John Tyndall

John Tyndall (født 2. august 1820 i Leighlinbridge i Carlow i Irland, død 4. desember 1893 i Hindhead i Surrey i England) var en irsk fysiker som gjorde betydelige bidrag innenfor flere forskjellige felter, spesielt elektromagnetisk stråling og atmosfærefysikk.

Han ble første gang kjent da han i 1850-årene utførte studier vedrørende diamagnetisme. Senere gjorde han oppdagelser innenfor infrarød stråling, og dette sett i sammenheng med de fysiske egenskapene til luft. Tyndall publiserte også rundt 20 vitenskapelige bøker som ga et bredt publikum innsikt i det som var banebrytende oppdagelser innenfor eksperimentell fysikk på 1800-tallet. Fra 1853 til 1887 var han professor i fysikk ved Royal Institution of Great Britain i London, en stilling han overtok etter Michael Faraday.

Han tok også del i viktoriatidens debatt vedrørende evolusjonsteorien, og skillet mellom tro og vitenskap. Her tok han et klart standpunkt ved at han argumenterte for at vitenskapen måtte holdes klart adskilt fra troen.

Tyndall fattet interesse for fjellklatring da han var i Alpene første gang i 1856. Med tiden ble han en pioner innenfor klatring og han var med på flere klatreekspedisjoner, blant annet som leder av en av de første bestigningene av Matterhorn.

Tidlige år og utdanning 
Tyndall ble født i Leighlinbridge i Carlow i Irland. Faren var politikonstabel, og hans forfedre var immigranter fra Gloucestershire som kom til Irland rundt 1670. Tyndall gikk på lokale skoler og var sannsynligvis assistentlærer på slutten av sine unge år der. På skolen leste han fag som teknisk tegning og matematikk med anvendelse innenfor landmåling.

Han ble ansatt som tegner ved Ordnance Survey Ireland da han var i slutten av tenårene, i 1839. Noe senere flyttet han for å jobbe for Ordnance Survey i Storbritannia i 1842. I 1840-årene var det omfattende jernbaneutbygging i Storbritannia, og Tyndalls erfaring som landmåler var etterspurt av jernbaneselskapene. Mellom 1844 og 1847 hadde han en god stilling innenfor planlegging av jernbanebygging.

Utdannelse i Tyskland 

I 1847 ble Tyndall lærer i matematikk og landmåling ved internatskolen Queenwood College i Hampshire. Han skrev senere at «ønsket om å vokse intellektuelt hadde ikke sviktet meg, og når jernbanearbeidet ble mindre intenst, tok jeg i 1847 en stilling som lærer ved Queenwood College.» En annen ung lærer som ankom Queenwood på samme tid, var Edward Frankland, som tidligere hadde jobbet som assistent ved British Geological Surveys kjemilaboratorium. Frankland og Tyndall ble gode venner. De dro i 1848 sammen til Tyskland for å studere realfag. Frankland visste at enkelte tyske universiteter var langt framme i fag som eksperimentell kjemi og fysikk. Britiske universiteter var på denne tiden mer opptatt av klassiske fag og matematikk, enn av anvendt vitenskap. De valgte Philipps-Universität Marburg på grunn av Robert Wilhelm Bunsens renommé. Tyndall studerte under Bunsen fra 1848 til 1850. Tretti år senere roste han sin tidligere lærer for å forklare kjemi og fysikk gjennom praktiske eksperimenter: «Jeg kan fortsatt se tilbake på Bunsen som mitt ideal av en universitetslærer.»

Professor Hermann Knoblauch hadde også stor betydning for Tyndalls studier, og Tyndall brevvekslet med ham i mange år etterpå. Tyndalls avhandling ved Marburg var en matematisk analyse av skruers overflater. Han bodde i Marburg i ytterligere ett år for å gjøre forskning på magnetisme sammen med Knoblauch, inkludert noen måneders besøk i Heinrich Gustav Magnus’ laboratorium i Berlin.

Tidlig vitenskapelig arbeid 

Tyndall tidligste selvstendige arbeid i fysikk var eksperimenter på magnetisme og diamagnetisk polaritet, som han arbeidet med fra 1850 til 1856. Hans to mest innflytelsesrike publikasjoner var de to første, som var forfattet sammen med Knoblauch. En av dem var The magneto-optic properties of crystals, and the relation of magnetism and diamagnetism to molecular arrangement fra mai 1850. De to artiklene beskriver og kommenterer et eksperiment. Disse og andre undersøkelser av magnetisme gjorde Tyndall raskt kjent blant samtidens ledende forskerne.

Han ble medlem av Royal Society i 1852. I 1853 ble han utnevnt til professor i naturfilosofi (fysikk) ved Royal Institution i London. Utnevnelsen bygget i stor grad på det positive inntrykket Michael Faraday hadde fått av ham. Da Faraday et tiår senere trakk seg tilbake, ble han etterfulgt av Tyndall i stillingen og andre roller som Faraday hadde hatt ved Royal Institution.

Viktigste vitenskapelige arbeid  
På slutten av 1850-årene studert Tyndall virkningen av strålingsenergi på bestanddeler av luft, noe som førte ham inn på flere problemer innenfor fysikken hvor han oppnådde flere originale forskningsresultater.

Undersøkelser for å forklare jordens drivhuseffekt 
Tyndall forklarte varmen i jordens atmosfære på grunnlag av egenskapene til de ulike gassene for å absorbere varmestråling (infrarød stråling). Måleanordningen som ble  anvendt, var en termosøyle, en milepæl innenfor utviklingen av absorpsjonsspektroskopi for gasser. I 1859 var han den første til å gjøre korrekte målinger av den relative infrarøde absorpsjonsstyrken for gassene nitrogen, oksygen, vanndamp, karbondioksid, ozon, metan, et cetra. Han konkluderer med at vanndamp er den gassen som sterkest absorber varmestråling i atmosfæren og er en hovedgass når det gjelder innflytelse på atmosfærens lufttemperatur. Absorpsjon av de andre gassene er ikke ubetydelig, men forholdsvis liten. Før Tyndalls tid var det allment antatt at jordens atmosfære har en drivhuseffekt, men han var den første til å bevise det. Beviset var at vanndamp har en sterk virkning på absorpsjon av infrarød stråling som emitteres fra jordens overflate. Han understreket at klimaet ville vært mye kaldere om natten i fravær av drivhuseffekten. I sammenheng med dette var han i 1860 den første til å demonstrere og kvantifisere at transparente gasser kan sende ut infrarød stråling.

Strålingsfysikk 
Ved undersøkelser av varmestråling i luften hadde det vært nødvendig å bruke luft hvor alle spor av svevestøv og andre partikler hadde blitt fjernet. En effektiv måte å oppdage partikler i luften på er å bruke svært intenst lys. Spredningen av lyset på grunn av partikkelurenheter i gasser og væsker er i dag kjent som tyndalleffekt. I sine studier av denne typen spredning i slutten av 1860-årene gjorde Tyndall nytte av datidens utvikling innenfor elektrisk lys. Han hadde også bruk for gode lysreflektorer. Han utviklet nephelometeret og lignende instrumenter som viser egenskapene til aerosoler og kolloider. Dette går ut på at konsentrerte lysstråler sendes gjennom mediene mot en mørk bakgrunn, og er basert på å utnytte tyndalleffekten.    
 
Han var den første til å observere og rapportere fenomenet termodiffusjon i aerosoler. Dette ble oppdaget omkring varme gjenstander mens han egentlig undersøkte tyndalleffekten, med fokuserte lysstråler i et mørkt rom. Han utviklet en bedre måte å vise det på, men uten å undersøke fysikken i det i dybden. Tyndall rapporterte om dette fenomenet i 1870.

For en rekke lettflyktige væsker demonstrerte han at om disse var i damp- eller væskeform, hadde de i hovedsak den samme evnene til å absorbere varmestråling. Disse eksperimentene krevde «samvittighetsfull nøyaktighet, og litt oppmerksomhet for detaljer», som han senere sa. I et av hans andre og enklere eksperimenter ble en infrarød og en synlig lysstråle fra en elektrisk lampe sendt mot et fokuspunkt via et kraftig konkavt speil. På sin vei mot fokuspunktet ble strålen ført gjennom  et kar med vann. Ved fokuspunktet, utenfor vannet, var strålen i stand til å sette et stykke av tre i brann, men strålen var ikke i stand til å smelte frosset vann. Ved fjerning av det mellomliggende vannet ble derimot det frosne vannet raskt smeltet. Dette indikerer at frekvensene av lyset som fremkommer i vann, er spesielle frekvenser som vannmolekylene ikke absorberer, og der vannets aggregattilstand ikke har noen merkbar rolle.

Han konsoliderte og styrket resultatene til den franske fysikeren Paul-Quentin Desains, den skotske fysikeren James David Forbes, Knoblauch og andre, som viser at de viktigste egenskapene til synlig lys også kan reproduseres for varmestråling. Dette gjelder fenomenene refleksjon, brytning, diffraksjon, polarisering, depolarisering, dobbeltbrytning, og rotasjon i et magnetfelt.
 
I 1862 da han studerte opptaket av varmestråling i ozon, kom han opp med en demonstrasjon som bekreftet at ozon består av oksygen.

Molekylærfysikk relatert til varmestråle  

Tyndall utviklet laboratorieutstyr for demonstrasjoner som belyser spørsmålet om hvordan varmestråler absorberes og slippes ut på molekylært nivå. I 1864 viste han eksperimentelt at utslipp av varme fra kjemiske reaksjoner har sin opprinnelse fra dannelse av nye molekyler. Han var sannsynligvis den første som greide å vise dette. I 1865 lagde han demonstrasjoner av hvordan lys fra en glødende gjenstand kunne konverteres fra infrarødt til synlig lys på molekylært nivå. Til dette brukte han materialer som er gjennomsiktig for infrarødt og ugjennomsiktig for synlig lys eller vice versa. Vanligvis refererte han til infrarødt som «varmestråling», og noen ganger som «ultra-rød bølgebevegelser», mens ordet «infrarødt» kom først i bruk i 1880-årene. Hans viktigste rapporter fra 1860-årene ble gjenutgitt som en 450-siders samling i 1872 under tittelen Contributions to Molecular Physics in the Domain of Radiant Heat (Bidrag til molekylærfysikk innenfor varmestråling).

Først og fremst var Tyndall eksperimentator og instrumentbygger, han var ellers lite opptatt av abstrakte modeller. Men i sine eksperimenter med stråling- og varmeabsorpsjon for gasser, hadde han en underliggende agenda for å forstå fysikken til molekyler. Tyndall sa i 1879: «I løpet av ni år med arbeid om emnet stråling [i 1860], ble varme og lys håndtert bare av meg, ikke som den som endelig forstår sakens natur, men ved instrumenter som ved hjelp av sinnet kanskje muligens kan begripe de partiklene som er involvert.» Denne agendaen er eksplisitt i tittelen han valgte for sin bok Contributions to Molecular Physics in the Domain of Radiant Heat fra 1872. Den finnes mindre eksplisitt til stede i hans mye leste bok Heat Considered as a Mode of Motion fra 1863. Foruten varme undersøkte han også magnetisme og lydutbredelse som relateres til molekylære fenomener. Usynlige molekylers oppførsel var det egentlige grunnlaget for alle fysiske fenomener. Med denne tankegangen og sine eksperimenter skisserte han en forklaringsmodell hvor forskjellige stoffer har ulik absorpsjon av infrarød stråling fordi deres molekylære strukturer gir dem ulik resonanser. Han hadde fått ideen til resonans fordi han hadde sett at noen typer molekyler har ulik absorpsjon avhengig av frekvensen til strålingen, og han ble helt overbevist om at den eneste forskjellen mellom én type stråling og en annen er frekvensen.<ref>I 1861 skrev Tyndall: «Alle gasser og damper hittil nevnt [som er absorbenter av varmestråling] er gjennomsiktig for lys, det vil si, bølger av det synlige spekteret passerer gjennom dem uten sansbar absorpsjon. Derfor er det klart at deres absorpsjonsevne avhenger av periodisiteten av bølgene som treffer dem....av Kirchhoff er det blitt entydig vist at hvert atom absorberer i en spesifikke grad de bølger som er synkron med deres egne  vibrasjonsperioder.» Contributions to Molecular Physics in the Domain of Radiant Heat.</ref>

Han hadde også observert at absorpsjonen til molekyler er helt forskjellig fra de atomene som utgjør molekylene. For eksempel gassen nitrogenoksid (NO) som absorberte over tusen ganger mer infrarød stråling enn selve atomene for nitrogen (N2) eller oksygen (O2 ) hver for seg. Han hadde også observert i flere typer eksperimenter at uansett om en gass er en svak absorberer av bredspektred varmestråling, så vil en hvilken som helst gass sterkt absorbere strålingsvarme som kommer fra et separat område med samme type gass. Dette viste et slektskap mellom de molekylære mekanismer involvert ved absorpsjon og emisjon. Et slikt slektskap var også blitt påvist ved eksperimenter utført av den skotske fysikeren Balfour Stewart og andre. Tyndall utvidet kunnskapen om dette ved å påvise at når det gjelder bredspektret varmestråling, er molekyler som absorberer svakt, også svake emittere. Visa versa er de som er absorberer sterkt, sterke emittere. For eksempel har bergsalt usedvanlig dårlige evner til å absorbere varme via stråling, men det har gode evner til å absorbere varme via konveksjon. Når et legeme av bergsalt først er oppvarmet via ledning, og etterpå lagt på en varmeisolerende del, tar det usedvanlig lang tid å kjøle det ned. Altså er det en dårlig emitter av infrarød stråling. Slektskapet mellom absorpsjon og emisjon var også konsistent med noen generelle eller abstrakte funksjoner i resonatorer.

I 1853 hadde den svenske fysikeren Anders Ångström argumentert for det samme ut fra generelle prinsipper for resonans. Etter at dette ble bekreftet og mer generelle eksperimenter utført av Tyndall og andre i 1860-årene, fikk Ångström stor anerkjennelse. Kjemisk nedbrytning av molekyler som utsettes for lysbølger (fotokjemisk effekt) overbeviste Tyndall om at molekylet som en helhet ikke kunne være en resonator, det måtte være en eller annen struktur på lavere nivå som var årsaken; uten en slik forklaring ville fotokjemiske reaksjoner være umulig. Men han var uten testbare ideer om formen på denne lavere strukturen, og han ville ikke delta i å publisere spekulasjoner om dette. Hans promotering av en idé om molekylære årsaker, og hans innsats for eksperimentelt å avsløre hva molekyler egentlig er, har vært diskutert av en historiker, som beskrev ham slik: «John Tyndall er retorikeren rundt det molekylære.»"Atoms, Molecules, and Ether Waves" (1882), New Fragments.

 Oppfinnelser 

På grunnlag av sin ekspertise på absorpsjon av varmestråling i gasser oppfant han et system for å måle mengden av karbondioksid i en prøve av pusten fra et menneske; dette skjedde mellom 1862 og 1864. Det grunnleggende prinsippet som Tyndall fant opp, brukes fremdeles i medisinske instrumenter for å overvåke pasienter under anestesi.John Tyndall, Contributions to Molecular Physics in the Domain of Radiant Heat, avsnitt 4 i kapittel II (1862) og avsnitt13 i kapittel VI (1864).

For bruk i laboratorier kom han opp med en enklere måte å skaffe «optisk ren» luft på, det vil si luft som ikke har noen synlige tegn på partikler: Han bygde en firkantet trekasse med et par glass innsatt. Før boksen ble lukket, hadde han belagt innsiden av veggene og bunnen i boksen med glyserin, som har konsistens som klissete sirup. Han fant ut at etter et par dagers ventetid var luften inne i boksen helt partikkelfri når han gjennomstrålte den med sterkt lys gjennom glassvinduene. De svevende partiklene hadde endt opp med å feste seg til veggene eller på det klebrige gulvet. I den optisk rene luften som oppstod, var der ingen tegn til noen «bakterier», det vil si ingen tegn til svevende mikroorganismer. Tyndall steriliserte noen kjøttbiter ved å koke dem, for deretter å sammenligne  hva som skjedde om han la disse kjøttbitene i optisk ren luft og i vanlig luft. De stykkene som ble plassert i optisk ren luft forble «søte» (som han selv sa) i lukt og smak etter mange måneder, mens de som ble oppbevart i vanlig luft begynte å bli råtne etter noen dager. Denne demonstrasjonen var en utvidelse av den franske bakteriologen Louis Pasteurs tidligere demonstrasjoner som viste at tilstedeværelsen av mikroorganismer er en forutsetning for nedbryting av biologisk materiale. Tyndall fant senere opp en metode for å utrydde bakteriesporer som ble kjent som tyndallisering.

I 1871 og senere i 1874 arbeidet han med, og fant opp, en bedre gassmaske for brannmenn. Denne bestod av en hette som filtrerte røyk og skadelig gass fra luften.John Tyndall (1871), Fireman's Respirator

 Lydforplantning 

I slutten av 1860-årene og tidlig i 1870-årene skrev han en innledende bok om lydutbredelse i luft og var deltaker i et storstilt britisk prosjekt for å utvikle en bedre tåkelur. I laboratoriedemonstrasjoner for å eksperimentere med problemer rundt tåkelurer etablerte Tyndall kunnskap om at lyden delvis blir reflektert, altså at den delvis sendes tilbake som et ekko, ved grenseflater der en luftmasse med en temperatur møter en annen med en forskjellig temperatur. Mer generelt vil det si at der to eller flere luftmasser med forskjellige tettheter eller temperaturer møtes, vil lyden forplante seg dårligere på grunn av refleksjoner ved grenseflatene. Ekstra dårlige blir forholdene når mange slike grensesnitt er til stede. Han hevdet at dette er den vanligste og viktigste grunnen til at den samme fjerne lyden, for eksempel fra en tåkelur, kan høres sterkere eller svakere på ulike dager eller til forskjellige tider av døgnet.

 Demonstrasjoner 
Tyndall la stor vekt på å holde gode foredrag ved Royal Institution. Han var spesielt dyktig til å lage livlige og gode demonstrasjoner basert på konsepter fra fysikken. Tyndall og hans publikum likte eksperimentelle demonstrasjoner som hadde et element av teater, og Tyndall valgte ofte tema til sine forelesninger med dette hensynet i tankene.

I en forelesning demonstrerte Tyndall forplantning av lys gjennom en strøm av vann via totalrefleksjon av lyset. Det ble referert til som en «lysfontene». Det er en historisk viktig oppdagelse fordi dette viser det vitenskapelige grunnlaget for dagens fiberoptikk. I andre halvdel av 1900-tallet ble Tyndall vanligvis ansett for å være den første til å gjøre denne demonstrasjonen. Men Jean-Daniel Colladon publiserte en rapport om det i Comptes Rendus (fransk tidsskrift, Comptes rendus de l'Académie des sciences) i 1842, og det er noen antydninger om at Tyndalls kunnskap om det kom fra Colladon. Imidlertid er det heller ingen bevis for at Tyndall hevdet å ha oppdaget det helt på egen hånd.

 Fjellklatring og glasiologi  
Tyndall besøkte Alpene i 1856 for å gjennomføre vitenskapelige undersøkelser og endte opp med å bli en pionér innenfor fjellklatring. Han dro til Alpene nesten hver sommer fra 1856 og framover og var med i det aller første laget av fjellklatrere som nådde toppen av Weisshorn i 1861. Senere, i 1868, var han leder av et av de første lagene som nådde toppen av Matterhorn. Hans navn er forbundet med «tindebestigningens gullalder» i midten av Viktoriatiden da de vanskelige toppene i Alpene ble besteget for første gang.A History of Mountaineering in the Alps by Claire Eliane Engel.

I Alpene studerte Tyndall isbrene og spesielt deres bevegelse. Hans forklaring på fenomenet med isbreenes flytende bevegelse brakte ham i konflikt med andre, spesielt den britiske fysikeren og glasiologen James David Forbes. Mye av det tidlige vitenskapelige arbeid angående bevegelsen til breene hadde blitt gjort av Forbes, men Forbes visste ikke på den tiden om fenomenet regelasjon. Dette fenomenet ble oppdaget litt senere av Michael Faraday. Regelasjon spilte en nøkkelrolle i Tyndalls forklaring. Forbes kunne ikke se regelasjon i denne sammenhengen. Dette kompliserte deres debatt og offentlig uenighet oppsto om hvem som fortjente å få æren for hvilke undersøkelser. Venner av Forbes, samt Forbes selv, mente at Forbes burde få æren for det meste av  vitenskapen innenfor feltet, mens Tyndall mente at anerkjennelsen burde vært fordelt på flere. Tyndall kommenterte: «Ideen om semi-flytende bevegelse stammer helt tilbake til Louis Rendu; bevis for raskere sentrale strømninger stammer delvis fra Rendu, men nesten helt fra Louis Agassiz og Forbes, beviset angående retardasjonen av breer tilhører Forbes alene, mens oppdagelsen av punktet med maksimal bevegelses tilhører, antar jeg, meg». Etter at Forbes og Tyndall var døde, ble deres uenighet videreført av deres respektive offisielle biografer. Alle prøvde å være redelige, men noen enighet ble ikke oppnådd. Heller ikke ble aspekter ved isbreenes bevegelse forstått eller bevist.

Det ligger en bre oppkalt etter Tyndall i Chile og en annen i Colorado, begge heter Tyndall Glacier. Det samme er Mount Tyndall i California. og Mount Tyndall i Tasmania.

 Formidler og folkeopplyser  

 
John Tyndall er registrert som forfatter av minst 147 artikler i vitenskapelige tidsskrifter, det meste publisert mellom 1850 og 1884. Altså et gjennomsnitt på mer enn fire artikler i året over denne 35-årsperioden.

Foruten å være vitenskapsmann var John Tyndall en entusiastisk formidler. Han brukte mye av sin tid til å spre kunnskap til allmennheten. Han ga hundrevis av offentlige forelesninger ved Royal Institution i London. Da han startet en offentlig foredragsturné i USA i 1872, var det store folkemengder som løste billetter for å høre ham forelese om lysets natur.

Hans største publikum var allikevel de han fikk gjennom sine bøker, de fleste var heller ikke skrevet for eksperter eller spesialister. Han publiserte mer enn et dusin vitenskapelige bøker. Fra midten av 1860-årene var han en av verdens mest berømte fysikere. De fleste av hans bøker ble oversatt til tysk og fransk, der de viktigste utgavene ble trykket opp i nye opplag på disse språkene i flere tiår etterpå.

Den boken som fikk best mottagelse og sannsynligvis ble den som solgte i størst opplag, var en bok på 550 sider med tittelen Heat: a Mode of Motion. Denne ble utgitt første gang i 1863, med oppdaterte utgaver helt frem til 1880, og ble trykket i nye opplag i minst 50 år etter. Dens primære funksjon er, som James Clerk Maxwell sa i 1871: «læresetninger fra vitenskapen [om varme] vil en legge seg på minnet ved hjelp av velvalgte illustrerende eksperimenter.»

 Avgrensning av vitenskap fra religion 
 
De fleste av de progressive og innovative britiske fysikerne i Tyndalls generasjon var konservative og ortodokse i spørsmål om religion. Det gjaldt for eksempel James Joule, Balfour Stewart, James Clerk Maxwell, George Gabriel Stokes og William Thomson Kelvin, som alle undersøkte varme eller lys samtidig med Tyndall. Disse konservative vitenskapsmennene trodde at religion og vitenskap var forenelig. Tyndall var på sin side medlem av den såkalte X Club som støttet Charles Darwins evolusjonsteori og forsøkte å skille religion og vitenskap. Det mest fremtredende medlemmet av denne klubben var anatomen Thomas Huxley. Tyndall møtte Huxley først i 1851, og de to ble deretter venner. Kjemikeren Edward Frankland og matematikeren Thomas Archer Hirst, som Tyndall hadde kjent siden før 1850, var også medlemmer. Sosialfilosofen Herbert Spencer var også medlem av klubben.

Selv om Tyndall ikke var så aktiv som Huxley i den filosofiske striden, spilte Tyndall rollen som folketaler og framholdt at det var viktig å skille mellom vitenskap (kunnskap og rasjonalitet) og religion (tro og spiritualitet). Da Tyndall ble president i British Association for Advancement of Science i 1874, holdt han en lang tale på foreningens årsmøte. Emnet var evolusjonsteorienes historie, og Darwin ble nevnt mer enn 20 ganger. Tyndall sa at religiøse følelser ikke bør «trenge seg inn på domenet for 'kunnskap', hvor de ikke har noen autoritet». Dette var et hett tema på denne tiden, og Tyndalls tale styrket evolusjonistenes posisjon, slik at dette synet vant frem.

Paven erklærte i 1864 at det var en feil at «fornuften skal være den viktigste basis som mennesket kan og bør komme frem til kunnskap på» og en feil at «guddommelig åpenbaring er ufullkommen» i Bibelen. Enhver som forsøkte å opprettholde disse feilene skulle bli  bannlyst. Og senere i 1888 erklærte den katolske kirke: «rasjonalismens grunnidé er at den menneskelige fornuften er overlegen, og ikke vil underkaste seg Guds og evighetens lover, men krever uavhengighet … En slik lære er skadelig både for staten og det enkelte menneske.»

Kirkens oppfatning og Tyndalls prinsipper var ikke forenelige. Heldigvis for Tyndall trengte han ikke å gå i strid om dette i Storbritannia, og heller ikke i de fleste andre land. I England, der Tyndale bodde, var den dominerende Church of England delt i synet på den nye vitenskaplige innsikten, med sentrale personer på begge sider. Selv i Italia ble Huxley og Darwin tildelt æresmedaljer. Men i Irland var majoriteten av befolkningen i Tyndalls levetid lojale mot de katolske doktriner, dette synet vokste også sterkere politisk. Det ville ha vært bortkastet for Tyndall å debattere med irske katolikker. Imidlertid var Tyndall mellom 1886 og 1893 aktiv i debatten i England, der det ble diskutert om en skulle gi katolikkene i Irland mer frihet til å gå sin egen vei. Som de aller fleste irsk-fødte vitenskapsmenn på 1800-tallet var også han imot Irish Home Rule movement (Hjemmestyre-bevegelsen). Han hadde sterke synspunkter om dette som ble publisert i aviser og brosjyrer. Et eksempel er en debattartikkel i The Times den 27. desember 1890, hvor han anså prester og katolisismen som «hjertet og sjelen til denne bevegelsen» og skrev at plassering av den ikke-katolske minoriteten under innflytelse av «prestehordene» ville være «en usigelig forbrytelse». Han prøvde uten hell å få Storbritannias fremste vitenskapssamfunn til å fordømme det irske hjemmestyrets forslag som etter hans syn stride mot interessene til vitenskapen.

I flere essays, samlet i boken Fragments of Science for Unscientific People, advarte Tyndall mot å tro at bønner kunne hjelpe. På samme tid var han heller ikke anti-religiøs. sier at Tyndalls religiøse tro var «halv-agnostiker, halv teistisk» (side 2) og «Tyndall anså religion i seg selv som både uunngåelig og følelsesmessig nødvendig for menneskeheten, selv om hans overbevisning om religionens betydningen ofte tapte på grunn av hans egne kriterier» (side 5)

Mange har oppfattet Tyndall som en uttalt agnostiker, selv om han aldri eksplisitt erklærte seg å være det. Dette sitatet fra Tyndall er et eksempel på hans agnostiske tankesett: «Krefter og materie er innenfor vår intellektuelle rekkevidde ... men bak, over og rundt oss ligger de virkelige mysteriene i universet uløst og uløselige. La oss bøye hodet og erkjenne vår uvitenhet, både prester og filosofer.»

 Privatliv  

Tyndall giftet seg ikke før han ble 55 år. Han giftet seg da med Louisa Hamilton, som var 30 år gammel og datter til politikeren Lord Claud Hamilton. Året etter, i 1877, bygde de en sommerhytte i de sveitsiske alper. Tyndall hadde bodd i mange år i en leilighet ved Royal Institution, og sammen med sin hustru fortsatte han å bor der helt til 1885, da de flyttet til et hus i nærheten av Haslemere sørvest for London. Ekteskapet var lykkelig, men barnløst. Han pensjonerte seg fra Royal Institution i en alder av 66 av helsemessige årsaker.

Tyndall var økonomisk velstående som følge av boksalg og forelesningshonorarer. I mange år fikk han inntekter for å være vitenskapelig rådgiver for forskjellige etater, dels donerte han utbetalingene til veldedighet. Hans foredragsturné i USA i 1872 ga ham en betydelig inntekt, som han donerte til en stiftelse for å fremme vitenskap i Amerika. Sent i livet gikk hans donasjoner mest sannsynlig til irske unionister.

I sine siste leveår tok Tyndall ofte kloralhydrat som middel mot søvnløshet. Da han var sengeliggende og skrantende, døde han til sist av en utilsiktet stor dose i 1893. Han ble begravet i Haslemere.

Hans kone tok besittelse i hans papirer, og tok selv rollen som veileder for en offisiell biografi om ham. Dette arbeidet gikk langsomt, og det var fortsatt uferdig da hun døde i 1940 i en alder av 95 år. Boken ble imidlertid utgitt i 1945, ettersom Louisa Tyndall hadde godkjent to forfattere til biografen rett før hun døde.

 Bibliografi 
 The Glaciers of the Alps, 1860
 Heat as a Mode of Motion, 1863
 On Radiation: One Lecture, 1865
 Sound: A Course of Eight Lectures, 1867;
 Faraday as a Discoverer, 1868
 Natural Philosophy in Easy Lessons, 1869 (lærebok) 
 Three Scientific Addresses by Prof. John Tyndall, 1870
 Notes of a Course of Nine Lectures on Light,1870
 Notes of a Course of Seven Lectures on Electrical Phenomena and Theories,1870
 Researches on Diamagnetism and Magne-crystallic Action, 1870
 Hours of Exercise in the Alps, 1871
 Fragments of Science: A Series of Detached Essays, Lectures, and Reviews , 1871
 The Forms of Water in Clouds and Rivers, Ice and Glaciers, 1872 (ungdomsbok)
 Contributions to Molecular Physics in the Domain of Radiant Heat, 1872
 Six Lectures on Light, 1873
 Lessons in Electricity at the Royal Institution, 1876 (lærebok)
 Essays on the Floating-matter of the Air in relation to Putrefaction and Infection, 1881
 New Fragments, 1892

Bøkene kan lastes ned via Archive.org.

Se også 
 Drivhuseffekt
 Klimagass
 Jordens atmosfære

 Referanser 

 Litteratur 
  430 sider. Dette er den «offisielle» biografien.
 Reeve, Lovell (1864). «John Tyndall» i Portraits of Men of Eminence in Literature, Science and Art, Volume II, side 25–32.
 .
 William Tulloch Jeans (1887). Lives of the electricians : Professors Tyndall, Wheatstone, and Morse. London 1887

 John Walter Gregory (1894). «Tyndall» (nekrolog) i Natural science Edward Frankland (1894). «John Tyndall» (nekrolog) i Proceedings of the Royal Society of London Louisa Charlotte Tyndall (1899). «John Tyndall» i Dictionary of National Biography, 1899 (volume 57).  
 Arthur Whitmore Smith (1920). «John Tyndall» i Scientific MonthlyClaud Schuster (1950). «John Tyndall as a Mountaineer», i Schuster bok Postscript to Adventure'', (New Alpine Library: Eyre & Spottiswoode, London).
  Om Tyndalls faglige utvikling før 1853. 
.

Eksterne lenker 

 
 transcribingtyndall.wordpress.com A blog maintained by a historian who is involved in transcribing Tyndall's letters
 Tyndall Correspondence Project 

Britiske fjellklatrere
Personer fra County Carlow
Britiske fysikere
Britiske oppfinnere
Medlemmer av Royal Society