Pallaskatt

O. m. manul
 O. m. ferrugnea
 O. m. nigripecta

Pallaskatt (Otocolobus manul) eller manul er et lite kattedyr som tilhører gruppen av asiatiske flekkede småkatter. Den er klassifisert som eneste nålevende art i slekten steppekatter (Otocolobus). Tidligere ble arten klassifisert sammen med småkatter (Felis) under navnet Felis manul, men den er såpass forskjellig fra huskatten og dens slektninger at den har fått sin egen slekt. Nyere forskning viser at Otocolobus er en søsterslekt til Prionailurus. Arten har 19 kromosompar.

Beskrivelse 

Pallaskatt er på størrelse med en alminnelig huskatt og veier gjerne ca. 2–5 kg, men det gir et helt annet uttrykk. Noen mener den minner om perserkatt, og mange har hevdet at den er en forfar til denne, men det er ikke tilfellet.

Pallaskatten har et bredt og kort hode med svært små, runde ører som er ansatt lavt på skallesidene, hvilket gir intrykk av at dyret har en enda lavere og flatere hodeskalle enn flathodekatt. Øynene er store og gulaktige i fargen, og pupillene er runde. Kroppen er tung og lemmene kraftige og relativt korte.

Pelsen er lengst hos alle ville kattedyr og gir denne katten et meget karakteristisk utseende. Pelsfargen varierer fra gråbeige til gråbrun og rødoransje med hvite hårtupper, noe som gir den et gir et frossent uttrykk. Det er små sorte flekker over kroppen og hodet. På kinnene har den to sorte streker som starter under øynene og renner nedover og bakover mot bakkinnene og gir den et gaupelignende uttrykk.

Utbredelse og habitat 
Pallaskatten er å finne fra området rundt Kaspihavet til det sørlige Sibir i Russland, Kasakhstan, Iran, Mongolia, Tibet og Kina. Den største populasjonen holder trolig til på de gresskledte steppene i det sentrale Mongolia.

Pallaskatten trives i tørt klima på de steinete steppene som finnes i disse områdene, i høyder  opp mot 4 000 moh. Den er imidlertid sjelden i områder der snøfallet blir mer enn 10 cm og i sandørken.

Atferd og matvaner 
Pallaskatten  er mest aktiv i tussmørke, men den har også blitt observert i aktivitet på dagtid. Når  den  hviler, tar den gjerne tilhold i små steinhuler og revner, men det hender også at den overtar en hule etter et annet dyr. Paringsskrikene minner om en hornugle.

Dietten består for det meste av pipehare og andre smågnagere, men den spiser også fugler, små krypdyr og insekter.

Fylogeni 
Fylogeni etter Johnson m. fl., 2006.

Taksonomi og underarter 
Denne katten ble først oppdaget og beskrevet av Peter Simon Pallas, i området rundt Kaspihavet i 1776. Den er derfor oppkalt etter han, men noen kaller den også «manul». Lenge trodde man at pallaskatt var en av de to eldste artene i slekten småkatter (Felis), som oppsto for omkring 10-12 millioner år siden. Den ble derfor skattet for å være verdens eldste nålevende art blant småkattene, men ny viten har ført til full revidering av denne klassifiserringen. Den er nå plassert i en egen slekt: steppekatter (Otocolobus). I øyeblikket er det beskrevet tre underarter, men disse aksepteres ikke nødvendigvis internasjonalt.

 O. m. manul, finnes i Mongolia og Kina
 O. m. ferrugneus, finnes fra Kaspihavet til Pakistan
 O. m. nigripectus, finnes i Kashmir, Nepal og Tibet

Trusler 
Den største trusselen mot pallaskatten er uttynningen av populasjonene av dens naturlige byttedyr, pipeharer og murmeldyr.
Disse artene jages og forgiftes da de regnes som skadedyr, både fordi de regnes for å kunne spre byllepest og da de konkurrerer med husdyr for beitemark.

Pallaskatten har tradisjonelt blitt jaktet i Mongolia, Russland, og Kina for sin tykke pels.
Internasjonal handel i pallaskattens pels har imidlertid mer eller mindre opphørt siden 1980-tallet.
Pallaskattens fett og indre organer brukes til å tilverke tradisjonell medisin i Mongolia og Russland.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Mindre kattedyr
Dyr formelt beskrevet av Peter Simon Pallas
Pattedyr formelt beskrevet i 1776
Nær truede arter på IUCNs rødliste