Merke (fane)

Merke (på norr. merki) var i middelalderen betegnelse på en skipsfløy eller et militært banner eller en fane som ble brukt som felttegn (stridsmerke) i krig. Merker var festet i stavnen på vikingskip eller på en stang (norr. merkisstöng) som ble båret av en merkesmann foran i hæren. Ordet ble også brukt om det adelsmerket som adelsmenn hadde som sitt skjoldmerke, og om fanen som de hadde festet til lansen.

Ravnefanen

Det kanskje meste kjente merke eller fane er Ravnefanen som blir først dokumentert under vikingsoverfallene på England i år 878 da en dansk hær av daner kom til Wessex i Devonshire på 23 skip og blir knust i et slag av vestsakserne som fant en fane eller gunfani som disse kalles, med en ravn utpreget på denne. Gunfani betyr krigsfane i engelske kilder med hensyn til kontakt med Skandinavia og skulle senere ment vimpel under lansespissen på en ridders lanse. Beskrivelsen måtte derfor ment at faner i vikingtiden og middelalderen blir hengt på lange spyd eller lanse.

Fra annalene nedskrevet ca. 1105 i St.Neots kom det videre opplysninger om ravnefanen som skulle være vevet ferdig på en dag av tre døtre etter Ragnar Lodbrok for deres brødre Ivar Benløs og Ubbe som tok fanen med seg på deres overfall på England. Merkesmannen eller merkebærer skulle bar ravnefanen til seier hvis den bredte seg ut i vind så ravnen liknet en flygende ravn, hvis den hang slapt ned vil det ikke være seier. Ravnefanen var ingen isolerte tilfelle fordi ulike kilder ment at ravnefanen var tatt i bruk av både konger og høvdinger på de fleste kanter vestover fra Danmark og Norge først og fremst for krigsformål. fra en sagn vet vi at Sigurd Digre som orknøysjarl hadde fått laget et fortrollet banner kalt Hrafnsmerki av hans mor som blir båret i slaget ved Clontarf i 1014 der merkesmannen dør så seieren kunne være sikret. Knut den mektige hadde en ravnefane i slaget ved Ashington i 1016 da England blir erobret og underlagt dansk herredømme. Denne ravnefanen skulle være på hvit silke som varslet seier hvis ravnen gapte og flakset.

Sivard Jarl i Northumberland før 1054 skal ha ført ravnefane som etter biskop William Ramsey av Crowland før 1180 var het Ravenlandeye som ment ravnen, landets terror og denne betegnelsen fortsetter til Harald Hardrådes felttog mot England i 1066 der han hadde en ravnefane som het Landeydan som ment «ligger land øde» som var brukt under den danske-norske krigen fram til 1063 og i slaget ved Stamford Bridge. Deretter fra Bayeuxteppet som forteller om Vilhelm Erobrerens erobring av England er det avbildet en ravnefane med blåsvart ravn på lys eller hvitlig bunn i slaget ved Hastings i 1066.

Ravnefanen var ikke universelt for vikingene og deres etterkommerne fordi det er ulike beskrivelser selv om bruk av dyrebildet som illustrere et religiøst symbol med henblikk på dødsguden Odin og utformningen på fanen som var trekantet eller triangulært ellers var felles for alle. Fra en mynt fremstilt i Jorvik eller York i år 924 blir det funnet en trekantet fane som synes å vise en fugl med utstrekte vinger og halen nedover og andre mynter fremstilt i årene 926-927 eller 937 viser ørneform som kan være ravn. Flere mynter som vise trekantet faner er funnet flere steder uten at man hva slags billed det var, sist i mynter fra Knut den mektiges tid stemplet i London. En slik trekantede fane hadde remser eller bjeller på undersiden. Normannerne hadde en avlang, rund fane med ravn på.

Olavsmerket
Olav Haraldsson som senere blir helgenskongen Olav den hellige ved sin død i 1030 i slaget på Stiklestad hadde egne merke som var skildret av Snorre Sturlason som «et hvitt merke, det var en orm». Hvitt som farge må kanskje betraktes som en tilføyelse siden Snorre i hans Heimskringla var opptatt av symbolikken bak helgenskongen siden fargen knyttes til misjon, Kristus og pavemakt. Men formen på merket var mest sannsynlig ikke en tilføyelse fordi Olav Haraldsson var i England der posedrake også kalt dragemerke på latin som draconaris var en nasjonalfane fram til 1264. Dragemerket er langt eldre, de første opplysninger om posedraker er minst 2 000 år gamle og romerne i Romerriket etter ca. 100 e.Kr overtok det fra sarmaterne, et asiastisk rytterfolk som kom til Europa der de blir både fiender av romerne og leiestyrker for romerske interesser. Ved 300-tallet skulle hver kohort i en legion ha egne dragemerke.

Et dragemerke er en posedrake, en såkalt vindpose som blir blåst opp av vinden som kom inn gjennom dragemunnen i bronse som det er funnet få eksempler av; den lager en lyd og viser vindretningen for bueskytterne. Dette kom til England og var overtatt av anglerne og sakserne kjent i ettertiden som Dragon`s Lance. Olav Haraldsson var en tid i virksomhet som leiesoldatsanfører hos engelskmennene og måtte dermed ha kommet i kontakt med det engelske militærmiljøet der han så dragemerket. Fra mange kirker i middelalderen er helgenskongen alltid avbildet med en drage han hadde underkuet så en må derfor går ut fra at Olavsmerket var inspirasjonen for forbindelsen mellom Olav den hellige og dragen, som selv var et symbol på hedensk styrke og selvstendighet fra andre makter. Olavsmerket var mest sannsynlig ikke en vanlig fane eller flagg. Dessuten kan det være gyllent på rød farge som på de vestsaksiske dragemerker istedenfor lys, hvitt eller sølvaktige.

Olavsmerket var brukt av Magnus den gode i slaget på Lyrskogs hede i 1043 mot venderne og skal ha vært arvet av fremtidige konger helt fram til 1177 og var siden i bruk mot Sverre Sigurdsson i borgerkrigstiden av Magnus Erlingsson. Sverre etter hva man vet, skal etter sin kroning som konge i 1194 ha satte Olavsmerket på plass i Nidarosdomen for godt. En flygende drage eller orm som nordmenn holdt i stor ærefrykt den gang, måtte ha vært et virkningsfylt symbol på ens kongeverdighet og arvsrett etter helgenskongen. Ravnefanen kan ha vært i bruk like lenge ved siden av Olavsmerket.

Sigerfluga
Sverre Sigurdsson etter kroningsåret i 1194 bruker sitt merke for første gang i slaget ved Florvåg i april 1194 som var tatt av øyskjeggene tidlige i kampene og senere gjenerobret. Navnet på krigsbanneret, Seiersfluen, gno. Sigrfluga, var en omskrivning for ravnen. Fliket duk dukket opp tidlig på myntbilder i 1100-tallet i Danmark og Sverige satt på øverst del av spyd eller stake. Hva som er avbildet på banneret er ikke mulig å vite med sikkerhet, men navnet antyder et flygende dyrebilde som ørn som var brukt som motiv i 1200-tallet på våpenskjold eller ravn som var fremdeles holdt i stor ærefrykt av nordmenn flest den gang. Det spekuleres om løve var motivet.

Sigerfluga var i bruk i slaget i Oslo 1197, slaget på Strindsjøen i 1199 og i forsvaret av Bergen i 1200 etter Sverres saga, mest sannsynlig var at banneret var brukt i alle engasjementer fram til Sverre Sigurdssons død i 1202.

Merker i kamp
I et slag var identifisering av egne tropp eller flokk som sveit viktig og for det formål var derfor merket eller fanen viktig, vi vet at flokkeførere og stormenn med høvdingsstatus i de norske slagene i borgerkrigstiden 1130-1240 hadde egne merke i tillegg til det kongelige merket som bæres av en merkesmann som etter hirdskråen innetar en viktig, betydningsfull stilling dersom merket representere hele hæren i slaget. Hva slags merke eller fane som var tatt i bruk er ikke helt riktig kjent, men det vist seg fort at betegnelsen «merke» var passende fordi det finnes ulike felttegn som ikke nødvendig var fane eller duk. Det finnes nemlig ulike utforminger både i tøy, silke, metall og selv hjelm som skjold var også anvendt.

Metallfløy som også kalles skipsfløyer av forgylt bronse i tiden 1000-1300 både på mastetoppen og stenger på forstavnen som trekantet, svingbar skjerm pyntet med bilder med kuet underside var et slik merke som hadde blinkende bånd og dobber av metall eller tøystrimler festet til underkanten. Fra ca. 1250 var det funnet en runepinne som vise 49 stavner etter en krigsflåte der det var 2 med drake eller løvehoder på forstavn, 3 med triangulære metallfløyer og 1 med stivet rektangel med tre lange fliker. Metallfløy var i hovedsak brukt i sjøslag på skipene, men det hendt at de blir tatt på land.

Faner som tøystykker eller duk festet til spyd eller lanse var derimot mer anvendt på land og det varieres mye i utseende fra utformning til motiv gjennom flere århundrer, men dessverre finnes det smått med beskrivninger utover de viktigste som er allerede omtalt. Fra flere hold er det klar at triangulære faner var vanlig i vikingtiden som avbildelser på runestein og trestykker vist, så kom lange tunger eller tøystrimler og deretter kom faner i kvadrant eller rektangel, både avstivet og flagrende. En slik fane bindes til stangen fra øverst eller med den ene ende mot stangen. Ved slutten på 1200-tallet skulle mer moderne gjenstander som fane eller flagg basert på flagrende, lange og store duker overtar.

Se også 
 Fane
 skipsfløy
 Våpenbanner
 Banner, felttegn, samlingsmerke, demonstrasjonsfane med politiske paroler eller annonse eller felt på en nettside
 Flagg, et stykke stoff med farger og mønstre som symboliserer noe, for eksempel en nasjon
 Felttegn, fane som militært kjennetegn
 Standart, rytterfane og banner
 Gonfalon
 Gonfanon

Referanser

Kilder 
 Gustav Storm: Norges gamle Vaaben, Farver og Flag, Kristiania 1894
 Hallvard Trætteberg: Kulturhistorisk leksikon for nordisk middelalder, bind IX, Oslo 1966
 Sverres saga, oversatt av Gustav Storm og Alexander Bugge, I. M. Stenersens forlag, Kristiania 1914

Eksterne lenker  
Merke hos Store norske leksikon

Militærhistorie
Norrøn tid
Flagg
Heraldikk
Symboler

de:Banner (Fahne)
es:Banderola
io:Banero