alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Kåre Kivijärvi

Kåre Kivijärvi (født 23. april 1938 i Hammerfest, død 20. november 1991 på Kypros) var en norsk fotograf, kjent som den første fotograf på Høstutstillingen (1971) og var den første norske fotograf som oppnådde en bred anerkjennelse som billedkunstner. Han er derfor sentral innen norsk kunstfotografi.

Han omtalte selv stilen sin som «estetisk nyrealisme», og den var inspirert av grafikk.

Bakgrunn 
Kivijärvi tok realskoleeksamen i 1955 og gikk deretter i fotolære mens han i årene 1956–58 arbeidet som fotojournalist i Vestfinnmark Arbeiderblad. Han ble han anbefalt av Halvor Brox å studere under Otto Steinert i Saarbrücken hvor Kivijärvi var i årene 1958-1960. Steinert var en av den tidens mest ansette lærere i kunstnerisk fotografi. Dette skulle få stor betydning for Kivijärvi. Han var også svært inspirert av Henri Cartier-Bresson. I studietiden foretok han studiereiser til Sør-Tirol, Belgia, Frankrike og Spania.

Han avtjente deretter verneplikten i Luftforsvaret som fotograf.

Virke 

Kivijärvi var kven og kunne finsk. Fra 1962 arbeidet han i avisen Helsingin Sanomat og tidsskriftet Vikku. 

Han er mest kjent for dokumentariske serier fra læstadianere i indre Billefjord (1962), fra Bakhtapur i Nepal, fra India og Afghanistan, fra inuit-liv på Øst-Grønland (1966) og fiskerliv i Barentshavet.

Referanser

Litteratur 
 Kristin Aasbø , Kåre Kivijärvi : fotografier 1956-1991, Press, 2011. ISBN 978-82-7547-442-9.
 Knut Erik Jensen, kortfilmen Jeg er uten forbilder, 1990.
 Ingrid Norum, Kåre Kivijärvi og Robert A. Robinson. Fotografier fra 1950- og 1960-tallets Nord-Norge, i Anne Aaserud (red.), Nordnorske bilder og bildet av Nord-Norge, Tromsø, 2002, s. 121-135.
 Ingrid Norum, Kontrastløst bilde av Kivijärvi, bokanmeldelse i Fotografi, nr. 2, 2002, s. 16.
 Ingrid Norum, Kontrastløst bilde av Kivijärvi, Bokanmeldelse i Kunst og kultur, nr. 2, 2002, s. 135 og 136. Lengre versjon.
 Hanne Hammer Stien, Fotografier av Kåre Kivijärvi : formale grep, underliggjøring og en sivilisasjonskritisk holdning hovedoppgave, Universitetet i Tromsø, 2004.
 Eli Høydalsnes, Stillhetens land.  Kåre Kivijärvi – fotografier, forlaget Bonytt, 2001. ISBN 82-7039-055-0.
 Peter Larsen og Sigrid Lien: Norsk fotohistorie frå daguerreotypi til digitalisering, Oslo, 2007, ISBN 978-82-521-6291-2.

Eksterne lenker 
 
 Nasjonalbibliotekets nettutstilling: Kåre Kivijärvi. Fotografier 1956-1991
 Samling av vintage fotografier: http://www.galleribalder.com/portfolio91752.html

Norske fotografer
Personer fra Hammerfest kommune
Fødsler i 1938
Dødsfall i 1991
K.A. Applegate

Katherine Alice Applegate (født 19. juli 1956 i Ann Arbor i Michigan) er forfatteren til bokserien Animorphs. Hun ble født i Michigan, men bor nå i Chapel Hill, Nord-Carolina. Hennes mest populære bøker er science fiction og fantasyromaner. Hun har også vunnet Best New Children's Book Series Award in 1997 i Publishers Weekly.

Etter at hun hadde avsluttet bokserien Animorphs i 2001, tok hun en skrivepause på tre år. Hun og mannen, Michael Reynolds, har en datter født i 1997 og en annen adoptert fra Kina i 2003. 

Applegate er en produktiv forfatter og har skrevet kjærlighetsromaner i Harlequinserien og en rekke andre bøker. Hun har også skrevet i noen av bokseriene som Disney gir ut.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Presentasjon på Gyldendal Norsk Forlags nettsider
 

Science fiction-forfattere fra USA
Barnebokforfattere fra USA
Engelskspråklige forfattere
Romanforfattere fra USA
Personer fra Ann Arbor
Carl Peter Parelius Essendrop

Carl Peter Parelius Essendrop (født 6. juni 1818 i Christiania, død 18. oktober 1893 i Kristiania) var statsråd og sjef for Kirke- og utdanningsdepartementet i tiden 1872–1874, samt biskop i Tromsø stift i tiden 1861−1867 og i Oslo bispedømme 1875–1893.

Liv og virke 
C.P.P. Essendrop ble cand.theol. i 1839. Han var fra 1842 lærer (adjunkt) ved Trondheim katedralskole. I 1849 ble han sokneprest i Klæbu og bestyrer av lærerseminaret samme sted. 

Han var biskop i Tromsø Stift (tilsvarer dagens tre nordligste fylker) fra 1861 til 1867, og stiftsprost i Kristiania fra 1868. Fra 1. juli 1872 til 24. oktober 1874 var han statsråd i kirkedepartementet. Han var biskop i Oslo fra 1. januar 1875 til sin død 18. oktober 1893. 

Han var også stortingsrepresentant for Kristiania fra 1877 til 1879.

Essendrop ble regnet som en begavet taler, og hans homiliebok «Prædikener til alle Aarets Helligdage» fra 1873 fikk stor utbredelse.

Ved Københavns Universitets 400-årsjubileum i 1879 ble Essendrop kreert til æresdoktor i teologi. Han var bror av Bernhard Ludvig Essendrop.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Norske utdanningsministre
Norske statsråder 1814–1884
Norske lutherske biskoper
Biskoper i Hålogaland bispedømme
Biskoper i Oslo bispedømme
Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
Personer fra Oslo
Helleristningene i Tanum

Helleristningene i Tanum ligger i Tanum kommune i Bohuslän hvor det er funnet ca. 350 helleristningsfelter fra bronsealderen. Det største feltet, Vitlyckefeltet, er på nærmere 300 enkeltfigurer, blant dem det berømte «brudeparet» og rundt 170 skålgroper. Ikke langt fra dette feltet er Vitlycke museum, med blant annet kopier av bygninger fra bronsealderen.

Området ble tatt inn på UNESCOs verdensarvsliste med begrunnelsen om at disse er et vitnesbyrd om livet i den europeiske bronsealderen.

Den nye traseen for E6 vil gå rett igjennom området. Veimyndighetene fant det for vanskelig å legge veien utenom, da dette ville forlenge reisetiden. Man vil imidlertid strekke seg langt for å minimere skadene, blant annet ved å legge veien i tunell under det mest sårbare området. Veien skal etter planene stå ferdig i 2015.

Eksterne lenker 
 
 Riksantikvarieämbetes side om Tanum

Verdensarven i Sverige
Arkeologiske steder i Sverige
Tanum kommune
Bergkunst
Hauk Buen

Hauk Buen (født 11. mai 1933 i Jondalen, da Gransherad nå Kongsberg, død 1. mars 2021) var en norsk utøver på hardingfele. Han var også hardingfelemaker.

Hauk Buen var sønn av spelemannen Anders A. Buen og kvedaren Margit Buen, født Tjønn. Morfaren Hans Johnsen Tjønn drev teoretisk forskning på folkemusikk. Onkelen John H. Tjønn var en kjent felemaker og tanten Bergit Tjønn var en kjent hardingfelespiller som Hauk gikk i lære hos. Hauk lærte også folkemusikk av foreldrene og gjorde lydopptak av kjente spelemenn i samtiden. Olav Løndal og Svein Løndal lærte Buen mye av. Han var bror av folkemusikerne Knut Buen og Agnes Buen Garnås og billedhuggeren Kari Buen. Buen-familien er blant de ledende tradisjonsbærerne i norsk folkemusikk. Hauk var gift med folkedanseren Tone Nisi.

Han videreførte tradisjonen etter faren Anders A. Buen, eldre spellemenn fra Øst-Telemark, Myllarguten, Lars Fykerud, Håvard Gibøen og Knut Dale. Han vant Landskappleiken flere ganger (blant annet Odda 1962, Notodden 1963) og har vunnet lokale kappleikere mange ganger. Buen mottok Myllargutens gullmedalje i 1973. Han ble æresmedlem i landslaget for spelemenn i 1991. NRK fjernsynet laget portrerttprogram i 1983.

Etter en konsert i Queen Elizabeth Hall i 1984 skrev Matt Glaser ved Berklee College of Music: «Hauk Buen er ein meister. Eg har aldri høyrt nokon spele med slik djupn. Hans fraseringer er utruleg vakre. Når du høyrer musikken så vakkert spela, så bryt den alle grenser.»

Buen bodde på farsgarden i Jondalen ovenfor Kongsberg. Sammen med broren Knut foretok han en rekke dokumentasjonsinnspillinger av tradisjonsmaterialet sitt. For albumet Fykerud'n fikk brødrene Spellemannprisen 1992 i klassen folkemusikk/gammaldans.

Buen var æresmedlem i Norsk folkemusikk og dansarlag (NFD) og Landslaget for spelemenn (LFS), og no FolkOrg.

I 2000 fikk Buen Buskerud fylkes kulturpris og i 2003 Kongens fortjenstmedalje i gull..

Annbjørg Lien gikk i lære hos Buen.

Referanser 

Norske folkemusikere
Norske felemakere
Norske hardingfelemakere
Vinnere av Spellemannprisen
Kongens fortjenstmedalje i gull
Personer fra Kongsberg kommune
Torleiv Bjørgum

Torleiv «Taddeiv» Hallvardsson Bjørgum (født 25. mai 1921, død 9. februar 1990) var en norsk sølvsmed, felespiller og kveder fra Rysstad i Setesdal.

Bjørgum spilte primært hardingfele, men og dusinfele (det vil si vanlig fiolin) som var det vanlige i dalen fram til hardingfela overtok, trolig sist på 1800-tallet. Bjørgum opprettholdt den gamle setesdalsmusikken etter Faremo-spelemennene Olav Faremo og Tarjei Faremo født på 1790-tallet. Hans fremste læremester var Andres K. Rysstad (de to var naboer) samt etter Knut Jonson Heddi og Anders Hovet. Bjørgum holdt, slik som de gamle, fela et stykke nede på brystet og brukte korte, krappe bogetak. Den særegne bogeteknikken gav spillet hans et fengende og alderdommelig preg. Han utfoldet seg og som kveder, hadde en råkende replikk, og det hendte at han diktet stev. Han var og god utøver på munnharpe.

De senere årene var han plaget med hjerteproblemer, men han rakk å spille inn plata Skjoldmøyslaget. Faremoslåttar frå Setesdal sammen med sønnen, Hallvard T. Bjørgum. Med denne fikk de Spellemannprisen 1990 i klassen folkemusikk/gammaldans. Hallvard var fjorten år gammel da han sammen med faren spilte inn sitt første opptak. Hallvard lærte felespill først og fremst av faren. Torleiv Bjørgum vant landskappleiken flere ganger blant annet 1972, 1973 og 1976. Han ble i 1971 tildelt Aust-Agder fylkes kulturpris.

At Bjørgum skulle komme til å dø på scenen mens han spilte til dans, sto i stil med hans spelemannstemperament. Musikken var hans liv, og han døde som han for en stor del hadde hadde levd, med fele og boge i hendene.

Bjørgum var også sølvsmed, og startet virksomheten Sylvartun i Rysstad, et senter for bygdekultur, i 1962. Den føres videre av sønnen og datteren.

Sønnen Hallvard T. Bjørgum, som selv er en ledende spellemann, setter farens spillestil høyt, og har gitt uttrykk for at han neppe kommer til å mestre til fulle det helt spesielle som faren fikk til på fela.

Torleiv og Hallvard Bjørgum har bidratt til interesse for hardingfelemusikk sammen med blant andre Alfred Maurstad, Sigbjørn Bernhoft Osa, Hauke Buen og Annbjørg Lien.

Diskografi
Dolkaren

Referanser

Eksterne lenker 
 Torleiv Bjørgum på Setesdalswiki

Norske folkemusikere
Vinnere av Spellemannprisen
Aust-Agder fylkes kulturpris
Personer fra Valle kommune
Eter (kjemi)

Innen organisk kjemi er eter en fellesbetegnelse for stoffer med minst ett oksygen-atom med to enkeltbindinger til alkylgrupper.

Navnsetting 

Som navn på etere bruker man oftest stoffgruppenavnet. Man oppgir alkylgruppene på hver side av oksygen-atomet i alfabetisk rekkefølge og legger til ordet eter. Således blir CH3-CH2-O-CH2-CH3 kalt dietyleter. Dette er den meste kjente eteren, og kalles ofte bare «eter».

Fremstilling 

Etere kan fremstilles ved kondensasjonsreaksjon. Da reagerer to alkoholmolekyler med hverandre og spalter av vann. Et eksempel er gitt i reaksjonen under: 

CH3CH2OH + CH3CH2OH → CH3CH2OCH2CH3 + H2O

Egenskaper 

Etermolekylene kan ikke danne hydrogenbindinger med hverandre og en eter og har derfor relativt lavt kokepunkt. Etere er gode løsemidler for upolare forbindelser.

Etere
Leif Welding-Olsen

Leif Welding Olsen (født 15. august 1895 i Horten, død 8. april 1940) var en norsk sjøoffiser, mest kjent for sin innsats som sjef på bevoktningsfartøyet «Pol III» ved den tyske invasjonen av Norge i 1940. Welding-Olsen var den første nordmann som døde i kamp mot de tyske invasjonsstyrkene.

Andre verdenskrig 
Welding Olsen var kaptein og sjef på bevoktningsfartøyet «Pol III», er kjent som den første nordmann som falt under  den tyske invasjonen, natt til 9. april 1940 i ytre Oslofjord. Flere norske sjøfolk var omkommet ved torpederinger før denne tid, men Norge var da ikke formelt i krig. Welding Olsen falt før midnatt 8. april. 

Welding-Olsen var sjef på det lille bevoktningsfartøyet «Pol III», en av marinen innleid hvalbåt. Noe før midnatt 8. april oppdaget de den inntrengende, tyske invasjonsflåten. Dette ble kl. 2310 varslet med raketter til Rauøy fort og «Pol III» iverksatte tiltak for at de ukjente skulle identifiseres. Fra den tyske styrken ble «Albatros» gitt oppgaven å bringe «Pol III» til taushet.

En kort, ulik, kamp oppsto. Welding Olsen ble alvorlig såret i beina og «Pol III» skutt i brann. Mannskapet på «Pol III» gikk i lettbåten, mens Olsen var så forkommen at han ble i vannet og druknet. Mannskapet ble deretter tatt opp av «Albatros», mens «Pol III» ble antatt fortapt der den drev brennende bort. Dagen etter ble «Pol III» gjenfunnet, slept til Horten og gikk etter reparasjon inn i tysk tjeneste. Den eksisterte fram til 2011 som brønnbåt under navnet «Arnøytrans», da den ble sendt til opphugging.

At Welding Olsen klarte å gi varsel, må antas å ha hatt vesentlig betydning for at mannskapene ved Oscarsborg rakk å treffe de nødvendige beslutninger og forberedelser som førte til at «Blücher» ble senket ved Drøbak i grålysningen.

Utmerkelser og erkjentligheter 
 St. Olavsmedaljen med eikegren (post mortem)  
 Krigsmedaljen (post mortem)
 Statue i bronse, helfigur. Carl E. Paulsen, Avduket 8. mai 1950 i Horten.
 Maleri i halvfigur, 1951. Marinemuseet, Horten.
 SHV-205 «Welding», fartøy tilhørende Sjøheimevernet 
 Welding Olsens vei, i Oslo 
 , i Horten 
 , i Sandefjord

Litteratur 
 Jacobsen, Alf R.: Krysseren Blücher, Vega forlag, 2011, ISBN 978-82-8211-161-4
 Våre falne, bd. 2, 1950, s. 4–5 , bd. 3, 1950, s. 518 
 Steen, Erik Anker: Norges sjøkrig 1940-1945 ​Bd. 1-2.  
 Jensen, Rolf (Red): Sjømilitære Samfunds kalender, Horten 1964

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Om Leif Welding-Olsen, fra Norsk biografisk leksikon

Personer fra Horten kommune
Krigsmedaljen
St. Olavsmedaljen med ekegren
Norsk militærpersonell drept under andre verdenskrig
Marineoffiserer
Hyksos

Hyksos er navnet på et folk beskrevet av den hebraiske historikeren Josefus. Han mener at hyksos kontrollerte Egypt i flere hundre år, omkring 2000 f.Kr. Disse opplysningene kan, med forbehold, bekreftes av egyptiske opptegnelser og mindre notiser. Det er dog ikke mulig å finne videre informasjon omkring dette folkets historie, viten om herredømmet i Egypt eller varigheten av dette. Man har dog funnet ut av at deres makt ble tilintetgjort av stifteren av det 18. dynasti, Ahmes.

Kilder 
 Store Nordisk Konversationsleksikon, bind 11, utgitt i 1918, av Store Nordisk Konversationsleksikon Forlag

Folkeslag
Oldtidens Egypt
Box Elder County

Box Elder County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger i det nordvestlige hjørnet av delstaten og det grenser mot Cache County i øst, Weber County i sørøst og mot Tooele County i sør. Det har også grense mot delstatene Nevada i vest og Idaho i nord.

Box Elder Countys totale areal er 17 428 km² hvorav 2 605 km² er vann. I 2000 hadde fylket 42 745 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Brigham City som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1856 og har fått sitt navn etter asklønn (Box elder / Acer negundo) som det er mange av i området.

Eksterne lenker 
 

Fylker i Utah
Fylker i USA etablert i 1856
1850-årene i Utahterritoriet
Splittinfinitiv

Splittinfinitiv oppstår når en infinitiv med infinitivsmerke splittes slik at et adverbial er plassert mellom infinitivsmerket og infinitiven. For eksempel
Jeg er lei av å alltid måtte rydde opp.
Husk å ikke låse døren.
De mest vanlige adverbialene i denne sammenheng er ikke, alltid og aldri. Hovedregelen er at adverbialet plasseres foran infinitivsmerket. Dette er også det foretrukne i skrift, altså
Jeg er lei av alltid å måtte rydde opp.
Husk å ikke låse døren.

Imidlertid er det tillatt å bruke splittinfinitiv når det står et annet verb før ikke, og det kan være tvil om hva ikke står til, som i dette tilfellet
Han lovet ikke å gjøre det.
Her kan det være tvil om hvorvidt ikke står til lovet (han lovet ingenting) eller å gjøre (han lovet at han ikke skal/skulle gjøre det). Dersom det er det siste som menes, vil formen med splittinfinitiv fjerne tvetydigheten, altså
Han lovet å ikke gjøre det.
Dersom det er det er det første som menes, kan det være best med en omskrivning som
Han lovet ikke at han skulle gjøre det.

Se også
Kløyvd infinitiv
Grammatikk
Kløyvd infinitiv

Kløyvd infinitiv er et spesielt mønster for infinitivsformer av verb i dialekter på Østlandet, i Trøndelag og enkelte svenske innlandsbygder. Avgjørende for alle disse dialektene er at infintivsendelsen er ulik på grunn av en historisk prosess som kalles jamvekt. Jamvektsloven har virka som følgende:
 Ord med noe annet enn to stavinger berøres ikke. Tostava ord deles opp i jamvektsord og overvektsord.
 Overvektsord er ord som i norrønt hadde lang eller overlang rotstaving, som vil si enten lang vokal eller lang konsonant i rotstavinga; overlange rotstavinger hadde både lang vokal og lang konsonant. Overvektsorda fikk etter hvert bare trykk på rotstavinga. Infinitivsendinga, som i norrønt var -a, ble dermed trykklett og redusert til -e. Apokope har i enkelte dialekter sørga for at den har blitt helt borte (se kartet til høyre).
 Jamvektsord er ord som hadde kort rotstaving i norrønt, det vil si både kort vokal og kort konsonant. Disse orda fikk etter hvert likt trykk på begge stavingene og infinitivsendinga unngikk å bli trykklett. Den holdt seg som -a, men i enkelte dialekter har jamning gjort begge vokalene i jamvektsorda likere. I enkelte trønderske dialekter heter det for eksempel vårrå, mens det på østlandsk gjerne heter værra.

På Østlandet slutter verbene enten på -a eller -e i infinitiv. Eksempler på verb med a-endelse i østnorsk er å værra, å eta og å komma, mens å sparke, å kaste og å finne er eksempler på verb med e-endelse. I trøndersk fører apokope-fenomenet til at e-endelsen i overvektsordene faller helt bort, mens jamvektsordene ofte har jamning.

Tendensen nå for tida er at bruken av kløyvd infinitiv går tilbake, særlig i de største byene. Om lag 3 % av informantene fra Oslo vest og 14 % av informantene fra Oslo øst bruker, ifølge en undersøkelse, kløyvd infinitiv. Undersøkelsen viser derimot at a-endingene er på frammarsj i Oslo og konklusjonen i undersøkelsen er at skilnader i Oslo-språket jamnes ut.

Kløyvd infinitiv i skriftspråket
Kløyvd infinitiv var ikke en del av Ivar Aasens nynorsknormal, men ble innført som sideform i nynorsk i rettskrivningen av 1917. I bokmål ble kløyvd infinitiv tillatt som sideform i 1938, men tatt ut igjen rettskrivingen av 2005 fordi den har vært lite i bruk. Spor etter dette fantes fortsatt i Bokmålsordboka på nett, for eksempel ved søk etter stal (av å stela).

Se også
Jamvekt
Jamning
Splittinfinitiv

Referanser

Norske dialekter
Norsk
Grammatikk
Cache County

Cache County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger nord i staten og det grenser mot Box Elder County i vest, Weber County i sør, Rich County i øst, Franklin County i Idaho i nord og mot Oneida County i Idaho i nordvest.

Cache Countys totale areal er 3 038 km² hvorav 22 km² er vann. I 2005 hadde fylket 98 055 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Logan som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1856 og har fått sitt navn etter skjulesteder for pels som mange av Rocky Mountain Fur Companys  pelsjegerne opprettet.

Eksterne lenker 
 

Fylker i Utah
Fylker i USA etablert i 1857
1850-årene i Utahterritoriet
Rich County

Rich County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger nord i staten og det grenser mot Cache County i vest, Weber County og Morgan County i sørvest og mot Summit County i sør. Det har også grense mot delstatene Wyoming i øst og Idaho i nord.

Rich Countys totale areal er 2 813 km² hvorav 150 km² er vann. I 2005 hadde fylket 2 051 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Randolph som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1868 og har fått sitt navn etter  Charles C. Rich, som var apostel for mormonene.

Eksterne lenker 
 

Fylker i Utah
Finnmark fylkes kulturpris

Finnmark fylkes kulturpris deles ut av Finnmark fylkeskommune og ble første gang delt ut i 1988. Prisen skal tildeles noen som har vist «vedvarende evne og vilje til å yte aktiv kulturinnsats ut over det vanlige for kulturen i Finnmark» og «bør fortrinnsvis tildeles enkeltpersoner». Finnmark fylkes kulturpris kan kun gis én gang til samme person.

Jury for prisen er Hovedutvalget for kultur, næring og samferdsel på fylkestinget og prisen deles vanligvis ut på fylkestinget i oktober. I tillegg til juryen, kan kommunale kulturstyrer, frivillige organisasjoner, kulturinstitusjoner og privatpersoner foreslå kandidater til kulturprisen. Prisen er 30 000 kroner og et kunstverk (per 2014).

Prisen har siden oppstarten blitt tildelt seks foreninger og 25 enkeltpersoner, hvorav prisen har blitt delt fire ganger. Prisen har også ved seks anledninger blitt tildelt idrettsutøvere og -trenere, senest i 2013 til Willy Bangsund.

Prismottakere

Referanser

Eksterne lenker 
 Finnmark fylke Retninglinjer for fylkeskulturprisen

Norske kulturpriser
Kultur i Troms og Finnmark
Utmerkelser etablert i 1988
Kirkens SOS

Kirkens SOS i Norge er en nasjonal krisetjeneste på telefon og internett. Hvert år tar Kirkens SOS imot nærmere  henvendelser på telefon og internett.

Sammenslutningen består av 11 selvstendige SOS-sentre rundt i Norge, samt Landssekretariatet i Oslo. SOS-telefonen og meldingstjenesten er døgnåpen. Til sammen bemannes SOS-telefon, melding og chat av opp mot 1000 frivillige medarbeidere. Både innringer og frivillig medarbeider opptrer anonymt. Kirkens SOS skal være til stede for mennesker i følelsesmessig- og eksistensiell krise som trenger noen å prate med - og er samtidig et selvmordsforebyggende lavterskeltilbud. Tjenesten mottar også henvendelser på Teksttelefon for døve.

Historikk

Etableringen 
Kirkens SOS ble opprettet av Oslo Bymisjon i 1974, og skulle erstatte en hjelpetelefon kalt Kirkens Nattjeneste som hadde blitt startet i Oslo i 1958 av Oslo Indremisjon. Kirkens Nattjeneste hadde blitt betjent av om lag 90 prester, men da Kirkens SOS startet opp var siktemålet at det ikke bare var prester som skulle ta imot henvendelser fra innringerne. Etter bare få måneders drift i Oslo kom det ønsker fra andre bispedømmer om tilsvarende hjelpetelefoner der, og i september 1974 deltok representanter fra samtlige bispedømmer i en konferanse om behovet for å bygge ut tilbudet over hele landet. Et par år senere åpnet Agder bispedømmeråd et Kirkens SOS-senter i Kristiansand, og deretter ble det etablert lokale sentre i alle bispedømmene.

Krisetelefon for minoriteter 
Krisetelefon for minoriteter ble etablert som et pilotprosjekt i regi av Kirkens SOS i Oslo i januar 2009, men prosjektet ble avviklet etter få år. Krisetelefonen var gratis og ble betjent på norsk og engelsk.

Økonomi 
Kirkens SOS mottar statlig støtte, men er også avhengig av økonomisk støtte fra menigheter, bedrifter, stiftelser og privatpersoner.

Se også 
 Kirkens Bymisjon
 Mental Helse

Referanser

Eksterne lenker
 

Norske religiøse organisasjoner
Norske humanitære organisasjoner
Etableringer i 1958
Weber County

Weber County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger i de nordlige delene av staten og det grenser mot Box Elder County i nordvest, Cache County i nord, Rich County i nordøst, Morgan County og Davis County i sør og mot Tooele County i sørvest.

Weber Countys totale areal er 1 708 km² hvorav 217 km² er vann. I 2005 hadde fylket 210 749 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Ogden som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1852 og har fått sitt navn etter elven Weber River som i sin tur er oppkalt etter pelsjegeren John Henry Weber.

Eksterne lenker 
 

Fylker i Utah
Tooele County

Tooele County er et fylke i den amerikanske delstaten Utah. Det ligger i den nordøstlige delen av staten og det grenser mot Box Elder County i nord, Weber County i nordøst, Davis County, Salt Lake County og Utah County i øst og mot Juab County i sør. Det har også grense mot delstaten Nevada i vest.

Tooele Countys totale areal er  km² hvorav 924 km² er vann. I 2010 hadde fylket  innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Tooele som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1852 og det finnes flere ulike forklaringer på hvor navnet kommer fra.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Tooele County School District
 Tooele County Chamber of Commerce

Fylker i Utah
Fylker etablert i 1852
1850-årene i Utahterritoriet
 
1852 i USA