A-VM i ishockey for menn 1998

A-VM i ishockey for menn 1998 var det 62. verdensmesterskapet i ishockey arrangert av Det internasjonale ishockeyforbundet (IIHF). Turneringen ble arrangert i Zürich og Basel i Sveits fra 1. til 17. mai 1998. Canada var regjerende verdensmestere.

For første gang ble A-puljen utvidet fra 12 til 16 lag. I gruppespillet kjempet lagene for poeng i round robin-grupper bestående av fire lag, hvor de to beste lagene i hver gruppe gikk videre. Disse åtte lagene avanserte til mellomrunden hvor de to beste lagene fra hver gruppe avanserte til sluttspillet. Semifinalene og finalene ble spilt som best-av-to-serier.

Sverige, ledet an av NHL-stjernene Peter Forsberg, Mats Sundin og NHL-målvakten Tommy Salo, gikk ubeseiret gjennom turneringen og vant sin syvende VM-tittel etter å ha slått Finland i finalen. Finaleserien mellom Sverige og Finland var en defensiv stillingskrig mellom målvaktene Tommy Salo og Ari Sulander hvor første finale endte 1–0 til Sverige og den andre finalen endte uavgjort 0–0. De regjerende olympiske mesterne Tsjekkia ble slått ut i semifinalene av finnene men vant bronse for andre år på rad etter å ha beseiret Sveits 4–0 i bronsefinalen. Dermed opnåede sveitserne oppnådde dermed sitt beste VM-resultat siden 1992 (hvor de også endte på en fjerdeplass). Prestasjonen var noe overraskende tatt i betraktning av at Sveits kun hadde kommet på en 3. plass i B-VM året før og kun kvalifiserte seg til A-VM som vertsnasjon.

Frankrike sto for gruppespillets største skrell da de slo USA 3–1. De tidligere sovjetrepublikkene Belarus og Kasakhstan deltok for første gang i A-VM og endte på henholdsvis 8. og 15. plass. USA skuffet i turneringen og endte på en 12. plass, noe som betød at de måtte spille VM-kvalifisering. Mens USA reddet sin plass i A-VM rykket Kasakhstan og Tyskland ned etter tap i VM-kvalifiseringen. Dette var særlig hardt slag for tyskerne, som til da hadde spilt uavbrutt i A-puljen i 23 år.

Under turneringen vedtok IIHFs årskongress i Lausanne endelig å avskaffe den såkalte red line offside-regelen, hvor offside ble dømt når en spiller hadde passert rødlinjen innen han hadde mottatt en pasning fra en medspiller fra sin egen forsvarssone. Kombinasjonen av regelen og fremkomsten av defensive taktikker som neutral zone trap (særlig brukt av Sverige og Tsjekkia) på 1990-tallet gjorde det at midtsonen ble blokkert og gjorde det nesten umulig å trenge gjennom forsvaret. Som et resultat av denne forbedringen av forsvaret ble mange kamper stadig kjedeligere. IIHF hadde ved årskongressen i 1997 bedt de store ishockeynasjonene om å utprøve de nye reglene under turneringer i løpet av 1997/1998-sesongen. Hvis det ikke var noen innvendinger ble presentert i løpet av sesongen ville den nye regelen innføres permanent fra og med 1998/1999-sesongen. På tross av at ingen hadde utprøvd regelendringen i praksis vedtok IIHF allikevel på innføre regelendringen permanent uten diskusjon. Finaleserien mellom Sverige og Finland, som var preget av defensivt spill og hvor det i løpet av 120 minutters spilletid kun ble scoret ett mål, hadde bidratt til beslutningen.

Valg av vertsnasjon 
To land søkte om å få arrangere mesterskapet – Norge og Sveits.

 
 Lillehammer, Oslo og Hamar
 Norge hadde arrangert A-VM én gang tidligere (1958 i Oslo). Norge hadde også arrangert vinter-OL to ganger: i 1952 (Oslo) og 1994 (Lillehammer). Den norske ansøkningen la vekt på at Lillehammer-OL viste Norge som en suksessfull arrangør av store mesterskap og at det ikke ville kreve store investeringer i nye anlegg. Oslo, Gjøvik, Hamar og Lillehammer ble foreslått som vertsbyer for turneringen, med sluttspillet i Håkons Hall i Lillehammer.
 
 Zürich og Basel
Sveits hadde tidligere arrangert ishockey-VM seks ganger: i 1935, 1939, 1953, 1961, 1971 og senest i 1990. Sveits hadde også arrangert vinter-OL to ganger: i 1928 og 1948 (St. Moritz).

Vertskapet for mesterskapet ble endelig avgjort på IIHFs årskongress i Venezia den 7.−11. juni 1994. Norge valgte å trekke sin søknad for i stedet å søke om vertskapet for 1999, noe som etterlot Sveits som eneste søknad til mesterskapet.

Arenaer

Kvalifisering

For ishockey-VM 1998 ble turneringen utvidet fra 12 til 16 lag. De elleve beste lagene ved A-VM 1997 var direkte kvalifisert til A-VM 1999. Belarus vant B-VM og var dermed kvalifisert, mens Sveits (3. plass i B-VM) var automatisk kvalifisert som vertsnasjon. En provisjon ble innført så Fjernøstens beste lag kunne kvalifisere seg direkte til turneringen, så Japan (vinneren av C-VM 1997) var dermed også kvalifisert.

I forhold til året før ble A-VMs utvidelse ble det direkte opp- og nedrykket mellom A- og B-puljen avskaffet og erstattet av en særlig kvalifiseringsturnering for det dårligste laget i A-VM og de tre nest beste lagene i B-VM. Norge, som endte på 12. plass i A-VM 1997 skulle dermed spille med de resterende beste tre lagene fra B-VM 1997 (Østerrike, Kasakhstan og Polen) om de siste to plassene. I kvalifiseringsturneringen i Østerrike 6.–10. november 1997 sikret Kasakhstan og Østerrike de siste to plassene.

Dermed var følgende 16 lag kvalifisert til A-VM. 12 land fra Europa, to land fra Nord-Amerika og to land fra Asia ble representert.

Format
Turneringsformatet var endret fra forrige VM. Antall lag i sluttspillet ble utvidet fra 12 til 16 lag.

Turneringsformat
I gruppespillet ble de 16 lagene inndelt i fire grupper med fire lag i hver (gruppe A til D). Disse skulle spille tre innledende kamper mot på forhånd kjente motstandere. De to høyest rangerte lagene i hver gruppe avanserte til mellomrunden (gruppe E og F).

Det fjerde rangerte laget i hver gruppe skulle spille VM-kvalifisering for ishockey-VM 1999. Det tredje rangerte laget i hver gruppe skulle spille kvalifiseringsrunde (gruppe G) om retten til å forbli i A-puljen. De to resultatmessig dårligste lagene skulle også spille VM-kvalifisering om en av de seks ledige plassene i A-puljen.

I mellomrunden spilte enerne i gruppe B og C mot toerne i gruppe A og D, mens enerne i gruppe A og D spilte mot toerne i gruppe B og C. De to best rangerte lagene i hver gruppe avanserte til semifinalene.

Semifinalene spilles på tvers av gruppene og ble spilt best av to-serier. Hvis det sto uavgjort mellom semifinalistene etter to kamper skulle det spilles en avgjørende ekstraomgang (10 minutter) med «sudden death» og eventuelt straffeslagskonkurranse om finaleplassene. Vinnerne av semifinalene avanserte til finalen mens taperne av semifinalene skulle spille en enkelt bronsefinalekamp om bronse.

Finalene ble også spilt som en best av to-serie hvor det ved uavgjort etter to kamper skulle spilles en avgjørende ekstraomgang (20 minutter) med «sudden death» og eventuelt straffeslagskonkurranse.

Poengsystem
I alle kampene ble poengene utdelt som følger:

 2 poeng for seier
 1 poeng til hvert lag i tilfelle av uavgjort
 0 poeng for tap

Prosedyrer ved poenglikhet
Hvis to lag har lige mange poeng vil deres plassering avgøres av følgende tiebreakprosedyre:

 Innbyrdes oppgjør mellom lagene
 Målforskjell
 Høyest antall scorede mål
 Straffeslagskonkurranse mellom lagene

I tilfelle av poenglikhet mellom tre eller flere lag treder følgende prosedyre i kraft:

 Med utgangspunkt i lagenes innbyrdes kamper dannes en undergruppe hvor lagene rangeres etter deres poeng i kun disse kampene.
 Hvis det fortsatt er poenglikhet mellem tre eller flere lag vil målforskjellen i de innbyrdes kampene være avgjørende.
 Hvis tre eller flere lag fortsatt står likt på poeng og målforskjell vil deres innbyrdes rangering avgjøres av høyest antall scorede mål i de innbyrdes kampene.
 Hvis tre eller flere lag fortsatt står likt på poeng, målforskjell og antall scorede mål i innbyrdes kamper vil en straffeslagskonkurranse spilles for å avgjøre seedingen.

Forlenget spilletid i sluttspillskamper
Hvis en kvartfinalekamp, semifinalekamp eller bronsekamp ikke er avgjort etter ordinær spilletid spilles det en overtidsperiode på 10 minutter som avgjøres når et av lagene scorer («sudden death»). Overtidsperioden spilles med fire mann på hvert lag (målvakt, to backer og to løpere). Hvis finalekampen ikke var avgjort etter ordinær spilletid skulle det spilles en 20-minutters overtidsperiode med «sudden death».

Hvis det ikke ble scoret i overtidsperioden skulle kampen avgjøres med en straffeslagskonkurranse («shootout», SO eller «Game Winning Shot», GWS). Fem forskjellige spillere fra hvert lag skulle skiftes til å skyte inntil et avgjørende mål ble scoret. Hvis det fortsatt sto likt etter de fem forsøkene fortsatte straffeslagskonkurransen i omvendt rekkefølge og en spiller fra hvert lag skiftes til å skyte et enkelt, avgjørende straffeslag. De samme eller nye spillere kan utvelges til de avgjørende straffeslagene.

Seeding
Gruppene ble trukket ved loddtrekning hvor de fire beste ble seedet i hver sin gruppe. Landenes sluttplassering ved forrige års VM er markert i parentes.

Dommere
IIHF utnevnte følgende dommere og linjedommere til å dømme kampene under turneringen:

Tropper

Alle seksten deltakende lag, gjennom en bekreftelse fra deres respektive nasjonale forbund, skulle levere en liste over lagoppsett ved det første turneringsdirektoratsmøtet. Maksimum var 20 utespillere og tre målvakter.

Ved det første direktoratmøtet skulle lagene ha navngitt minimumsantallet av 15 utespillere (løpere og backer) og to målvakter. Spillerne skulle være tilstede i arenaen når direktoratmøtet ble avholdt. Andre spillere (opp til de maksimale 20 + 3) skulle innberettes til spillerkontroll to timer før enhver kampstart i turneringen. Spillere kunne tilføyes troppen gjennom hele turneringen inntil troppen var fulltallig (f.eks. med spillere fra blant annet NHL hvis de ble slått ut av Stanley Cup-sluttspillet eller i tilfelle av skader).

Under en kamp kunne laget ha 20 spillere og 2 målvakter i spill, og disse skulle være registrert på det offisielle lagkortet. En reservemålvakt kunne stå standby hvis en av de to startende målvaktene ikke lenger kunne spille.

Gruppespill
Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+02.00.

Gruppe A

Gruppe B

Gruppe C

Gruppe D

Mellomrunden
I mellomrunden spilte enerne i gruppe B og C mot toerne i gruppe A og D, mens enerne i gruppe A og D spilte mot toerne i gruppe B og C. De to best rangerte lagene i hver gruppe avanserte til semifinalene.

Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+02.00.

Gruppe E

Gruppe F

Kvalifiseringsrunden
Det tredje rangerte laget i hver gruppe skulle spille en kvalifiseringsrunde (gruppe G) om retten til å forbli i A-puljen. De to resultatmessig lavest rangerte lagene skulle spille VM-kvalifisering for ishockey-VM 1999 om en av de seks ledige plassene i A-puljen.

Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+02.00.

Gruppe G

Sluttspill
Semifinalene spilles på tvers av gruppene og ble spilt best av to-serier. Vinnerne av semifinalene avanserte til finalen (som også ble spilt som en best av to-serie) mens taperne av semifinalene skulle spille en enkelt bronsefinalekamp om bronse.

Alle klokkeslett er gitt i lokal tid UTC+02.00.

Utslagstablå

Semifinaler

Seminfinaleserie 1

Seminfinaleserie 2

Bronsefinale

Finaleserie

Sluttplassering
Turneringens sluttplassering ifølge IIHF:

Prisutdeling

Direktoratets prisutdeling 
Følgende spillere ble kåret til turneringens beste målvakt, forsvarsspiller (back) og løper av IIHFs direktorat:

Allstar-lag
Turneringens to allstar-lag ble stemt frem av internasjonale medier ved avslutningen av turneringen. Følgende spillere ble stemt frem:

Statistikk

Toppscorere

Kilder: Hokej.SFRP.cz og Quanthockey.com

Hat-tricks

Beste målvakter
De fem beste målmaktene som har spilt 40 % eller mer av lagets totale spilleminutter.

Kilde: Hokej.SFRP.cz

Målvakter med shutouts («holdt nullen»)
  (3) 
  (2) 
  (2)

Se også
VM i ishockey for menn 1998
B-VM i ishockey for menn 1998
C-VM i ishockey for menn 1998
D-VM i ishockey for menn 1998

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
  Wayback Machine.
 
 
 

Ishockey-VM 1998
Internasjonale mesterskap i 1998
Internasjonale mesterskap i Sveits
Sport i Sveits i 1998
Sport i Zürich
Sport i Basel
Ishockeyturneringer i Sveits
Ishockey i 1998