alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Chola-dynastiet

Chola-dynastiet (tamil: சோழர்|சோழர் குலம்; uttale i IPA: , Chozhar) var et tamilsk dynasti som hersket i Sør-India. Sammen med de to dynastiene Chera og Pandya, utgjorde Chola de tre hoveddynastiene i jernalderens India og var kollektiv kjent som «de tre kronede konger». Den eldste pålitelige omtalen av dynastiet er fra inskripsjoner fra 200-tallet f.Kr. som ble etterlatt av Ashoka fra Mauryariket, og i oldtidens Sangamlitteratur.

Den sentrale delen av Cholariket var den fruktbare dalen langs elven Kaveri, men monarkene hersket over et betydelig større område på høyden av sin makt fra slutten av 800-tallet f.Kr. og fram til begynnelsen av 1200-tallet e.Kr. Hele landet sør for elven Tungabhadra var forent og ble holdt sammen som en statsdannelse i mer enn to århundrer. Under keiser Raja Raja Chola I og hans etterfølgere Rajendra Chola I, Rajadhiraja Chola, Virarajendra Chola og Kulothunga Chola, ble riket en militær, økonomisk og kulturell maktfaktor i sørlige og sørøstlige Asia. Makten til den nye riket ble proklamert til den østlige verden ved ekspedisjoner til elven Ganges i nordlige India hvor Rajendra Chola I overtok og okkuperte byene til det maritime riket Shrivijaya i sørøstlige Asia, foruten også med gjentatte sendebud til Kina. Flåten til Cholariket representerte høydepunkten for indisk sjømakt.

I løpet av perioden 1010–1200 e.Kr. strakte Cholarikets områder seg fra øyene i Maldivene i sør, og så langt nord som til breddene av Godavari i Telangana. Rajaraja Chola erobret halvøya i sørlige India, annekterte deler av hva som i dag er Sri Lanka, og okkuperte øyene i Maldivene. Rajendra Chola sendte en seierrik militær ekspedisjon til nordlige India som berørte Ganges, og beseiret Mahipala fra Palariket. Deretter fortsatte hæren inn i hva som i dag er Bangladesh og herjet der. Han greide å invadere byene til Shrivijaya i Malaysia, Indonesia og sørlige Thailand. Etter denne framgang fikk Cholariket en nedgang på begynnelsen av 1200-tallet grunnet framveksten av Pandyariket som til sist ble årsaken til at det gikk under.

Herskerne i Cholariket støttet litteraturen skrevet på tamilsk, og deres tid var den mest kreative epoken i historien til sørlige India og en gullalder for den tamilske kulturen. Herskernes segl på mange bygninger er vitnemål at herskerne var ivrige byggherrer og hadde visjoner om templene ikke bare var steder for religion, men som sentre for økonomisk aktivitet. Cholarikets kunst spredte seg og hadde innflytelse i sørøstlige Asia.

Riket var nyskapende i et sentralisert form for regjering og etablerte et disiplinert byråkrati. I løpet av rikets imperialistiske periode økte urbaniseringen og det var samtidig en stor jordbruksekspansjon med et velutviklet system for vannhåndtering. I løpet av denne perioden blomstret økonomien og særlig handelen grunnet velorganiserte tamilske handelslauger som kontrollerte langdistansehandel.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Cholarikets templer i UNESCOs verdensarven.
 Cholarikets kunst
 Cholarikets mynter
 Cholarikets mynter på Sri Lanka
 Devotion in South India: Chola Bronzes, Asia Society Museum exhibition

Indias historie
Rolf Andersen

Rolf Andersen er navnet til flere personer:

Per mars 2022 hadde 147 menn i Norge Rolf Andersen som sitt første fornavn og etternavn. Av disse var det 43 som hadde Rolf Andersen som sitt eneste fornavn og etternavn. I Danmark var det per 1. januar 2022 44 menn med navnet Rolf Andersen.

Blant disse finnes:
 Rolf Andersen (diplomat) (1897–1980), norsk diplomat.
 Rolf Andersen (sabotør), norsk motstandsmann i Osvald-gruppen.
 Rolf Andersen (1920) (1920–2016), norsk offiser og leder av Gardemusikken.
 Rolf Andersen (politiker), norsk politiker, varaordfører i Lenvik.
 Rolf Andersen (roer), dansk roer i OL 1972.
 Rolf Trolle Andersen (født 1945), norsk diplomat og hoffsjef.

Referanser
Nordic Mission

Nordic Mission eller Nordic Harvest Mission er en kristen stiftelse som ble grunnlagt tidlig i 1990-årene av Håkon Fagervik. Det drives bønnesenter og holdes møtekampanjer, og stiftelsen driver et omfattende misjons- og hjelpearbeid i flere land, blant annet i Moldova, Ukraina og på Filippinene. Hovedkontoret er i bønnesenteret like nord for Levanger. 

Nordic Mission er grunnlagt på en visjon om å evangelisere gjennom utadrettet kontakt med mennesker og gjennom bønn og faste.

Tidsskriftet Vekkelsesrapport utkommer seks ganger i året. Bladet er misjonens informasjonskanal og formidler rapporter om Nordic Missons arbeid og kristen vekkelse rundt om i verden. Bladet har frivillig abonnement.

Nordisk bønnesenter 
Nordisk Bønnesenter ligger i Nomi-bygget like nord for Levanger. Bønnesenteret er opprettet for å ta imot mennesker som ønsker å tilbringe tid i stillhet og bønn. Stedet har flere hybler og gir mulighet for opphold over en helg, en uke eller lenger.

Nordic Aid 
Nordic Aid er en avdeling av Nordic Mission og driver hjelpearbeid til fattige og nødlidende i Øst-Europa. Nordic Aid har en kombibuss med 20 sitteplasser og 35 kubikkmeters lasterom. Hjelpesendingene går til mottaksapparatet i Ukraina og Moldova, som videreformidler hjelpen dit behovet er størst. Først og fremst hjelp til fattige familier, med mat, skolegang, medisiner og husbygging. 

Nordic Aid gir også økonomisk understøttelse til innfødte evangelister og pastorer, arrangerer teltmøteserier og bidrar ved etablering av nye menigheter.

De har også et prosjekt hos Warai-Warai folket på Filippinene og støtter evangelist Stewart Sichilongo i Zambia

Nordic School of Supernatural Ministry 
Nordic School of Supernatural Ministry er en bibelskole. Den ble etablert i 2009. Skolen har et særlig fokus på å åndelig utruste mennesker etter forbilde fra Jesu liv og slik det var hos de første kristne.

Referanser

Eksterne lenker 
 Nordic Mission 
 Nordic Aid
 Nordisk Bønnesenter

Kultur i Levanger
Norske misjonsorganisasjoner
Norske stiftelser
Norske humanitære organisasjoner

Organisasjoner etablert i 1990
Utrikespolitiska Institutet

Utrikespolitiska institutet (UI) er et svensk institutt som forsker og informerer svenske borgere og forskere verden over om internasjonal politikk og tilhørende aktuelle problem. Det er organisert under Utrikespolitiska samfundet, som er en ideell forening.

Instituttet ble opprettet i 1938 med navnet Kommittén för utrikespolitisk upplysning, og blant dens tidlige profiler var Yngve Lorents og Ragnvald Lundström. Komitéen byttet i 1940 til det nåværende navnet. Yngve Lorents var ordfører fra starten til 1959, og deltok også i stiftelsen. Blant de som har vært styreledere og direktører ved UI gjennom årene finnes Rutger Lindahl, Nils Andrén, Leif Leifland, Kurt Samuelsson, Yngve Möller, Anders Mellbourn, Åke Sparring, Nordal Åkerman og Bo Huldt.

Siden 1940 har instituttet utgitt Världspolitikens dagsfrågor; under det førsta året medvirket Herbert Tingsten, Bernhard Karlgren og Gunnar Jarring. Världspolitikens dagsfrågor ble i begynnelsen distribuert av Kooperativa förbundet. Andre publikasjoner som UI utgir er Internationella Studier, Organisationer i fickformat og Länder i fickformat. Siden 2002 finnes Länder i fickformat også på Internett som Landguiden. Landguiden inneholder alle verdens land og oppdateres daglig med nye fakta.

Utrikespolitiska Institutet arrangerer forelesninger, seminarer og konferanser åpne for allmennheten. Hensikten er å informere allmennheten om utenrikspolitikk og UI har også flere forskere innen området. Flere av forskerne er tilsluttet gjennom ulike prosjekter og instittutet har også en permanent stab på cirka 40 personer.

Instituttet får sine inntekter fra bidrag og fra salg av egne publikasjoner, fra den svenske staten (fremst UD), næringslivsorganisasjoner og folkbevegelser. I tillegg får organisasjonen også forskningsmidler og donasjoner.

Utrikespolitiska Institutet (UI) flyttet sommeren 2005 til nye lokaler på Drottning Kristinas väg, Campus Vallhallavägen ved Kungliga Tekniska Högskolan. UI flyttet fra kjente lokaler på Lilla Nygatan 23 i Gamla stan til et helt nybygd lokale i samarbeid med Försvarshögskolan. I og med flyttingen så ble UIs bibliotek slått sammen med FHS bibliotek dannet Anna Lindh-biblioteket, som er Sveriges største offentlige bibliotek for utenriks- og sikkerhetspolitikk.

Eksterne lenker 
 

Svensk politikk
Risør Museum

Risør Museum er et tidligere bymuseum i Risør kommune i Aust-Agder fylke. 

Museet ble opprettet ca. 1985. Trebyen Risør, festningsanlegget i Urheia, kanonjolla Øster Riisøer 3 og den optiske telegraf er ulike temaer Risør Museum har arbeidet med. 

Fra 1. januar 2009 var museet en del av Aust-Agder kulturhistoriske senter.

Risør kommune vedtok i 2014 å avvikle Risør Museum.

Kultur i Risør
Museer i Agder
Kulturhistoriske museer
Museer etablert i 1980-årene
Risørs historie
Peter Burke

Ulick Peter Burke (født 16. august 1937) er britisk forfatter og historiker.

Burke er sønn av katolsk far og en jødisk mor (som senere konverterte til katolisismen), og fikk sin første utdannelse ved jesuittskoler. Seinere tok han sin akademiske utdannelse ved St John's College ved Universitetet i Oxford, hvor han tok sin doktorgrad. Fra 1962 til 1979 var han del av School of European Studies ved Universitetet i Sussex før han flyttet til Universitetet i Cambridge. Han er professor emeritus i kulturhistorie ved Emmanuel College på Cambridge.

Burke har vært sentral i historiefaget ved å framheve relevansen sosial- og kulturhistorie, og har særlig publisert om tidlig moderne historie. Han ble utnevnt til æresdoktor ved Københavns Universitet i 2011.

Han er gift med den brasilianske historikeren Maria Lúcia Garcia Pallares-Burke.

Bibliografi 

Blant hans mer betydningsfulle verker er:
 The Italian Renaissance (1972)
 Popular Culture in Early Modern Europe (1978)
 The Renaissance (1987)
 History and Social Theory (1991)
 Varieties of cultural history (1997)
 New perspectives on historical writing (2001) (editor and contributor)
 The Fabrication of Louis XIV (1992) 
 The Art of Conversation (1993)
 A Social History of Knowledge (2000)
 The European Renaissance: Centres and Peripheries (1998)
 Eyewitnessing (2000)
 What is Cultural History? (2004)
 Languages and Communities in Early Modern Europe (2004)

Referanser

Eksterne lenker 
 Biografi ved Emmanuel College
 Verker av eller om Peter Burke i bibliotekene (WorldCat)
 Peter Burke intervjuet av Alan Macfarlane den 31. juli 2004 (film)

Engelske forfattere
Britiske historikere
Engelskspråklige forfattere
Æresdoktorer ved Københavns Universitet
Personer fra Harrow
Aimar V av Limoges

Aimar V Boso av Limoges (også nevnt som Adhemar, Ademar, Adhemir, Aymar, Aymer, eller Ademir; født ca. 1135, død ca. 1199) var vicomte av Limoges, en lavadelsmann i Loiredalen i hertugdømmet Aquitaine.

Aimar ble født i Limoges, men ble foreldreløs i ung alder og oppfostret av slektninger i det sørfranske aristokratiet. Han styrte over sine besittelser fra 1148 til 1199.

Aimar er mest kjent for å være et støttepunkt i et mindre opprør mot kong Rikard I av England i hans Angevin-riket ved at han også var hertug av Aquitaine i retten av sin mor Eleanora av Aquitaine. Hans fulle tittel var «Rikard I, ved Guds nåde, konge av de engelske, hertug av normannere og aquitanianere, greve av angevinene».

Aimar som så mange opprørske adelsmenn i Aquitaine deltok i sporadiske opprør mot hertugen gjennom hele hans voksne liv, ofte i allianse med hertug Rikards brødre, greven av Angoulême og huset Lusignan, men han ble som regel nedkjempet og måtte underkaste seg sin overherre.

Det var mens Rikard var tvunget til å nedkjempe en av Aimars utallige opprør at kong Rikard møtte sin skjebne. Han beleiret Château de Chalus-Chabrol, en liten og svakt befestet festning i Limousin som var kontrollert av Aimar. Mens kongen spankulerte på vollen utenfor festningen ble han truffet mellom nakken og skulderen av en mer eller mindre tilfeldig pil fra en armbrøst. Han døde noen få dager senere den 6. april 1199 av skaden.

Aimars motvilje til lyde sin overherre var blitt oppmuntret av Bertran de Born, en adelsmann og en kjent trubadur. En sørgesang for vicomte av Limoges av en trubadur, Giraut de Bornelh, gir antydninger om at Aimar døde brått. Den engelske krønikeforfatteren Roger av Hoveden hevder at han ble drept av Filip av Cognac, kong Rikards sønn utenfor ekteskap som således straffet Aimars lange tid som gjenstridig vasall og hans andel i farens død. Denne fortellingen blir hovedsakelig betraktet som mer tradisjonell enn nødvendigvis historisk korrekt og det er få håndfaste bevis bak fortellingen, men den ble ført videre av William Shakespeare i skuespillet Kong Johan hvor Filip, «bastarden fra Falconbridge» dreper en sammensetning av flere elementer, her beskrevet som «Lymoges, hertug av Østerrike».

Aimar var gift med Sarah de Dunstanville, datter av Reginald de Dunstanville, 1. jarl av Cornwall i Bordeaux i 1159. Hans datter og arving, Marie de Limoges, ble gift med Eble V av Ventadorn, vicomte av Ventadour.

På film er Aimar blitt portrettert av skuespiller Robert McBain i BBCs TV-dramaserie The Devil's Crown (1978) som dramatiserte regimet til kong Rikard I av England og hans far og bror.

Referanser 

Adelige franskmenn
Personer fra Limoges
Fødsler i 1130-årene
Dødsfall i 1190-årene
Liste over matrikkelgårder i Kvæfjord

Liste over matrikkelgårder i Kvæfjord lister matrikkelgårder i Kvæfjord kommune i Troms.

Se også 
Grunnkretser i Kvæfjord kommune

Bosetninger i Kvæfjord
Gårder i Troms og Finnmark
Gårder i Kvæfjord
Ta-lik

ta:lik er et norsk plateselskap som ble etablert i Lomen i 1999. Selskapet gir ut folkemusikk, visesang og verdensmusikk. Selskapet står bak rundt 150 utgivelser, mange i samarbeid med NRK. 

Selskapet har fått Spellemannpriser i 2011 for Ragnhild Furebotten / Never on a Sunday, og i 2012 for Ottar Kåsa / Ottar Kåsa.

I 2011 fikk to av selskapets produksjoner også pris for beste folkemusikkutgivelser under Folkelarm, den såkalte Folkelarmprisen gikk til platen Soli samt til en DVD-utgivelse av materiale fra NRKs folkemusikkarkiv.

Utgivelser
Hått, B-burger! 
Fant-Karl, Spelemanns- arven – ein historisk kulturarv
Synnøve S. Bjørset, Slåttar
Tassili. Latebkish
Aslak O. Brimi og Erlend Viken, Duo
Ragnhild Furebotten Trio, Endelig vals

Referanser

Eksterne lenker 
Plateselskapets hjemmesider - besøkt 16. juli 2018

Norske plateselskaper
Norsk folkemusikk
Kultur i Vestre Slidre
Plateselskaper etablert i 1999
Næringsliv i Vestre Slidre
Sporveien vognmateriell

Sporveien Vognmateriell (tidligere Oslo Vognselskap AS) er et datterselskap til det kommunalt eide kollektivkonsernet Sporveien som har eierskap over trikkene og T-banevognene som kjører i Oslo. Selskapet ble etablert 1. januar 2007 som en del av aktiviteten til Kollektivtransportproduksjon AS, men ble skilt ut fra Kollektivtransportproduksjon senere samme år. I 2019 ble selskapet fusjonert tilbake inn i Sporveien og byttet samtidig navn til Sporveien Vognmateriell AS.

Selskapets virksomhet er å finansiere og anskaffe nye vogner, oppgradere eksisterende vogner, fastsette krav til vedlikeholdet av vognene og kontrollere at dette vedlikeholdet utføres på en måte som sikrer Oslo kommunes verdier. Selskapet skal foreta avsetninger til anskaffelser av nye vogner og periodisk vedlikehold, leie ut vognene og følge opp leveranser av vogner overfor leverandørene. Selskapet hadde i 2010 en omsetning på 461,8 mill., noe som i 2011 økte til 484,8 mill.

Selskapet er et av flere selskaper som ble opprettet som en følge av en omfattende omorganisering av Oslo Sporveier i 2007. Selskapet var eid av Byrådsavdeling for finans i Oslo kommune og senere Byrådsavdeling for miljø og samferdsel.  T-banene og trikkene blir leid ut til Sporveiens andre datterselskaper Sporveien T-banen og Sporveien Trikken.

Materiell
Sporveien Vognmateriell AS disponerer følgende materiell:
40 leddtrikker av typen SL-79
31 leddvogner av typen SL-95
115 MX3000-sett (345 vogner)

I tillegg disponerte selskapet da det het Oslo Vognselskap AS følgende materiell (vognene er nå tatt ut av drift):
8 T1000/T1100-vogner
3 T1300-vogner

12 T2000-tog ble avhendet høsten 2011.

Tvistesak om T2000-vognene
Ruter leide før trikker og T-banevogner fra Oslo Vognselskap AS, og leide disse videre ut til Sporveien Trikken og Sporveien T-banen. For T-banevognene av typen T2000 endte det med en tvistesak mellom Ruter og Oslo Vognselskap. Vogntypen ble tatt ut av trafikk pga. stadige problemer med vognene (samtidig som de ble erstattet med MX3000-vogner), og av den grunn sa Ruter opp leien av vognene med virkning fra og med 1. januar 2010. I 2011 ble leien for T2000 betalt direkte fra Oslo kommune til Oslo Vogsnselskap. Ruter ble trukket 22 millioner kr i tilskuddet fra Oslo kommune, og disse pengene gikk med til å betale vognleien for T2000 i 2011. I dag er det en annen vognleiemodell, som betyr at vognene leies ut fra Sporveien Vognmateriell direkte til Sporveiens datterselskaper, Sporveien Trikken og Sporveien T-banen.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kollektivtransport i Oslo
Kollektivtransport i Viken
Oslo T-bane
Trikken i Oslo
Norske selskaper med offentlig eierskap
Selskaper etablert i 2007
Vesterøy skole

Vesterøy skole (tidligere Buer skole) er en barneskole på Vesterøya i Sandefjord. Den legger vekt på fysisk aktivitet og organiserer også uteskole. Organisatorisk har Vesterøy skole også ansvar for Korsvik uteskole.

Skolen ble grunnlagt som Buer skole i 1887 og ble ferdig bygget i 1890. Den fikk et påbygg i 1907, og ble igjen utvidet i 1950. En ny skole ble bygget i 1958 og navnet ble endret fra Buer skole til Vesterøy skole. Skolen ble utvidet med nytt bygg i 1971.

Referanser

Eksterne lenker
 Skolens hjemmeside

Barneskoler i Vestfold og Telemark
Skoler i Sandefjord
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1887
Narewka

Narewka er en by i nordøstre Polen i Podlasie voivodskap, nær grensa til Hviterussland. 

Byer i Podlasie voivodskap

it:Narewka
Club sandwich

En club sandwich, også kalt clubhouse sandwich, er en sandwich med to lag pålegg mellom tre brødskiver. De skjæres vanligvis ut i trekanter, som halvdeler eller fjerdedeler av skivene, og holdes sammen med hjelp av en pinne. Pommes frites, chips, coleslaw eller potetsalat kan plasseres på eller ved siden av sandwichen. Ingredienser for en tradisjonell club sandwich er kalkun, bacon, salat, og tomater. Ost og/eller majones er vanlige tillegg til disse. Sandwichen blir oftest servert på ristet brød, men uristet brød kan også anvendes, avhengig av hva kunden og restauranten foretrekker. Bacon erstattes iblant med skinke og kalkun erstattes iblant med kylling. En bit sylteagurk og/eller garnityr som persille forekommer ofte.

Eksterne lenker 
 

Sandwiches
Linus i Svingen

Linus i Svingen er en norsk barneserie på seks episoder som gikk på NRK1 i 2004. Musikken var ved Odd Nordstoga. Den er basert på boken av Arne Svingen. Serien gikk på lørdager. 

Serien ble meget populær hos barn og NRK ble så fornøyd at de bestemte seg på å lage en julekalender med de samme personene. Noe som i 2006 ble til Jul i Svingen. 

Linus i Svingen ble i snitt sett av  barn i alderen fra tre til elleve år, i tillegg til  personer over tolv år.

Rolleliste

Referanser

Eksterne lenker 
 

NRK Barne-TV
TV-produksjoner på NRK
Norske barneserier
Norske TV-serier fra 2000-årene
Christina Ramsøy

Christina Nilsson Ramsøy (født 4. november 1986 i Ogndal) er en norsk jurist og politiker (Sp).

Hun var leder i Senterungdommen i Steinkjer 2002–2004, leder i Senterungdommen i Nord-Trøndelag 2003–2017, medlem av Senterungdommens sentralstyre 2006–2009 og leder 2007–2009. Ramsøy var medlem av Steinkjer kommunestyre 2007–2008 og Nord-Trøndelag fylkesting 2007–2009. Hun var Senterpartiet 1. vararepresentant til Stortinget fra Nord-Trøndelag 2009–2013 og møtte fast for statsråd Lars Peder Brekk 2009–2012. Ramsøy satt i Stortingets familie- og kulturkomité.

Etter Steinkjer videregående skole studerte hun politisk økonomi ved NTNU, og PR og kommunikasjon ved BI i Trondheim. Hun er master i rettsvitenskap fra Universitetet i Oslo fra 2016 og er saksbehandler ved NAV i Trondheim.

Christina Ramsøy er søster av Senterparti-politiker Nils Ramsøy.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Stortingsrepresentanter fra Sp
Stortingsrepresentanter for Nord-Trøndelag
Stortingsrepresentanter 2009–2013
Senterungdommens ledelse
Lokalpolitikere i Steinkjer
Sp-politikere i Nord-Trøndelag
Norske jurister
Alumni fra Universitetet i Oslo
Personer fra Steinkjer kommune
Skåla (Stryn)

Skåla er et fjell ved Loen i Stryn kommune, Sogn og Fjordane. Skåla ligger på  meter over havet, mens den nærliggende Stryneskåla er  Skålas topp ligger kun 6,4 kilometer fra fjorden.

På toppen står Skålatårnet (Kloumanstårnet), et tårn murt i stein med 22 sengeplasser, som ble oppført i 1891 av doktor Hans Henrik Gerhard Klouman. En utbredt myte hevder at tårnet var ment å være et tiltak for tuberkulosesyke. Det er uenighet mellom muntlige gjenfortellinger og skriftlige kilder om dette.  

Hvert år blir motbakkeløpet Skåla 1848 meter rett opp arrangert. Det går fra dalbunnen og opp og er på  høydemeter. Bakkene fra Tjugen til Skålatårnet er en av Norges lengste sammenhengende motbakke.

Kloumanstårnet 
Dr. Klouman var ifølge myten av den oppfatning at den tynne luften ville gjøre folk friske og de kunne oppholde seg i Kloumanstårnet. Frisk høyfjellsluft skulle angivelig være helsebringende for tuberkulosen som var en stor folkesykdom på slutten av 1800-tallet. Det hevdes etter myten at dette argumenterte doktor Hans Henrik Gerhard Klouman i Innvik med da han klarte å skape interesse for å få bygd et tårn på Skåla, 1848 moh. Samtidig så man at dette kunne være interessant for et økende antall turister. De to hotellene i Loen støttet med 100 kr hver og i alt ble det samlet inn 1100 kr. Det ble bestemt at det skulle lages en en-meter bred ridevei opp, sånn at folk kunne fraktes på hesteryggen. Grunneierne avstod fri grunn og fikk som kompensasjon enerett til føringen. Tårnet har over metertykke vegger og er på to etasjer. I andre etasje er det tre køyer over hverandre, i en halvsirkel, med plass til i alt syv i hver seng. Tårnet blir drevet som selvbetjent turistforeningshytte av Bergen Turlag.

Litteratur 

Opptur – 267 fotturar i Sogn og Fjordane av Anne Rudsengen

Referanser

Eksterne lenker 
 Bergen Turlag om Skålatårnet

Fjell i Stryn
Fjell over 1000 meter
Loen
Wilhelm Færden

Wilhelm Hansen Færden (født 2. desember 1852 i Christiania, død 14. oktober 1923 samme sted) var en norsk offiser og politiker.

Færden ble uteksaminert fra Krigsskolen i 1872. Etter en tid som sekondløytnant i infanteriet gikk han over til artilleriet i 1876, der han fikk kapteins grad i 1889. Etter videreutdanning ved Det Kongelige Frederiks Universitet ble han direktør for Statens krudtverk, før han ble batterisjef i 1897. Fra 1911 til han gikk av med pensjon i 1917 var han oberst og sjef for Feltartilleriregiment nr. 1. Han var samtidig sjef for feltartilleriets skyteskole.

Færden satt i Aker formannskap fra 1895 til 1901, de fem siste år som ordfører. Han var også vararepresentant på Stortinget i perioden 1895–1897.

Færden var ridder av første klasse av St. Olavs Orden, ridder av Sverdordenen, ridder av Karl XIIIs orden og offiser av Den oppadstigende sols orden. Han var Ordførende Mester i St. Andreaslogen Oscar til den flammende Stjerne og senere stormester i Den Norske Frimurerorden.

Referanser 

Norske frimurere
Norske oberster
Riddere av 1. klasse av St. Olavs Orden
Karl XIIIs orden
Sverdordenen
Personer fra Oslo
Den oppadstigende sols orden
Fødsler i 1852
Dødsfall i 1923