Karl Wolff

Karl Wolff (født 13. mai 1900 i Darmstadt i Tyskland, død 17. juli 1984 i Rosenheim) var en tysk SS-general tilknyttet Waffen-SS. 

Wolff unnslapp å bli tiltalt under Nürnbergprosessene etter krigen, men ble i 1960-årene dømt for krigsforbrytelser og medvirkning til folkemord. Han ble løslatt etter noen få år av medisinske årsaker.

Liv og og virke

Bakgrunn
Karl Wolff var sønn av dommeren Karl Friedrich Wolff (1871-1916). I 1901 ble faren statsadvokat  i Darmstadt, og i 1906 gikk han over til dommerfeltet og ble dommer i Butzbach. Deretter ble han amtsdommer i Darmstadt, i 1910 amtsdommerråd, og i 1911 landrettsråd. Til sist var han Landgerichtsdirektor i Darmstadt.

Karl Wolff hadde allerede i tidlig et ungdomsønske om å bli militær og offiser. Allerede som elev ved Ludwig-Georgs-Gymnasium i Darmstadt tok han som frivillig i en toårig førmilitær utdannelse i Nationale Jugendwehr.

Etter Abitur ble han som Fahnenjunker opptatt i Großherzogliche Hessische Leibgarde-Infanterie-Regiment Nr. 115. Wolff deltok som offiser i første verdenskrig.

Nazismen

I 1931 ble han medlem i NSDAP (nazi-partiet) og SS. Fra mars 1933 var han riksdagsmann for nazistene. I juli 1933 ble han Heinrich Himmlers personlige adjutant og i november 1935 sjef for Himmlers stab. 

I 1936 ble han stabsreichsführer-SS (stabssjef) for Heinrich Himmler. Som stabssjef for Himmler hadde han ansvar for å holde kontakt med Himmlers nettverk i tysk storindustri. Han holdt også kontakt med Ahnenerbe som drev «germanisering». Wolff ble på denne bakgrunn regnet som «nummer 2» i SS. Han var SS-talsmannsoffiser for Adolf Hitler frem til hans erstatning i 1943. Mens Wolff var borte fra Berlin for å følge Hitler under hans opphold på forskjellige operative hovedkvarter var det ofte rivalisering og konflikter særlig mellom Kaltenbrunner og Walter Schellenberg. Wolff skilte seg i 1943 noe som førte til en anstrengt relasjon til Himmler: Himmler mente Wolff sviktet tradisjonelle familieverdier og dessuten hadde Wolff bedt Hitler om tillatelse til skilsmisse i stedet for å spørre Himmler. 

Ved slutten av andre verdenskrig var han øverste leder for alle SS-styrker i Italia, noe som førte til overlappende ansvarsområde med Wehrmacht-general Albert Kesselring. 

Det er uklart om Wolff ga ordre om å deportere Italias jødiske borgere til Auschwitz. Han var våren 1944 trolig involvert i represalier i Italia der flere hundre ble summarisk henrettet. Etter attentatet mot Hitler i juli 1944 erstattet han general Rudolf Toussaint som Bevollmächtigter General der Deutschen Wehrmacht in Italien noe som innebar at han fikk kommando over store deler av Wehrmacht i Italia. Som SS-sjef og kommandant for deler av Wehrmacht i Middelhavsområdet var han i gunstig posisjon til å forhandle med de allierte. Etter krigens slutt i 1945 var han den høyest rangerte SS-offiser bare forbigått av Ernst Kaltenbrunner. Himmler tok sitt eget liv i mai 1945 og Kaltenbrunner ble dømt i Nürnbergprosessen og henrettet. 

Wolff hadde som Himmlers adjutant god kjennskap til holocaust. Blant annet reiste han sammen med Himmler til Minsk i august 1941 og var der til stede ved en masseskyting. Rapporter fra Aksjon Reinhardt, der over én million ble massakrert, ble sendt til Himmler og hans stabssjef Wolff.

Etterkrigstiden

Etter krigen ble han internert og jevnlig forhørt av de allierte. I 1946 ble Wolff innlagt med diagnosen paranoid (han hevdet å være forfulgt av jødiske demoner) og var i 1947 frisk nok til å vitne i Pohlprosessen. Han vitnet i saken mot Oswald Pohl og der kom kjennskap til holocaust frem, men han avviste noe ansvar. Wolff unngikk forfølgelse under Nürnbergprosessen, som resultat av hans deltagelse i Operation Sunrise: Dommerne kom til at det ikke var tilstrekkelig bevis til å tiltale Wolff for medvirkning til Aksjon Reinhard. En av dommerne uttalte senere at Wolffs forhandlinger med de allierte om kapitulasjon var en vesentlig faktor i domstolens vurderinger. Operation Sunrise var hemmelige forhandlinger fra februar 1945 om lokal tysk kapitulasjon i Nord-Italia. Forhandlingene ble ført i Bern og ble ledet av Wolff på tysk side og Allen Dulles på amerikansk side. I utgangspunktet hadde de allierte (møte i Casablanca i 1943) avtalt at bare en fullstendig og betingelsesløs tysk kapitulasjon var aktuelt og at det ikke var aktuelt å innlede kontakt med SS for kapitulasjonen. 

I 1964 i Vest-Tyskland ble Wolff dømt for krigsforbrytelser og medvirkning til folkemord; han ble løslatt av medisinske grunner i 1969. Da Wolff ble tiltalt ba han Dulles om støtte. Dulles, som akkurat hadde gått av som CIA-sjef, avviste forespørselen fordi han var pensjonist og bare en privatperson. Telford Taylor og andre amerikanske tjenestemenn talte Wolffs sak mens han sonet dommen og medvirket til at han ble løslatt i 1969.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Personer fra Darmstadt
Tyske nazister
SS-generaler
Tyskere fra første verdenskrig
Tyskere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Medvirkende til Holocaust
Polen under andre verdenskrig
Medlemmer av frikorps
Mottakere av Jernkorset (1914)
Medlemmer av NSDAP (innmeldt 1925–1932)
Tyskere dømt for forbrytelser begått under andre verdenskrig
Tyskere dømt for krigsforbrytelser
Personer dømt for folkemord