alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Manasses bønn

Manasses bønn er et apokryfisk verk skrevet innenfor Det gamle testamentes tros- og tekstunivers. Verket presenteres som den bønnen kong Manasse av Juda bad mens han var fange i Assyria, slik det fortelles om i Andre Krønikebok 33:10-17. Men bønnen er ikke fra hans tid.

Boken er kort og består av ett kapittel med 13 vers. Den er skrevet i det 2. eller 1. århundre f.Kr., og har et liturgisk preg, noe som kan tyde på at den opprinnelig er skrevet for bruk i gudstjenester. Teksten kan forstås «som et eksempel på sann omvendelse og bot. Kan hende ville forfatteren vise jøder som var henfalt til avgudsdyrkelse, en vei til omvendelse.»

Teksten regnes ikke som en del av Bibelens kanon av den katolske kirke, og hører derfor strengt tatt ikke til de deuterokanoniske bøker; i protestantisk tradisjon regnes teksten likevel blant Det gamle testamentes apokryfer. I den ortodokse kirke brukes bønnen noen ganger i gudstjenester.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 fulltekst hos Bibel.no

Apokryfene
Bokserien Verdens hellige skrifter
Antisthenes

Antisthenes (gresk: Ἀντισθένης; født ca. 444, død ca. 365 f. Kr.), grunnleggeren av den kyniske skolen, var en gresk filosof og en elev av Sokrates. Han lærte først retorikk under sofisten Gorgias før han ble en lidenskapelig elev av Sokrates. Han overtok og utviklet den etiske siden av Sokrates' lære, ble talsmann for et asketisk liv som skulle leves i henhold til dyd og verdighet. Senere forfattere har gjort ham til en grunnlegger av den kyniske filosofi.

Liv og virke 
Antisthenes ble født på midten av 400-tallet f.Kr. som sønn av Antisthenes fra Athen. Hans mor var derimot utlending fra Trakia. I sin ungdom var han med i kampen ved Tanagra i 426 f.Kr. under Peloponneskrigen. Siden ble han en disippel først av Gorgias og deretter av Sokrates. Han var tilstede ved Sokrates' død i 399 f.Kr.

Så ivrig var han etter å høre Sokrates' ord at han daglig gikk fra Peiraeus til Athen, og han overtalte sine venner til å slå følge med ham. Fylt av entusiasme over Sokrates' idéer grunnla han en egen skole i Kynosarges. Her ble de fattigere atenere tiltrukket av enkelheten i hans liv og lære. Han skydde verdens pomp og prakt og gikk kledd i en enkel kappe og bar en stokk og en pung som symbol på sin filosofi. Dette antrekket ble uniformen til hans tilhengere, men Sokrates bemerket om antrekket at «jeg ser din forfengelighet gjennom kappen, Anthistenes».

Diogenes Laertios forteller at Anthistenes' verker fylte ti bøker, men bare fragmenter av dette eksisterer i dag. Det kan virke som hans litterære trekk var dialogen, slik som hos mange andre tidlige filosofer, og hvor effekten av hans tidligere trening i retorikk kan gjenkjennes. Aristoteles omtalte ham som uutdannet og enkel, i Platons beskrivelse er han en mann som forgjeves kjemper mot dialektikkens vanskeligheter. Når det er sagt, så er nok disse uttalelsene noe farget av kampen mellom de forskjellige filosofiske skolene.

Referanser

Litteratur 
 Dudley, Donald R. (1937): A History of Cynicism from Diogenes to the 6th Century A.D.. Cambridge
 Long, A. A. (1996): «The Socratic Tradition: Diogenes, Crates, and Hellenistic Ethics» i: Bracht Branham, R.; Goulet-Caze Marie-Odile: The Cynics: The Cynic Movement in Antiquity and Its Legacy. University of California Press. ISBN 0-520-21645-8
 Navia, Luis E. (2005): Diogenes The Cynic: The War Against The World. Humanity Books. ISBN 1-59102-320-3

Eksterne lenker 
 

 «Antisthenes», oppslag hos Internet Encyclopedia of Philosophy
 Lives & Writings on the Cynics, directory of literary references to Ancient Cynics
 
 Xenofon: Symposium, Book IV 

Greske filosofer fra oldtiden
Personer fra Athen
Aruj

Aruj (født ca. 1473 i Mytilene, død 1518 i Tlemcen), også kjent som Baba Aruj og Hayreddin Barbarossa var en osmansk-tyrkisk kaper, pirat og guvernør av Alger.

Aruj var en av fire brødre: Ishaq, Aruj, Ilias og Khidr som ble født på 1470-tallet på den greske øya Lesbos. Foreldrene var Yakub Aga, og en kristen-gresk kvinne, Katalina (Katerina).

Navnet Barbarossa har følgende opphav: Hayreddins eldre bror, som het Baba Oruç
(Fader Aruj), ble drept i strid med spanjolene. Han arvet da sin brors navn. For europeere hørtes dette ut som Barbarossa (som er italiensk for Rødskjegg) når det ble uttalt. I tillegg hadde han rødt skjegg. Etter dette ble kallenavnet sittende, også på hans tyrkiske navn, i form av Barbaros.

De fire brødrene arbeidet som matroser og kapere i Middelhavet. Ilias ble drept under en handelsekspedisjon, og Aruj ble tatt til fange og fengslet på Rhodos for å bli solgt som slave. Aruj klarte senere å rømme, og dro til Italia og derfra videre til Egypt. Der fikk han audiens hos sultan Qansoh al-Ghuri, som var midt i forberedelsene til en flåte han skulle sende til India. Han ga Aruj et skip som, fra en base i Alexandria, ble brukt til å angripe de øyene i Middelhavet som tilhørte kristne.

Rundt 1505 greide Aruj å beslaglegge tre skip til, og gjorde øya Djerba utenfor Tunisia til sin hovedbase. Hans berømmelse økte da han mellom 1504 og 1510 transporterte muslimske mudéjarer fra det kristne Spania til Nord-Afrika. Han ble kjent som Baba Aruj, eller Baba Oruc, som betyr «far Aruj», for behandlingen av muslimer i nød. I Spania og Frankrike ble «Baba Aruj» til «Barbarossa». I 1516 inntok Aruj Alger og deretter Tlemcen, noe som fikk Abu Hamo Musa III til å flykte. Aruj utnevnte seg selv til hersker over Alger, og Alger kom med i Det osmanske riket. 

I 1518 ble Aruj drept i et slag med spanjolene, som prøvde å ta tilbake makten over Tlemcen. Han ble 45 år gammel, og Khair ad Din overtok hans plass, hans navn (Barbarossa) og hans verv.

Referanser

Pirater
Personer fra Mytilini
Admiraler
Algeries historie
Personer fra Det osmanske rike
Slavekysten

Slavekysten er navnet på den midtre delen av Guineakysten, mellom elvene Volta og Niger. De afrikanske landene Togo, Benin og vestlige Nigeria ligger langs Slavekysten. Kysten har fått navnet på grunn av handelen med slaver fra tidlig på 1500-tallet til 1800-tallet. 

Slavekysten nevnes ofte sammen med Gullkysten og Elfenbenskysten.

Afrikas geografi
Togos geografi
Benins geografi
Nigerias geografi
D.A. Weibring

Donald Albert J. Weibring (født 25. mai 1953) er en amerikansk golfspiller som har vunnet en rekke turneringer, herunder på PGA-touren og Champions Tour.

Weibring er født i Illinois og begynte å spille golf i ung alder. Han studerte ved Illinois State University og ble profesjonell golfspiller i 1975.

Han har vunnet fem ganger på PGA-touren. Den første seieren kom i 1979 i Ed McMahon–Jaycees Quad Cities Open, en turnering han kom til å vinne to ganger. Hans siste seier på PGA-touren, og den største i karrieren, var Canon Greater Hartford Open i 1996. Weibring ble medlem av Champions Tour da han fylte 50 år i mai 2003, og har vunnet der tre ganger.

Meritter

Seire på PGA-touren 
 1996: Canon Greater Hartford Open
 1995: Quad City Classic
 1991: Hardee's Golf Classic
 1987: Beatrice Western Open
 1979: Ed McMahon–Jaycees Quad Cities Open

Seire på Champions Tour 
 2005: Bruno's Memorial Classic
 2004: Allianz Championship
 2003: SAS Championship Presented by BusinessWeek

Eksterne lenker 
 

Golfspillere fra USA
Personer fra Quincy
Fødsler i 1953
Obotrittere

Obotrittere eller obodriter (tysk Abodritter, polsk Obodryci) var et vendisk og slavisk folkeslag som på 500-tallet slo seg ned i det nordøstlige Tyskland i det området som i dag heter Mecklenburg og Holstein. På grunn av deres forbindelser til andre slaviske grupper i nærheten blir obotritterne sett på som en undergruppe av polabianske slavere. Øst for dem bodde wilzerne. Historisk sett var obotritterne et folkeslag som gjennom mange år hadde en tett forbindelse med Danmark på godt og ondt.

Obotritterne var involvert i krigshandlinger med danske konger i årene 800-1200 som søkte overherredømmet i den baltiske regionen. Tyske misjonærer som Sankt Vicelinus hadde konvertert obotritterne til kristendommen.

Obotritterne både slåss med og var tidvis skattmessig underlagt de frankiske kongene og deres etterfølgere i øst. I tider krevde obotritterne skatt fra danskene og sakserne, og stundom drev de herjingstog i stor stil mot Danmark, Sverige og så langt nord som Norge. Til felles med andre slaviske grupper ble de ofte beskrevet av frankiske kilder som vendere, noe som også går igjen i nordiske kilder.

I 1170 aksepterte obotritterne å underkaste seg det tysk-romerske riket. Etter underkastelsen ble området hurtig underkastet en tyskifisering, men likevel så sent som på 1400-tallet snakket de fleste småbyene i obotritternes område fortsatt en slavisk dialekt inntil tysk ble det dominerende språket.

Den tyske poeten Johann Heinrich Voss (1751–1826) som ble født i Mecklenburg-Strelitz likte å identifisere seg selv obotritt for å understreke sin slaviske opprinnelse. Obotritt ble etter hvert svært fjernt og obskurt for å appellere til en spirende nasjonalisme. Deler av obotrittene migrerte sørover og bosatte seg på Den pannoniske slette, som er et landskap mellom elvene Donau og Sava, hvor det området Bács-Bodrog i middelalderens ungarske kongedømme ble oppkalt etter dem.

Historie 
 808: Den danske kong Gudrød Sigfredsson Veidekonge angrep obotritterne og erobret byen Reric, som kan være det stedet som i dag heter Wismar eller Gammel Lybæk, nord for det nåværende Lübeck.
 974: Obotritterne angrep Hamburg. På omtrent samme tid var deres konge Mistivoi en nær alliert med danskenes Harald Blåtann.
 983: Obotritternes konge Mistivoi plyndret Hamburg sammen med danske Svein I Tjugeskjegg.
 1000-tallet ble den svenske kongen Olof Skötkonung gift med Estrid av obotritterne.
 1129: Den danske konge Knut Lavard ble konge over obotritterne.
 1131: Knut Lavard ble myrdet.
 1160 (ca.): Henrik Løve undertvang og kristnet obotritterne, og deretter ble de gradvis tyskifisert

Se også
 Polabiske slavere
 Vendere

Referanser

Eksterne lenker 
 Brudstykker af Danmarks historie (II) (dansk)
 Genealogi (tysk)

Folkeslag
Tysklands historie
Danmarks historie
Middelalderen
Stater og territorier opphørt i 1160-årene
Hellighetsbevegelsen

Hellighetsbevegelsen er en kristen bevegelse, som oppstod tidlig på 1800-tallet. Som navnet sier, fokuserte bevegelsen på hellighet, en åndelig lengsel etter et større gudsnærvær i livet. 

Hellighetsbevegelsen hadde betydning for pinsevekkelsens gjennombrudd i 1906.

Historie 
Starten regnes fra begynnelsen av 1800. Mange kristne samfunn ble berørt av «den åndelige lengselen», og ble en del av hellighetsbevegelsen.  Det var særlig blant metodister, men også blant baptister, kongregasjonalister og presbyterianere.  

Det var en vanlig oppfatning de første årene, at et menneske ikke kunne motta åndsdåpen (å bli fylt av Den hellige ånd), før en hadde opplevd helliggjørelsen eller blitt helliget. Tungetalen var ikke spesielt vektlagt i bevegelsen. John Wesley snakket om to tyngdepunkter i den kristnes liv, rettferdiggjørelsen og helliggjørelsen. 

Kjente predikanter var R. A. Torrey, D.L.Moody og Charles Finney.

Albert Lunde 
Nordmannen Albert Lunde kom fra Vanse på Lista.  I 1895 var han i Amerika og hørte D. L. Moody tale.  Lunde ble sterkt grepet av budskapet. I 1901 kom han hjem til Norge og i 1905 hadde han møter i Hausmannsgatens bedehus og i Calmeyergatens misjonshus i Kristiania.  

Lunde hadde opplevd hellighetsbevegelsen i amerika og hadde blitt troende døpt, derfor var det under tvil at han fikk ha møter på bedehusene. Han aksepterte en betingelse «om å ikke angripe den kjære lutherske tro». Dette var noen år før Thomas Ball Barratt kom hjem til Norge med pinsevekkelsen.

Brunstad Christian Church (BCC) 
Menigheten Brunstad Christian Church  («Smiths venner») er i dag den fremste arvtakeren innenfor norsk kristenhet av hellighetsbevegelsen. Den har sine røtter i pinsevekkelsen, som jo også er en arvtaker, men som ikke har dyrket helliggjørelseslærene like flittig som BCC.

Kilder 
 Korsets Seier 2006 – 2007. Artikelserien: Pinsebevegelsen 100 år.  
 Korsets Seier.  Albert Lunde – et Guds redskap.  23. juni 2006. side 25.
 Gjerlaug, Lars Christian. 2006. Mange oaser i kirkehistorien. Korsets Seier. 26. mai 2006 side 14-15.

Eksterne lenker 
 
Svensk wikipediaartikkel om hellighetsbevegelsen, der emnet utdypes

Kristne samfunn
Vitenskapelig notasjon

Med Vitenskapelig notasjon i matematikken menes å uttrykke tallstørrelser som tierpotens, det vil si en potens der grunntallet er 10. Dette er meget anvendelig for å uttrykke svært store og svært små tall. 

Vitenskapelig notasjon, som også kalles eksponensiell notasjon, skrives slik:  eller eventuelt a ·  der b er eksponenten og koeffisienten a et reelt tall.

Store tall har positiv eksponent og små tall (mellom 1 og -1) har negativ eksponent.

For store tall uttrykker eksponenten antall nuller i tallet. 

Eksempler:

1 000  skrives 103 (uttalles «ti i tredje»)

1 000 000 skrives 106

1 000 000 000 000 skrives 1012.

For små tall uttrykker en negativ eksponent en brøk med en tilsvarende positiv eksponent i nevneren.

10-b =  

En milliondel kan således skrives 10-6 (uttales "ti i minus sjette")

For å uttrykke tall som ikke starter på et ettall og med flere gjeldende siffer benyttes den generelle formen
a  der a beskriver de gjeldende sifferne. 

Eksempler:
47 500 000 kan skrives som  
og

0,000 000 000 000 000 000 000 012 kan skrives som  -24 

Det finnes flere valgfire måter å dele et stort tall mellom koeffisienten a og eksponenten b

Eksempler: 
jordas masse 
5 973 600 000 000 000 000 000 000 kg kan skrives som  24 kg
men det kan også skrives som 

25 kg 
eller 

23 kg

Det er imidlertid mest vanlig å velge koeffisienten a slik at 1 ≤ |a| < 10. Dette kalles normalisert form.

Variasjoner

Ingeniørnotasjon

Ingeniørnotasjon går ut på å begrense eksponenten b til multipler av 3. Denne notasjonen er derfor ikke alltid normalisert. Tall på denne formen er enkle å lese høyt ved å bruke prefikser som mega og nano.  For eksempel, 15,7 · 10−9 meter kan leses og skrives som "femten komma sju nanometer" eller 15,7nm.
Tera (T) e12, 
Giga  (G) e9, 
Mega  (M) e6, 
kilo  (k) e3, 
milli (m) e-3, 
mikro (my) e-6, 
nano  (n) e-9, 
pico  (p) e-12, 
femto (f) e-15, 
atto  (a) e-18.

Eksponensiell notasjon

De fleste kalkulatorer og mange dataprogrammer viser veldig store og veldig små tall med vitenskapelig notasjon. Men siden eksponenter som 109 ofte ikke kan vises på en god måte på i disse sammenhengene, enten på grunn av små LCD-skjermer eller begrensninger i tegnsettet, brukes ofte en litt annen notasjon: "·10" byttes ut med bokstaven E eller e (forkortelse for eksponent). Merk at dette ikke er relatert til den matematiske konstanten e. Med denne notasjonen er ikke eksponenten forhøyd, men skrives på samme måte som koeffisienten (f.eks. E−8 ikke E−8). Ofte skriver man fortegnet til eksponenten selv om den er positiv, altså E+13 i stedet for E13. Eksempel: 3.3156E+24 og 3.3156e24 er det samme som 3.3156·1024.

Aritmetikk
Jon Knudsen

Jon Knudsen (født 20. november 1974 på Høybråten i Oslo) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller, som per 2022 er keepertrener for Lillestrøm Sportsklubb og Norges kvinnelandslag i fotball.

Spillerkarriere 
Knudsen vokste opp på Leirsund ved Lillestrøm. Hans ungdomsklubber var Leirsund Idrettslag og Lillestrøm Sportsklubb som han ble hentet til som guttelagspiller. Etter låneopphold hos Strømsgodset, Skjetten og Kongsvinger, gikk han i 1999 til danske FC Midtjylland. I 2000 gikk han til Stabæk, hvor han skulle bli værende i lang tid. I 2008 var han med å vinne seriegull med Stabæk. I 2009 ble han årets keeper i Tippeligaen.

Knudsen spilte for de fleste aldersbestemte landslag, men først som 33-åring debuterte han på Norges A-landslag. Det skjedde den 11. oktober 2008, i VM-kvalifiseringskampen mot Skottland.

Trenerkarriere 
Etter sin spillerkarriere var Knudsen i flere år keepertrener på Norges Toppidrettsgymnas. I 2014 var han keepertrener for LSK Kvinner, og fra 2016 til 2018 hadde han samme rolle i Strømmen. I desember 2018 ble han ansatt som keepertrener for Lillestrøm.

I august 2022 ble det kjent at Knudsen var blitt engasjert som medlem av trenerteamet til det norske kvinnelandslaget i fotball, og at han skulle fullføre 2022-sesongen med Lillestrøm før han fra januar 2023 tiltrådte en heltidsstilling i NFF.

Familie 
Knudsen er fra Høybråten i Oslo. Han er bror av Mari Knudsen og Atle Knudsen, som blant annet er skapere av barneseriene Linus i svingen og Jul i Svingen. Knudsen selv hadde en liten rolle i sistnevnte serie, som «pappaen til Nure».

Jon Knudsen er far til Magnus Knudsen, som også er fotballspiller.

Statistikk 

per 31. desember 2013

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Norske fotballspillere
Norske landslagsspillere i fotball for herrer
Norske fotballspillere i Danmark
Fotballspillere for Lillestrøm SK
Fotballspillere for Strømsgodset TF
Fotballspillere for Skjetten SK
Fotballspillere for Kongsvinger IL Toppfotball
Fotballspillere for FC Midtjylland
Fotballspillere for Stabæk Fotball
Fotballspillere for Fredrikstad FK
Personer fra Oslo
Guttaperka

Guttaperka (gutta percha) er  en droge som består av inntørket melkesaft fra flere trær som hører til familien Sapotaceae og som finnes på Malayahalvøya, Sumatra, Borneo og andre øyer. Før massen stivner renses den for barkbiter, formes til en blokk og tørkes i solen. Råvaren renses på fabrikk og valses ut til 2-5 mm tykke skiver. Etter ytterligere rensing med  bensol, kloroform og alkohol får vi hvit guttaperka som selges i 3-4 mm  tykke staver som tannkitt. Tilsatt bl.a. sinkoksid benyttes guttaperka som et fyllingsmiddel under rotfylling.

Guttaperka var ikke kjent i Europa før 1840-tallet. Der er opptatt i en rekke lands farmakopeer.

Guttaperka brukes også i golfballer.

Litteratur
 Lindgren, John: Läkemedelsnamn Lund 1918,

Eksterne lenker
 Utvinning av Guttaperka
 Guttaperka og rotfylling
 Guttaperka historie (en) 
 Henriettesherbal (en)
 King's American Dispensatory (en)
 Bilde med riktige farger

Urter
Tulcea

Tulcea [] (på bulgarsk, russisk, og ukrainsk Тулча, Toulcha; på tyrkisk: Hora-Tepé eller Tolçu)  er en by i Dobrudsja, Romania. Byen er hovedstad i Tulcea fylke.

Geografi
Tulcea ligger ved Donaus (Sulinaarmen) høyre bredd 39 nautiske mil (72 km) fra elvens "nullpunkt" i Sulina. Byen er inngangsporten til Donaudeltaet, men regnes ikke selv for å tilhøre selve deltaet. Til Tulcea hører også landsbyen Tudor Vladimirescu på Sulinaarmens venstre bredd.

Historie

Byen ble grunnlagt i det 8. århundret før Kristus. Herodot av Halikarnassos kaller for Castrum Aegyssus; også Diodorus Siculus nevner byen. Ovid tilskriver i sitt verk Epistulae ex Ponto (brev fra Svartehavet) byens daværende navn dens dakiske grunnlegger Carpyus Aegyssus.

Tulcea har alltid vær en viktig havneby. Etter romernes erobring av byen var den hjemmehavn for den romerske norøstflåten. Romerne rekonstruerte byen, noe de gjenværende ruinene av forsvarsmurene og tårnene vitner om. Senere sto byen under vekslende herredømme. Byen tilhørte således Det bysantinske riket i det 5. og 6. århundret, Bulgaria fra 6. til 10. og 12. til 14. århundret og Republikken Genova fra det 10. til 13. århundret. Undertiden tilhørte byen lokale kongeriker som det bulgarske despotiet Dobrudsja og Valakia under Mircea cel Bătrân.

I 1416 ble byen erobret av Det osmanske riket og omdøpt til Hora-Tepé eller Tolçu.
I det 17. århundret nevnes Tulcea av den osmanske reisende Evliya Çelebi som et bosetting med 600 hus, bebodd av valakere.

I 1807 bygde bulgarerne i Tulcea det første private sykehus på balkanhalvøya.

Den russiske armeen erobret Tulcea 11. eller 23. mars 1854 under Krimkrigen. Troppene måtte imidlertid forlate byen i juni 1854 for å delta i kamphandlingene på Krim.

Byen ble et sandsjak-senter (administrasjonssenter i Det osmanske riket) i Silistre Eyaleti i 1860 og tilsvarende i Tuna Valayeti i 1864.

1860 fikk Tulcea bystatus og ble fylkeshovedstad. Inntil 1878 var byen bispesete for det bulgarske eksarkat.

Etter Berlinerkongressen 1878 ble Tulcea sammen med norddobrudsja lagt til Romania. Under den første verdenskrigen var Tulcea okkupert av Bulgaria fra 1916 til 1918. Til 1940 var byens befolkning overveiende bulgarsk. Bulgarerne forlot imidlertid da byen som en følge av Craiovatraktaten under den andre verdenskrigen.

Demografi

Ifølge folketellingen i 2002, har Tulcea en befolkning på 91 875 innbyggere, hvorav 91,3 % er rumenere. Forøvrig utgjør lippovanerne 2,78 % og tyrkerne 1,4 % av befolkningen. De fleste av de innfødte bulgarerne flyttet ut i samsvar med Craiovatraktaten fra 1941.

Vennskapsbyer
 Aalborg, Danmark
 Rovigo, Italia
 Shumen, Bulgaria
 Ilion, Hellas
 Bishopstown, Irland
 Pusjkin, Russland

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Byer i Dobrudsja
Byer ved Donau
Peter III av Russland

Peter III (russisk: Пётр III Федорович eller Pjotr III Fjodorovitsj født 21. februar 1728 på Kiel slott i hertugdømmet Holstein som Karl Peter Ulrich, død  i Ropsja-palasset ved St. Petersburg) var tsar av Russland i seks måneder i 1762. Han var hertug av Slesvig-Holsten-Gottorp fra 1739 til 1762.

Liv og virke
Han var eneste sønn av hertug Carl Frederik av Slesvig-Holsten-Gottorp og Anna Petrovna, en datter av Peter den store. Han tilhørte en linje av fyrstehuset Oldenburg og grunnla linjen Holsten-Gottorp-Romanov.

Han besteg tronen 5 januar 1762. Kort tid etter tok han ut russiske tropper fra Syvårskrigen og signerte en fredsavtale 5 mai 1762. Denne hendelsen blir kalt Mirakelet til huset Brandenburg Han ga 12.000 tropper til Preussen, og gjorde Preussen til en alliert. Dette endret maktbalansen i Europa, og gjorde han mislikt blant det Russiske folk. 

Han ble avsatt i et statskupp 8. juli 1762 til fordel for ektefellen Katarina og døde kort tid etter mens han satt i fangenskap.

Referanser

Litteratur 
 Johannes Dassow: Friedrich II. von Preussen und Peter III. von Russland. Berlin, Univ. Diss. 1908.
 
 
 Carol S. Leonard: Reform and regicide. The reign of Peter III of Russia. Indiana Univ. Press, Bloomington, 1993, ISBN 0-253-33322-9
 Alexander S. Mylnikow: Die falschen Zaren. Peter III. und seine Doppelgänger in Russland und Osteuropa. (= Eutiner Forschungen; 3). Eutin 1994, ISBN 3-923457-28-6.
 Elena Palmer: Peter III. Der Prinz von Holstein. Erfurt 2005, ISBN 3-89702-788-7.
 Kahnert, Timo: Der drohende Krieg gegen Russland 1761/62. I: Eva S. Fiebig og Jan Schlürmann (utg.): Handbuch zur nordelbischen Militärgeschichte. Heere und Kriege in Schleswig, Holstein, Lauenburg, Eutin und Lübeck 1623–1863/67. Husum 2010, s. 409–432

Stamtavle 

Personer fra Kiel
Russiske monarker
Den sorte ørns orden
Den hvite ørns orden
Fødsler i 1728
Dødsfall i 1762
Leirklining

Leirklining er en blanding av leire, halm og kumøkk som over store deler av verden brukes eller har vært brukt som materiale til husbygging.

Leiren ble som oftest klint på et flettverk av kvister. Helt opp til begynnelsen av 1900-tallet ble det i nordeuropeiske hus av bindingsverk brukt leirklining på flettverk til å tette mellom stolpene i veggene.

Leirklint flettverk er en av de tidligst påviste byggemåter for vegger, noe som bekreftes av etymologien for mange ord i germanske språk. Det norske ordet 'vegg' er beslektet med ordet 'vidje' og antyder at flettverk av vidjer er et eldgammelt veggmateriale. Det tyske ordet for vegg, 'Wand', kommer fra en indoeuropeisk rot som betyr 'å vinde, flette eller sno'. På dansk bruktes ordet 'vendring' om innflettingen av tynne kvister mellom «staver» i bindingsverkets «tavler», før naboene i landsbyen ble invitert til dugnad eller «klinegilde».

Ved arkeologiske undersøkelser finner man ofte leirklining i form av fragmenter av brent leire med avtrykk av flettverk på tuftene etter nedbrente forhistoriske langhus.

Referanser

Arkeologiske funntyper
Byggeteknikk