referanser 

Grekere
Lyrikere
Personer fra Zakynthos
Sosnowiec

Sosnowiec er en by i det sørlige Polen, ved en sideelv til Wisła. Den ligger i sentrum av det store gruve- og industriområdet rundt Katowice («Det øverschlesiske industriområde»). Byen ligger i det schlesiske voivodskap, skjønt er historisk sett en del av Lille-Polen. Den har status som distriktsnivåby.

Vennskapsbyer 
Les Mureaux, Suceava, Roubaix, Komárom

Eksterne lenker 
 

Byer i det schlesiske voivodskap
Grudziądz

Grudziądz (tysk Graudenz) er en by i det kujaviskpommerske voivodskap i Polen ved elven Wisła, med  innbyggere (2007).

Historie 

Grudziądz (da kalt Graudenc) fikk byrettigheter i 1291 og tilsluttet seg den prøyssiske konføderasjon i 1440. Mellom 1466 og 1772 tilhørte byen den polske krone som del av provinsen Det kongelige Preussen, som hadde stor grad av autonomi. Ved Polens første deling i 1772 ble byen annektert av kong Fredrik II av Preussen og ble slik samme år del av kongedømmet Preussen. I 1878 ble det bygget en bro over Wisła (tysk Weichsel), noe som bidrog til en rask industrialisering av Graudenz. Ved riksdagsvalgene i 1912 fikk polske kandidater 21 prosent av stemmene, mens Det tyske nasjonalliberale parti fikk 53 prosent. 

Den 23. januar 1920 ble byen, som hadde en overveiende tysk befolkning (84 %), del av den polske republikk som ble etablert etter første verdenskrig. 

Den 3. september 1939 erobret tyske militære styrker byen. Det tyske styret varte i fem år.  Ved Grudziądz lå den tyske konsentrasjonsleiren Graudenz som var satellittleir under konsentrasjonsleiren  Stutthof lenger nord. Under kampene vinteren 1945 ble over 60 prosent av Grudziądz lagt øde.

Vennskapsbyer  
Falun
Gütersloh
Tsjernjakhovsk

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i det kujaviskpommerske voivodskap
Byer i det historiske Øst-Tyskland
Byer ved Wisła
Radom (by i Polen)

Radom er en distriktsnivåby i det sentrale Polen i det masoviske voivodskap ved elven Mleczna. 

Byen ble grunnlagt i 1340. Som følge av de forskjellige delinger av Polen kom byen først under østerriksk, deretter russisk herrevelde, før det etter den første verdenskrigs avslutning i 1918 ble del av det nye Polen. 

Byens industrielle base inkluderer lærarbeider, glass og kjemikalier.

Vennskapsbyer 

  Les Mureaux
  Suceava
  Roubaix
  Banská Bystrica

Eksterne lenker 
 

Byer i det masoviske voivodskap
Shtetlekh
Włocławek

Włocławek (tysk Leslau) er en by med distriktsnivåstatus i det sentrale Polen ved elven Wisła. Den ligger i det kujaviskpommerske voivodskap og er av de største byene i Kujavia.

Eksterne lenker 
 

Byer i det kujaviskpommerske voivodskap
Byer ved Wisła
Piła

Piła (IPA , tysk Schneidemühl ) er en by i den nordvestre delen Polens med  innbyggere (2011). Byen ligger i det nordlige storpolske voivodskapet og er administrasjonssentret i Piła fylke (powiat pilski). Piła ligger ved elva Gwda og er et viktig vei- og jernbaneknutepunkt. Den er særlig kjent for sine parker og nærliggende skoger. Historisk hører byen til området Krajna, mellom to store historiske regioner: Pommern og Stor-Polen. 

Piła ble grunnlagt i 14. århundre som ei lita bygd og har fått Magdeburg-byrettigheter før året 1449. Bystatusen sin har blitt bekreftet av Sigismund I av Polen i 1513. Etter Polens første deling i 1772 ble byen annektert av Preussen. I 1945 ble Piła erklært festningby. Større deler av byen hadde blitt ødelagt under den 2. verdenskrigen. Mellom 1975 og 1998 var Piła administrasjonssentret i Piła voivodskap.

Navn
Det polske navnet til byen betyr «sag» og knyttes til Piłas geografiske plassering i en elvedal mellom skoger. Schneidemühl, det tyske navnet som betyr «sagmølle», er sannsynlig avledet fra direkt tolkning av det polske stedsnavnet.

Geografi

Topografi
Piła ligger ved elva Gwda, mellom Wałcz- og Krajna innsjøområdene. Den er omgitt av furuskoger og høyland formet av isbre.

Historie
Piła ble grunnlagt i 1380 som en liten landsby med Magdeburg-rettigheter. Den begynte snart å vokse, og ble Opaliński-familiens private by. I 1480 avstod Maciej Opaliński byen til Kasimir IV av Polen. I 1513 fikk den sine byrettigheter fornyet av Sigismund I av Polen. I det 16. århundre ble byen leid av familiene Bniński og Górka. I 1605 gav Sigismund III av Polen byen til sin andre kone Konstante av Østerrike. 

I 1772 ble Piła invadert og annektert av Preussen, like etter Polens første deling. I 1806 ble den gjenerobret av Hertugdømmet Warszawa, med ble avstått til Preussen igjen etter Wienerkongressen i 1815. Polsk språk ble forbudt i undervisning og byen opplevde en betydelig tysk innvandring. Frem til 1846 tilhørte Piła Storhertugdømmet Poznań, som da ble omdøpt til Provinsen Posen, og ble del av Tyskland etter 1871. I tråd med germaniseringspolitikken til Preussen og Tyskland ble bynavnet forandret til Schneidemühl i 1874. Under andre verdenskrig ble 75 % av byen ødelagt, og nesten 90 % av den historiske gamlebyen lå i ruiner. Etter Potsdamkonferansen i 1945 ble byen igjen del av Polen under navnet Piła.

Personer
Stanisław Staszic, polsk opplysningsmann
Carl Friedrich Goerdeler, tysk politiker

Se også
Parowozownia Pilska Okraglak

Byer i det storpolske voivodskap
Bosetninger etablert i 1380-årene
Etableringer i 1380
Bug (elv)

Bug (polsk), Vestre Buh (ukrainsk: За́хідний Буг – Zakhidnyj Buh; hviterussisk: Захо́дні Буг – Zakhodni Buh) eller Vestre Bug (russisk: За́падный Буг – Zapadnyj Bug) er ei elv i Ukraina, Hviterussland og Polen. Den begynner nær landsbyen Verkhobuzj i Lviv oblast i Ukraina. Herfra renner den nordvestlig, og danner over en lang strekning grensa mellom Ukraina og Polen, og senere mellom Hviterussland og Polen. Nordvest for Brest forlater den grensa og renner mot vest til den munner ut i elva Narew på østbredden av den kunstige Zegrzesjøen, rundt 30 kilometer nord for den polske hovedstaden Warszawa. Navnet Vestre Buh/Bug brukes for å skille den fra Søndre Buh/Bug i Ukraina.

Bug er 772 km lang (hvorav 587 km i – eller langs – Polen) og er den fjerde lengste elva i Polen. Den drenerer et område på 39 420 km² (hvorav 19 284 km² i Polen).

Blant byene som ligger ved Bug, er Volodymyr, Wlodawa, Brest, Terespol, Drohiczyn, Wyszkow og Serock.

Eksterne lenker 
 

Elver i Polen
Elver i Ukraina
Elver i Belarus
Wisłas vassdragsområde