alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
UNEF I

For FN-operasjonen med samme navn 1973–79, se: UNEF II

UNEF I (United Nations Emergency Force) var en fredsbevarende FN-styrke etablert etter Suezkrisen av FNs generalforsamling ved resolusjon 1001 (ES-I) av 7. november 1956. Styrken skulle påse at fiendtlighetene holdt opp og at Frankrike, Storbritannia og Israel trakk seg tilbake fra Egypts territorium. Videre skulle FN-styrken overvåke våpenhvilen og stå som en buffer mellom israelske og egyptiske styrker. Styrken var utstasjonert til 1967.

Operasjonen 

Styrken opererte først ved Suezkanalen og på Sinaihalvøya. Britiske og franske styrker trakk seg ut av kanalsonen innen 22. desember 1956. Den israelske tilbaketrekkingen var fullført 8. mars 1957. Deretter var UNEF I utplassert på egyptisk side langs grensen til Israel og på Gazastripen. 

Etter at tilbaketrekkingen fra Sinaihalvøya var fullført, ble UNEF Is virksomhet konsentrert på grensen mellom Egypt og Israel og langs demarkasjonslinjen mellom Gazastripen og Israel. Det var utplassert tett med vaktposter langs demarkasjonslinjen. Videre hadde UNEF I en serie mer spredte poster langs grensen mellom Egypt og Israel, samt andre stder, som i Sharm el-Sheikh.

UNEF Is hovedkvarter lå ved Gaza by på Gazastripen.

I 1967 erklærte Egypts regjering at den ikke lenger godtok FN-soldatenes tilstedeværelse og UNEF I ble trukket ut i mai-juni 1967. FN-soldatene var ennå ikke ute da seksdagerskrigen startet. De ble rammet av krigshandlingene og led tap.

Styrke 
På det meste, i februar 1957, hadde UNEF I  soldater utplassert. Antallet ble redusert og da styrken ble trukket ut i juni 1967, besto den av  mann.

Ti land bidro med soldater til UNEF I: Brasil, Canada, Colombia, Danmark, Finland, India, Indonesia, Jugoslavia, Norge og Sverige.

Norsk bidrag 
Norge deltok, sammen med Danmark, med mannskaper i DANOR-bataljonen fra november 1956 til juni 1967. I tillegg stilte Norge til disposisjon et sanitetskompani med feltsykehus som den første tiden opererte i telt utenfor Gaza by. Om lag  mann gjorde tjeneste i UNEF I (DANOR I-XXI og NORMEDCOY). Ni nordmenn mistet livet i denne tjenesten.

Referanser

Eksterne lenker 
 First United Nations Emergency Force I, United Nations Peacekeeping

FN-sanksjonerte militære operasjoner og styrker
Gazastripen
Palestina
Israels historie
Egypt
Israel og Norge
Det europeiske kull- og stålfellesskap

Det europeiske kull- og stålfellesskap (EKSF) eller Kull- og stålunionen, ble inngått ved en avtale undertegnet i 1951 av Belgia, Tyskland, Frankrike, Italia, Luxembourg og Nederland, og trådte i kraft i 1952. Unionen som bar trekk av overnasjonalitet, var en forløper til EU. Avtalen sto ved lag i 50 år til 2002.

Historie 
EKSF innebar realisering av Schuman-planen fremlagt 9. mai 1950 (nå kjent som Europadagen). Den franske utenriksminister Robert Schuman fremsatte et forslag – utarbeidet av Jean Monnet – om å sette kull- og stålindustriene i Tyskland og Frankrike under en felles organisasjon, med sterke og uavhengige organer. Kull og stål var de viktigste innsatsfaktorer i den tids krigsindustri. Ved å skape en felles infrastruktur håpet man å gjøre krig mellom Frankrike og Tyskland ikke bare utenkelig, men også praktisk umulig. Et revolusjonerende trekk ved Schuman-planen var det institusjonelle rammeverket, som hadde klare trekk av overnasjonalitet, og som skulle bli en modell for de senere EF-organene.

EKSF dekket området for Ruhrstatuttet, en avtale som ble inngått mellom de vestlige allierte i kraft 22. april 1949. De allierte ønsket å kontrollere den tyske kull og stålindustrien i Ruhrområdet. Tyskland sluttet seg til Ruhrstatuttet ved Petersbergavtalen, inngått i november 1949.

EKSF-traktaten ble avsluttet 23. juli 2002. EKSFs virkeområde ble da overført til en del av De europeiske fellesskap: ett av fellesskapene som samlet utgjorde den første av 3 av EUs søyler.

Illustrasjoner

Historisk utvikling

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Den europeiske unions historie
Etableringer i 1952
1952 i Europa
Opphør i 2002
Det europeiske fellesskap (EU)

Det europeiske fellesskap ble opprettet ved Maastricht-traktaten i 1993, som en etterfølger til Det europeiske økonomiske fellesskap (EEC/Fellesmarkedet). Det var ett av de tre fellesskapene som inngikk i De europeiske fellesskap (EF). Det europeiske fellesskap inkluderte den økonomiske og monetære union og andre nye eller utvidede samarbeidsområder som utdanningsprogrammer, forbrukervern, og utviklingssamarbeid. 

Etter hvert ønsket landene i EF et tettere samarbeid på flere områder. Fra 1991 ønsket de også å samarbeide om utenriks- og forsvarspolitikk. I 2009 ble EF etterfulgt av Den europeiske unionen – EU.

Det europeiske fellesskap avløste Det europeiske økonomiske fellesskap, også kalt Fellesmarkedet eller EEC.

Referanser

Se også
 Den europeiske union (EU)

Den europeiske unions søyler
Etableringer i 1993
Richard von Greiffenklau

Richard von Greiffenklau zu Vollrads (født 1467 på Burg Vollrads ved Winkel (Rheingau) i Tyskland, død 3. mars 1531 på Schloß Ottenstein i Wittlich) var erkebiskop av Trier fra 1511.

Liv og virke

Bakgrunn
Richard stammet fra den rheingauiske adelsslekt Greiffenklau og var fjerde sønn av vizedom av Rheingau Johann von Greiffenklau zu Vollrads og hans hustru Klara von Ratsamhausen. Bestefaren Friedrich von Greiffenclau zu Vollrads (1401–1462) ble i 1456, etter en pilegrimsferd til Det Hellige Land, fransiskaner. Dennes søster Isengart von Greiffenclau zu Vollrads var nonne i klosteret Marienberg i Boppard, ble regnet som reformator der og søde der i 1469, i hellighets ry. Richard nevøer ved den berømte biskop av Worms og kurpfalziske kansler Johann von Dalberg, og hans brødre Friedrich von Dalberg, borgermester, og Wolfgang von Dalberg (1473–1522), kurpfalzisk amtmann i Oppenheim.

Richard von Greiffenklau ble kannik i domkirken i Trier i 1487, og studerte i mange år i Paris. Senest 1503 ble han domkantor i Trier. Dessuten innehadde han også et kanonikat ved domkirken i Mainz.

Erkebiskop
Den 15. mai 1511 ble han valgt til erkebiskop av Trier, og etter at pave Julius IIs stadfestelsesbulle og palliet var bragt fra Roma, ble han konsekrert den 30. mai 1512. 

Erkebiskop Richard var særdeles aktiv i det tysk-romerske keiserdømmets affærer, og deltok personlig og regelmessig på riksdagene. Ved keiservalget i Frankfurt i 1519 arbeidet han forgjeves for at Frans I skulle bli den nye keiser, men da flertallet i stedet valgte Karl V, klarte han å etablere et brukbart forhold til ham. 

I 1512 lot han de jødene som tidligere var blitt fordrevet fra erkestiftet vende tilbake. I 1515 reformerte han erkestiftets rettsvesen og gav nye lover. Han engasjerte seg også i reformen av benediktinernes klostre. 

Under Riksdagen i Worms gjorde erkebiskop Richard gjentatte forsøk på å få Martin Luther til å underkaste seg og være villig til et kompromiss. Ifølge en rapport fra den pavelige nuntius Aleander tilbød han Luther at "dersom det var slik at han fryktet for drapstrusler fra sine tilhengere dersom han tilbakekalte (sine standpunkter), skulle han få et behagelig priorat ved en av hans borger og deretter en plass ved hans bord og i hans råd, og således nyte godt også av keiserens beskyttelse og pavens gunst". Men Luther avviste tilbudet. 

Hans eget erkestift var stort sett uberørt av Luthers bevegelse, men etter hjemkomsten fra Worms kom han under angrep fra Franz von Sickingen, en av områdets "røverriddere", som misbilliget Richards holdning under keiservalget, og hans opposisjon mot Luther under riksdagen. Franz von Sickingen brente ned en rekke borger og landsbyer, og beleiret Trier uten å lykkes i å innta byen (1522). Etter feilslaget måtte han flykte, og døde året etter.

I 1527 ble Richard medlem av keiserens råd. Han deltok på Riksdagen i Speyer i 1529, og lot seg representere ved sin domprost og senere etterfølger Johann von Metzenhausen ved Riksdagen i Augsburg i 1530.

Litteratur

Referanser

Tyske katolske biskoper
Personer fra Rheingau-Taunus-Kreis
Vinter-OL 1976

Vinter-OL 1976 var de 12. olympiske vinterleker og ble arrangert fra  4. til 15. februar 1976 i Innsbruck i Østerrike. Opprinnelig var lekene blitt tildelt Denver i Colorado, USA, men bekymringer omkring kostnadsøkninger og miljøproblemer fikk innbyggerne til å stemme mot OL-planene. Dermed bad Den internasjonale olympiske komité vertsbyen for Vinter-OL 1964 om å ta over lekene.

Sovjetunionen ble beste nasjon med hele tretten gullmedaljer. Norge tok tre gullmedaljer. Sten Stensen og Jan Egil Storholt vant henholdsvis 5000 og 1500 meter på skøytebanen, og Ivar Formo vant femmila i langrenn.

Valg av vertsby 
Denver ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 70. sesjon i Amsterdam i Nederland 13. mai 1970.

I november 1972 ble det avholdt en folkeavstemning i Denver, der flertallet stemte mot å arrangere vinterlekene i byen. 12. november 1972 valgte Denver å trekke seg som arrangør. Innsbruck i Østerrike, Tammerfors i Finland, Lake Placid i USA og Mont Blanc i Frankrike meldte alle straks sin interesse for å ta over arrangementet. Etter et møte i IOKs Executive Board i Lausanne i Sveits 4. februar 1973, ble Innsbruck valgt som ny vertsby.

Resultater 

  Aking
  Alpint
  Bobsleigh

 Hurtigløp på skøyter
  Ishockey
  Kunstløp

 Nordiske grener
  Kombinert
  Langrenn
  Skihopping

  Skiskyting

Medaljestatistikk

Deltakelse

Deltakerland

Program

Se også 
 Liste over mestvinnende vinterolympiere
 Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
 Liste over personer som har tent den olympiske ild

Referanser

Kilder 
  IOKs side om Vinter-OL 1976 
 Jorsett, Per: 100 år med olympiske leker, 1996, ISBN 82-590-1681-8 (norsk flaggbærer)
 

 
Internasjonale mesterskap i Østerrike
1976 i Østerrike
Metulla

Metulla er en nordisraelsk grenselandsby på grensen mot Libanon med 1600 innbyggere. Mellom Metullah og Kfar Kila på libanesisk side lå den israelske grensestasjonen Fatimah, og grenseområdet med kallenavnet på israelsk side «Det gode gjerdet» (The Good Fence).

Metulla har for tiden mange fremmedarbeidere fra Thailand, selv om stedet tradisjonelt har hatt mange ansatte fra libanesisk side av grensen.

Eksterne lenker 
 Radio Norge: Blue Beret nr 2 (januar), 1986

Bosetninger i Israel
Marburger Schloss

Marburger Schloss er et slott i Marburg i Hessen. Det ble anlagt som en borg i det 11. århundre og er ved siden av sin historiske betydning som den første residensen for landgrevene av Hessen av stor kunst- og arkitekturhistorisk interesse.

Marburger Religionsgespräche mellom Luther og Zwingli fant sted her i 1529.

Slott i Hessen
Marburg
Herbert Marcuse

Herbert Marcuse (født 19. juli 1898 i Berlin i Tyskland, død 29. juli 1979 i Starnberg) var en tysk-amerikansk marxistisk filosof og sosiolog, som tilhørte den såkalte Frankfurterskolen. Hans bok Der eindimensionale Mensch (norsk tittel: Det endimensjonale menneske) fra 1964 fikk en betydelig innflytelse i Europa i USA i studentopprøret i slutten av 1960-årene.

Liv og virke

Bakgrunn 
Herbert Marcuse var sønn av en jødisk tekstilfabrikant fra Pommern. I 1916, etter sitt «Notabitur», en forenklet for for examen artium som var blitt innført under første verdenskrig, ble han innkalt til den tyske keiserlige hær. I 1917 ble han medlem av Sozialdemokratische Partei Deutschlands. Etter Tysklands militære sammenbrudd ble han i 1918 valgt inn i et Soldatenrat i Reinickendorf. Han trådte etter egen fremstilling ut av dette fordi også tidligere generaler ble innvalgt.

Studieår 
I 1918 begynte Marcuse på studier i germanistikk og nyere tysk litteratur som hovedfag, og filosofi og nasjonaløkonomi som bifag, først fire semester i  Berlin, så fire semester i Freiburg. Etter mordene på Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg forlot Marcuse SPD i 1919. Han promoverte i 1922 og arbeidet en tid i en forlagsbokhandel i Berlin.

Forfatterskap 

Marcuse var i en periode elev av filosofen Martin Heidegger. Etter Adolf Hitlers maktovertakelse i 1933 ble han nødt å flykte fra Tyskland. Sammen med blant annet Max Horkheimer, Friedrich Pollock og Erich Fromm dro han til Columbia-universitetet i New York, der han skrev flere bøker som vakte oppmerksomhet. Under krigen var Marcuse ansatt i det amerikanske utenriksdepartementet. I 1950 kom han tilbake til Columbia som lektor i statsvitenskap før han i 1952 ble ansatt ved Brandeis universitetet i Massachusetts.

I 1955 skrev han Eros og sivilisasjonen – en sivilisasjonskritisk studie som tok utgangspunkt i Sigmund Freuds psykoanalytiske teori. Han argumenterte i boken blant annet for seksuell frigjøring. Hans bok Der eindimensionale Mensch fra 1964 spilte en rolle i USA og  Europa for studentopprørene på slutten av 1960-årene. Det fremvoksende vesterlandske konsumsamfunnet utøvet en myk, lite synlig manipulativ makt over menneskene, mente han. Han argumenterte i dette skrift blant annet for at arbeiderklassen hadde tapt sin samfunnsendrende, revolusjonære rolle i de moderne vestlige velferdsstatene.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Herbert Marcuse arkivet (Texter på svenska)

Tyske filosofer
Revolusjonteoretikere
Personer fra Berlin
Georg Cantor

Georg Ferdinand Ludwig Philipp Cantor (født  i St. Petersburg, død 6. januar 1918 i Halle) var en tysk matematiker; professor i Halle. Hans far var født i Danmark, og moren var østerriksk.

Han er grunnleggeren av mengdelæren og er kjent for Cantors teorem som sier at uansett hvilken mengde vi betrakter, finnes det en mengde som er større. Dette er trivielt hvis vi tenker på endelige mengder, men ikke hvis vi tenker på uendelige mengder. 

Cantor ble utnevnt til æresdoktor ved Det Kongelige Fredriks Universitet i forbindelse med feiringen av 100-årsdagen for Niels Henrik Abels fødsel i 1902.

Priser (utvalg) 
 1904 – Sylvestermedaljen

Referanser 

Tyske matematikere
Personer fra Sankt Petersburg
Æresdoktorer ved Universitetet i Oslo
Adam Opel

For bilmodellen, se Opel Adam.

Adam Opel (født 9. mai 1837 i Rüsselsheim i storhertugdømmet Hessen, død 8. september 1895 i Rüsselsheim) var en tysk industrimann.

Opel startet sin karriere hos en låsesmed, før han reiste ut i Europa som tenåring. Han ble raskt fascinert av symaskiner, og i 1863 åpnet han en fabrikk i Rüsselsheim for å masseprodusere slike maskiner.

I 1868 giftet Opel seg med Sophie Marie Scheller. De fikk fem sønner: Carl, Wilhelm, Heinrich, Friedrich og Ludwig. Alle fem ble senere involvert i familiebedriften.

I 1885 utvidet Opel til produksjon av sykler.

Han døde i 1895, da selskapet var Europas ledende innen produksjon av symaskiner, og hadde en produksjon på over 2.000 sykler årlig.

Tre år etter Adam Opels død begynte familien Opel å lage automobiler, et område der selskapet senere kom til å få en ledende stilling i Europa.

Referanser

Eksterne lenker 
 Opel Club

Opel, Adam
Industrialister
Personer fra Landkreis Gross-Gerau
Nasjonalliberalisme

Nasjonalliberalisme er en politisk ideologi som forener nasjonalisme og liberalisme. Nasjonalliberalismens store epoke var fra 1800-tallet og et stykke inn på 1900-tallet, da den spilte en stor rolle i mange europeiske land.

Røttene til nasjonalliberalismen finnes i 1800-tallet, da nasjonalliberalisme (også kalt konservativ liberalisme) var blitt den politiske elitens fremherskende ideologi i mange europeiske land, en liberalisme i europeiske monarkier. Den nasjonalliberale politikken ville med dagens øyne oppfattes som konservativ. 

Nasjonalliberalismen stod sterkest i Tyskland. Ledere eksponenter for ideologien var Rudolf von Bennigsen, Johannes von Miquel, Ludwig Bamberger, Eduard Lasker, Friedrich Hammacher, Gustav Haarmann og Arthur Johnson Hobrecht på 1800-tallet, og Ernst Bassermann, Robert Friedberg, Gustav Stresemann og Alexander von Stahl på 1900-tallet.

Liberalisme
Nasjonalisme
Ingrid Kristiansen

Ingrid Kristiansen (født Ingrid Christensen; 21. mars 1956 i Trondheim) er en norsk tidligere friidrettsutøver og langdistanseløper, som i andre halvdel av 1980-årene var blant verdens fremste. Hun ble verdensmester på  meter i 1987, og satte i løpet av karrieren fem verdensrekorder på bane. Hun løp for IL i BUL.

Enda bedre kjent er hun som maratonløper, med seire i en rekke kjente løp, som New York City Marathon og tilsvarende i Chicago, Boston og London. I mange år innehadde hun også verdens beste tid på maratondistansen (2.21.06).

Kristiansen var også en meget god langrennsløper. Hun ble europamester i stafett for junior i 1974, og vant åtte NM-titler i stafett. I 1978 deltok hun i ski-VM i Lahtis, der hun ble nr 21 på 5 km.

Hun var styremedlem i Antidoping Norge fra 2005 til 2013.

Meritter i utvalg 
 VM 1980: bronse på 3 000 meter
 EM 1986: gull på 10 000 meter
 VM 1987: gull på 10 000 meter
 EM 1982: bronse på maraton
 5 verdensrekorder i baneløp (5000/10 000 meter)
 Kongepokal 1985 og 1986
 24 individuelle norgesmesterskap i friidrett

Hun ble tildelt Morgenbladets gullmedalje og fikk Sportsjournalistenes statuett som «Årets idrettsnavn» i 1986 og 1987. I 1981 ble hun tildelt Olavstatuetten, og i 1984 mottok hun Porsgrunds Porselænsfabriks Ærespris, samt at hun i 1992 fikk Egebergs Ærespris for sin kombinasjon av langrenn og friidrett.

Personlige rekorder

Medaljer i norske mesterskap

Se også 
 Norske rekorder i friidrett
 Mestvinnende utøvere i NM i friidrett
 Liste over norske idrettspersoner på sokkel

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 
 

Norske maratonløpere
Norske langdistanseløpere
Verdensmestere i friidrett for Norge
Europamestere i friidrett for Norge
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1984
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1984
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1988
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1988
Vinnere av Egebergs Ærespris
Personer fra Trondheim kommune
Mesternes Mester-deltakere
Kongepokalvinnere i friidrett
Norgesmestere i friidrett
Norgesmestere i langrenn
Norske langrennsløpere
Deltakere for Norge under VM i friidrett 1987
Fødsler i 1956
Friidrettsutøvere for IL i BUL
Friidrettsutøvere for SK Freidig
Friidrettsutøvere for IL Skjalg
Verdensrekordsettere i friidrett
EM-bronsemedaljevinnere i friidrett for Norge
Verdensmestere i terrengløp
Det kyrilliske alfabetet

Det kyrilliske alfabetet består av skrifttegn som brukes i forskjellige utgaver i deler av Øst-Europa. Varianter av alfabetet brukes for å skrive russisk, ukrainsk, belarussisk, bulgarsk, serbisk og makedonsk. Det kyrilliske alfabetet brukes også i ikke-slaviske språk som kasakhisk, kirgisisk, usbekisk, tadsjikisk, turkmensk og mongolsk. Den russiske utgaven består av 33 bokstaver.

Alfabetet oppstod i Bulgaria i det 10. århundre, delvis basert på gresk majuskelskrift, og delvis på det glagolittiske alfabetet, som ble skapt av to brødre fra Thessaloniki kalt «slavernes apostler», Kyrillos (827–869) og Methodios (826–885), som hadde bruk for et slavisk skriftspråk for å kunne oversette Bibelen. Det kyrilliske alfabetet er oppkalt etter Kyrillos.

Det kyrilliske alfabetet tillegges som regel St. Kliment av Ohrid, en bulgarsk lærd og disippel av de to helgenene, men nyere forskning godtgjør at alfabetet snarere er utviklet på Preslavs litterære skole i det nordøstlige Bulgaria, hvor man har funnet de eldste kyrilliske inskripsjoner, som går tilbake til 940-årene. Peter den store gjennomførte tidlig på 1700-tallet en skriftreform som forenklet alfabetet og som danner grunnlaget for dagens kyrilliske alfabeter.

Aserbajdsjan bestemte seg for å bytte fra kyrilliske til latinske bokstaver i 1991, Usbekistan og Turkmenistan i 1993. Kasakhstan bestemte seg for overgang til latinske bokstaver innen 2025.

Bokstaver

Det russiske alfabet

Modifikasjoner i det ukrainske alfabet
Hovedartikkel: Det ukrainske alfabetet

Modifikasjoner i det hviterussiske alfabet
Hovedartikkel: Det belarussiske alfabetet

Modifikasjoner i det bulgarske alfabet
Hovedartikkel: Det bulgarske alfabetet

Modifikasjoner i det makedonske alfabet
Hovedartikkel: Det makedonske alfabetet

Modifikasjoner i det serbiske alfabet
Hovedartikkel: Det serbiske alfabetet

Referanser

Eksterne lenker
 Språkrådets retningslinjer for transkripsjon av kyrillisk til norsk

 
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Skriftsystemer fra Europa
Glittertinden

For folkrockbandet, se Glittertind (band).
Glittertinden (historisk: Glittertind) er Norges nest høyeste fjell. Uten breen på toppen er høyden  meter over havet, og med breen regnes (i 2017) høyden å være 2 457 moh. Glittertinden ligger nordøst i Jotunheimen mellom Visdalen og Veodalen i Lom kommune i Innlandet fylke.

Fjellet kan nås via merket sti fra både Glitterheim og Spiterstulen.

Breen på Glittertinden har smeltet mye de siste tiårene, og var tidligere Norges høyeste fjell. I 1917 var toppen av breen regnet å ligge  Fra 1931 til 2017 minket breen med 25 høydemeter. I 2020 hadde breen minket så mye at den var på høyde med bart fjell på 2452 meter.

Navnet skriver seg trolig fra elven Glitra som renner ned fra fjellet. Harald Nicolai Storm Wergeland regnes som førstebestiger av toppen. Edith Slingsby, William Cecil Slingsbys søster, var trolig første kvinne.

Se også 
 Liste over Norges høyeste fjell

Fotnoter

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Beskrivelse av Glittertinden på peakbook.org
 Utsikten fra Glittertind på PeakVisor.com

Fjell over 2000 meter
Jotunheimen
Fjell i Lom
Liliedugg

Liliedugg er et trondheimsband med sine røtter i Hard Rock Café-miljøet.

Historie
Liliedugg holdt sin første konsert 18. desember 1980. I 1981 ga de ut en 7" EP, og to år etter en LP. Post-utgivelser inkluderer en delt LP med Wannskrækk og en delt 7" EP med Helter Skelter, samt flere låter på samleskiver. Steinar Vikan ble senere manager for DumDum Boys. Lars Olufsen og Steinar Vikan dannet deretter Helter Skelter med Ulf Risnes (Tre Sma Kinesere), Bror Frode Karlsson (Opoponax m.m) og Ragnar Wold (Bitch Boys, Det Elektriske Kjøkken). Torgeir Vikan og Gunnar Mo spilte senere i Død ved Ankomst/Jihaad og Morten Jørgensen og Spekkhoggerne. Torgeir Vikan spiller også i Pauls Formula.

10. november 2006 spilte Liliedugg og Wannskrækk gjenforeningskonsert på UFFA. Liliedugg har siden spilt sporadiske gjenforeningskonserter.

På torsdag den 14. januar 2016 ble «Neonråte» spilt på klokkespillet i Vår Frue kirke i Trondheim klokken 15:00 for å hedre Gunnar Mo etter hans død, i 2015.

Slipp Taket Tour 81 
I 1981 turnerte Liliedugg og Wannskrækk sammen i en turné døpt «Slipp Taket Tour». Sammen opptråtte de på følgende scener:
 17.11.1981 Flisa, Bjørkheim
 18.11.1981 Norheimsund, ungdomshallen
 19.11.1981 Stord rockeklubb, turnhallen
 20.11.1981 Bergen rockeklubb, studentsenteret
 21.11.1981 Bergen rockeklubb, Ole Bull Kino
 22.11.1981 Oslo, Hard Rock Kafé
 23.11.1981 Oslo Rockeklubb, Venstres hus

Medlemmer

 Lars Vold – vokal
 Gunnar Mo – gitar (død 2015)
 Steinar Vikan – gitar
 Torgeir Vikan – bass
 Lars Olufsen - trommer (til 2006)
 Per Heide – trommer (fra 2006)

Diskografi

Studioalbum
 Liliedugg (LP, 1983)
 Last Opera/X-Mas Funeral Party (splitt-LP med Wannskrækk, 1988)
 Sannhetens voktere (samleplate, semioffisiell utgivelse 2005, offisiell utgivelse 2007)
 Slow Atomic Bomb (2009)

EP/Singel
 «Neonråte»/«Livet på landet»/«Gal hest»/«Girls»  (EP, 1981)
 «EP» Split 7" med Helter Skelter (7", 1999)

Samleplate
 «Neonråte», bidrag på Yours truly Norwegian would (kassett, 1983) 
 «Tortur», bidrag på Knall the Album (LP, 1987)
 «Neonråte», bidrag på nyutgivelsen av Anarki & Kaos (CD, 2007)
 Trondhjæmm Råråkk No One!(10", 2014)

Live
 «Six Minute War» (live) og «Dead Body» (live), bidrag på Bonderock (kassett 1985)

Soundtrack
 «Neonråte» bidrag på Mannen Som Elsket Yngve

I populærkultur 
Liliedugg blir beskrevet i romanen «De beste blandt dere» av Idar Lind som en gruppe «[...]der vokalisten kunne finne på å skjæra seg sjøl til blods under konserten, eller kaste seg ut frå scenekanten, i den trua at publikum kom til å ta imot, mens dei faktisk gjekk til sides, slik at vokalisten tryna mot golvet[...]».

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Diskografi på groove.no
  Spilleliste fra Åge No (tidligere: Utnes)
  Stamtre fra Åge No (tidligere: Utnes) og Willy B
  Liliedugg på Soundcloud
  Liliedugg på MySpace
  Liliedugg på BBC Music

Norske rockegrupper
Musikk i Trondheim
Oh Yeah!