Slaget ved Dorylaion

Slaget ved Dorylaion fant sted under det første korstog den 1. juli 1097 mellom korsfarerne og seldsjukkene, nær Dorylaion i Anatolia.

Bakgrunn
Korsfarerne hadde forlatt Nikea den 26. juni med dyp mistro mot bysantinerne som tok byen uten deres kjennskap etter en lang beleiringen. For å forenkle forsyningsproblemene delte korsfarerhæren seg opp i to grupper. Den svakeste ble ledet av Bohemond av Taranto, hans nevø Tancred, Robert Curthose, Robert av Flandern og den bysantinske generalen Tatikios i fremskutt posisjon, mens Godfred av Bouillon, hans bror Baldwin av Boulogne, Raimond IV av Toulouse, Stefan og Hugh I av Vermandois bakerst.

29. juni fikk de vite at tyrkerne planla et bakholdsangrep nær Dorylaion. Bohemond oppdaget at hans hær ble skygget av tyrkiske speidere. Den tyrkiske styrken bestod av Kilij Arslan I og hans allierte Hasan av Kappadokia, sammen med hjelp fra danishmendene, ledet av den tyrkiske prinsen Danishmend Gazi, persere og kaukaskiske albanere. Totalt var de ifølge Raimond av Aguilers 150 000 menn. Fulcher av Chartres gir det overdrevne antallet på 360 000. Samtidige tall plasserer denne antallet mellom 25 000-30 000 (6000-8000 ifølge noen nyere anslag.

I tillegg til store antall ikke-stridende, bestod Bohemonds styrke antagelig på rundt 10 000, flesteparten til fots. Militære tall fra den tiden impliserer ofte flere infanterister per ridder, derfor virker det sannsynlig at Bohemond hadde med seg rundt 8000 fotsoldater og 2000 kavalerister.

Kvelden den 30. juni, etter tre dagers marsj, slo Bohemonds hær leir på en eng på den nordre breddeb av elva Thymbres, nær ruinbyen Dorylaion. Mange forskere tror at dette er stedet til den moderne byen Eskişehir.

Slaget
1. juli var Bohemonds styrke omringet utenfor Dorylaion av Kilij Arslan. Godfred og Raimond hadde dratt bort fra styrken ved Leuce, og den tyrkiske hæren angrep ved daggry og skjøt piler inn i leiren. Angrepet kom totalt overraskende på Bohemonds hær som ikke forventet et så raskt angrep. Bohemonds riddere steg raskt opp, men deres sporadiske motangrep klarte ikke å avskrekke tyrkerne. Tyrkerne red inn i leiren og hugget ned ikke-stridende og fotsoldater uten rustning som ikke var i stand til å løpe fra de tyrkiske hestene og var for desorienterte og panikkslagne til å danne slaglinjer.  

For å beskytte fotsoldatene og de ikke-stridende beordret Bohemond sine riddere om å stige av hestene og danne en defensiv linje, og med noen problemer samlet fotsoldatene og de ikke-stridende seg i sentrum av leiren. Kvinnene fungerte som vannbærere i slaget. Mens dette dannet en slaglinje og vernet de mer sårbare soldatene og de ikke-stridende, gav det også tyrkerne frie tøyler til å manøvrere på slagmarken. 

De tyrkiske ridende bueskytterne angrep på sitt vanlige vis, stormet inn, skjøt pilene og trakk seg raskt tilbake før korsfarerne kunne gå til motangrep. Bueskytterne gjorde lite skade mot de tunge rustningene til ridderne, men de påførte hestene og fotsoldatene store antall sårede og døde. Bohemond hadde sendt budbringere til de andre korsfarerhærene og slet nå med å holde ut til hjelpen ankom. Hæren hans ble tvunget bakover mot elva Thymbris bredde. De myrlendte elvebreddene beskyttet korsfarerne fra rytterangrep siden bakken var for myk for hestene, og ridderne dannet en sirkel som beskyttet fotsoldatene og de ikke-stridende fra piler. Men tyrkerne holdt kontinuerlig sine bueskyttere forsynt, og antallet piler tæret hardt på styrken, mer enn 2000 skal ha falt for pilene. 

Bohemonds riddere var utålmodige. Selv om de hadde fått ordre om å bli stående, brøt jevnlig små grupper ut av rekkene og angrep, bare for å bli slaktet eller tvunget tilbake ettersom de tyrkiske hestene trakk seg utenfor rekkevidden til deres sverd og piler, mens de fremdeles skjøt mot dem med piler og drepte mange av riddernes hester under dem. Selv om riddernes rustning beskyttet dem godt, tyrkerne kalte dem «jernmenn», betydde antallet piler at noen fant ubeskyttede steder og til slutt, etter så mange treff, ville en ridder kollapse av sårene sine.

Rett etter middag ankom Godfred med en styrke på 50 riddere og kjempet seg gjennom de tyrkiske linjene for å forsterke Bohemond. I løpet av dagen ankom små grupper med forsterkninger, også fra Raimond, Hugh og Godfred, noen ble drept av tyrkerne, andre kjempet seg inn til Bohemonds leir. Ettersom korsfarernes tap steg, ble tyrkerne mer aggressive, og korsfarerhæren ble tvunget fra de myrlendte breddene av elva og ut i grunt vann. 

Men korsfarerne holdt ut, og etter rundt syv timers kamper, ankom Raimonds riddere. Det er uklart om Raimond var med dem, eller om de ankom foran Raimond. De satte i gang et intenst overraskelsesangrep tvers over dem tyrkiske flanken som tvang dem bakover i forvirring og lot korsfarerne samle seg. Korsfarerne hadde dannet en slaglinje med Bohemond, Tancred, Robert av Normandie og Stefan på venstre flanke, Raimond og Robert av Flandern i sentrum og Hugh på høyre flanke. De samlet seg mot tyrkerne, proklamerte hodie omnes divites si Deo placet effecti eritis («i dag dersom det gleder Gud vil dere alle bli rike»). 

Selv om intensitet i det normanniske angrepet overrasket tyrkerne, var de ikke i stand til å bringe tyrkerne ut av balanse før en styrke ledet av biskop Adhemar av Le Puy, den pavelige legaten, ankom midt på ettermiddagen, kanskje med Raimond i styrken, beveget seg rundt på slagmarken gjennom beskyttende høyder og over elva, utmanøvrerte bueskytterne på venstre flanke og overrasket tyrkerne i ryggen. Adhemars styrke angrep den tyrkiske leiren og angrep tyrkerne fra baksiden. Tyrkerne ble forskrekket over synet av deres leir i flammer og av utholdenheten og intensiteten til ridderne, siden riddernes rustning beskyttet dem fra piler og til og med mange sverdkutt. De flyktet, forlot sin leir og tvang Kilij Arslan til å trekke seg tilbake fra slagmarken.

Etterspill
Korsfarerne ble faktisk rike, i det minste for en kort stund, etter at de erobret Kilij Arslans skatter. Tyrkerne flyktet, og Arslan vendte seg til andre saker i sitt østlige territorium. Korsfarerne fikk marsjere nesten uten motstand gjennom Anatolia på deres vei til Antiokia. Det tok nesten tre måneder å krysse Anatolia i sommervarmen, og i oktober innledet de beleiringen av Antiokia.

Referanser

Litteratur
Albert av Aix, Historia Hierosolymitana
Fulcher av Chartres, Historia Hierosolymitana
Gesta Francorum
Hans E. Mayer, The Crusades, Oxford, 1965.
Raimond av Aguilers, Historia francorum qui ceperunt Jerusalem
Jonathan Riley-Smith, The First Crusade and the Idea of Crusading, Philadelphia, 1999.
Steven Runciman, The First Crusaders, 1095-1131, Cambridge University Press, 1951.
 Kenneth Setton, red, A History of the Crusades. Madison, 1969-1989.(tilgjengelig på internett).
 John France, Victory in the East: A Military History of the First Crusade, Cambridge University Press, 1996.
 John France, The Crusades And The Expansion Of Catholic Christendom, 1000-1714, Routledge, 2005.
 Matthew Bennett, The Hutchinson Dictionary of Ancient & Medieval Warfare, Helicon Publishing Ltd, 1998.

Slag under korstogene
Konflikter i 1097