alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Yossef Bussel

Yossef Bussel eller Josef Bussel (født 3. juli 1891, død 30. juli 1919) Var en av de opprinnelige initiativtakerne til den første jødiske kibbutzen kalt Degania i 1910.

Han var født av jødiske foreldre i Lakovitch i Hviterussland. Hans far døde mens han var liten. Han var usedvanlig intelligent og studerte blant annet hebraisk språk, og deltok i den zionistiske ungdomsbevegelsen «HaTchiya» (De gjenfødte). Emigrerte til Israel og sluttet seg til Degania fellesskapet i 1910. Han er mest kjent som forfatter av et brev til det Israelske bosetterkontoret, der han gir Degania navn etter de fem kornsortene de dyrket.

Tilbake fra jobb den 30. juli 1919, forliste båten som han var ombord på ved «Kinneret», og han omkom bare 28 år gammel, og etterlot seg hustruen Chayuta og sin 5 måneder gamle datter Pessya.

Israelere
Yossef Baratz

Yossef Baratz eller Josef Baratz (født 8. mai 1890 i Kosnitza, Ukraina, død 14. desember 1968) er blitt kalt stifteren av den første Israelske kibbutzen Degania.

Baratz var født av jødiske foreldre. Helt fra han var liten ble han kjent for å ha «et godt hode». Han var sterkt musikalsk, og spilte trommer og trompet. Faren hans drev et vertshus i landsbyen. Ved 1905-revolusjonen i Russland ble foreldrene drevet til å forlate distriktet. Han lykkedes i å immigrere, og i desember 1906 ankom han til Jaffa i Israel, bare 16 år gammel. Han reiste til Jerusalem, og lærte seg billedhuggerkunst. I 1910 sluttet han seg til bosetterne i Degania. I 1920 var han en av etablererne i «General organization of Workers in Land of Israel». I 1921 reiste han til USA for å lære mere om amerikansk zionisme, og forelese for amerikanske zionister.

Han virket i hele sitt liv aktivt for Degania og zionismen. Hans bok «A village by the Jordan» ble utgitt på mange språk, og ved sin død i 1968 etterlot han seg sin elskede kone Miriam, og sine 7 barn Gideon, Dvorka, Amos, Yova, Baia, Michal og Eli.

Referanser 

Israelere
Personer fra Transnistria
Würzburger Residenz

Würzburger Residenz (Würzburg-residensen) er et barokkslott i Würzburgs indre by. Frem til sekulariseringen under Napoleonskrigene var det residens for fyrstbiskopene av fyrstbispedømmet Würzburg. Slottet hører til hovedverkene innen den sydtyske barokk, og regnes i europeisk sammenheng som den viktigste residensbygning i senbarokk. Slottet er tatt opp på UNESCOs liste over verdens kulturarv.

Kunst- og bygningshistorisk betydning 
UNESCO begrunnet opptagelsen på sin verdensarvliste med at Würzburg-residensen er «det mest enhetlige og usedvanlige av alle barokkslott», at det er «enestående gjennom sin originalitet, sitt ærgjerrige bygningsprogram og den internasjonale sammensetning» og at slottet er en «syntese av den europeiske barokk». Det var videre sete for «et av de mest strålende fyrstelige hoff i Europa». Slottets speilkabinett er videre «det mest fullkomne romkunstverk i rokokko».

Historie 

Residensen ble påbegynt under fyrstbiskop Johann Philipp Franz von Schönborn i 1720. Fyrstbiskopen døde imidlertid allerede fire år senere uten å oppleve bygningen ferdigstilt. Oppdraget fikk den da 33-årige arkitekten Balthasar Neumann, som i 1744 under den første byggherrens bror, fyrstbiskop Friedrich Carl von Schönborn, fullførte slottet som råbygg.

Den innvendige dekoren med fresker og stukkaturer ble utført av bl.a. Giovanni Battista Tiepolo (1752, trappehus med den største sammenhengende dekkfresko i verden, keisersal, slottskirke), Antonio Bossi (1749) og Johannes Zick (1750, havesal).

Den indre utførelsen hadde tre faser og begynte under Friedrich Carl. Under hans etterfølger Carl Philipp von Greiffenklau ble de berømte maleriene fullført. Med Greiffenklaus død gikk epoken kjent som Würzburg-rokokko til ende. Den videre utsmykning under Adam Friedrich von Seinsheim fulgte i Ludvig 16.-stil. Utførelsen av det såkalte Ingelheimzimmer fra 1776 i tidligklassisisme avsluttet en nesten 60-årig sammenhengende byggetid.

Bygningen er oppført etter en enhetlig plan, noe som er sjeldent for et så stort slott. Anlegget virker derfor enestående fullkomment. Arkitekt Balthasar Neumann ønsket å sammenfatte byggmestrene Maximilian von Welsch, Robert de Cotte, Gabriel Germain Boffrand og Johann Lucas von Hildebrandt til en syntese. De siste to deltok i utarbeidelsen av de første planene.

Slottet ble sterkt skadet i et britisk bombeangrep 16. mars 1945, og store deler ble helt ødelagt. Blant annet ble Glasskabinettet helt pulverisert. Med nitid rekonstruksjonsarbeid har man siden klart å gjenskape det. Det samme gjelder resten av slottet som langt på vei fremstår i fordums prakt.

Eksterne lenker 
 
 Bilder der Würzburger Residenz
 Offizielle Internetseite der Würzburger Residenz

Würzburg
Slott i Bayern
Verdensarven i Tyskland
Esso

Esso er et internasjonalt varemerke som blir brukt av det amerikanske oljeselskapet ExxonMobil og tilknyttede selskap, tidligere kjent som Standard Oil Company of New Jersey (skiftet navn til Exxon i 1972). Navnet Esso kommer av forkortelsen SO (uttales «ess-o») for Standard Oil. Esso blir også brukt som firmanavn av flere av ExxonMobils datterselskap i utlandet. Selskapet ble etablert i 1911, samme år som Standard Oil ble delt opp i flere deler grunnet antitrust-lovgivning, og merkenavnet Esso dukket opp året etter.

Esso i Norge 
A/S Norske Esso ble etablert i 1953 gjennom en fusjon mellom Østlandske Petroleumscompagni og Vestlandske Petroleumskompani. I Norge er varemerket mest kjent fra bensinstasjoner. Esso Norge AS har hovedkontor i Sandnes og har bygd opp et stort oljeraffineri på Slagentangen ved Tønsberg, det såkalte Essoraffineriet. Fra 1904 hadde selskapet et mindre raffineri på Valløy ikke langt unna.

Esso i USA 
I USA blir varemerket Exxon mest brukt, og Esso er ikke så kjent der. Standard Oil Company opparbeidet seg nærmest monopol innen oljeindustrien i USA like etter forrige århundreskifte. Etter flere rettssaker ble selskapet delt opp sju selvstendige selskap, og hvert av disse hadde rett til å bruke varemerket «Standard» i ulike delstater. Standard Oil Company of New Jersey hadde rettighetene i New Jersey, i tillegg til Maryland, Vest-Virginia, Virginia, Nord-Carolina, Sør-Carolina og District of Columbia.  Innen 1941 hadde selskapet dessuten sikret seg rettighetene i Pennsylvania, Delaware, Arkansas, Tennessee og Louisiana. I disse statene markedsførte selskapet produktene sine under varemerket «Esso». Varemerket ble også brukt i New York og de seks statene i New England. 

I 1972 døpte Standard Oil of New Jersey seg om til Exxon Corporation, og brukte Exxon som varemerke.

Esso i verden 
I andre land i verden blir varemerkene Mobil og Esso brukt, og varemerket Exxon er nærmest ukjent.

Se også 
 Exxon Mobil
 Standard Oil

Eksterne lenker 
 

ExxonMobil
Selskaper etablert i 1911
Bensinstasjoner
Eide Forlag

Eide forlag er et norsk bokforlag i Bergen. Eide forlag utgir et mangfold av bøker til kirkelig og personlig bruk. Samarbeidet med Den norske kirke om utgivelse av salme- og gudstjenestebøker er sentralt i driften. I tillegg kommer et rikt og allsidig utvalg litteratur til bruk i kirke og hjem. Eide er en del av forlagshuset Vigmostad & Bjørke.

Historie

Starten
Forlagsdriften ble startet i 1880 av Johan Wilhelm Eide som tolv år tidligere også hadde grunnlagt Bergens Tidende. Grunnen til at han begynte med forleggervirksomhet var at Vestmannalaget sto uten forlegger til vinneren av konkurransen foreningen hadde hatt om å lage den beste ABC-boka på landsmål. Da tok boktrykker Eide, som opprinnelig var fra Stryn, på seg å gi ut førstepremiemanuset til Andreas Austlid. Fram mot århundreskiftet gav Eide ut et fåtall andre bøker, men forleggervirksomheten var et underskuddsforetak og snart gikk forlaget i dvale.

Etterkrigstida
Ikke før i 1945 livnet det til igjen, da med en sterk satsing på barnebøker. Inntektene fra voksenbokutgivelser som for eksempel Shetlands-Larsen av Frithjof Sælen, Nord for det øde hav av Liv Balstad og Den tause verden av Jacques-Yves Cousteau, ga rom for å gi ut barnebøker av høy kvalitet, men som ofte var tapsprosjekt. Eide forlag gav for eksempel ut internasjonale barnebokklassikere som Det suser i sivet av Kenneth Grahame, Alice i eventyrland og Gjennom speilet av Lewis Carroll og Peter Pan av J. M. Barrie for første gang på norsk, alle oversatt av Zinken Hopp. De utga også nye praktutgaver av bøker som Tom Sawyer og Huck Finn av Mark Twain. Etter at forlaget gikk på en stor økonomisk smell med det store verket Havet og våre fisker tidlig på 1960-tallet, ble virksomheten gradvis trappet ned igjen.

Fram mot nåtida
Først ved midten av 1980-tallet begynte en ny periode med vekst i forlaget. Eide satset blant annet på en serie heftede kriminal- og spenningsbøker redigert av Gunnar Staalesen. Men da det ikke ble balanse i regnskapet i denne omgangen heller, bestemte Bergens Tidende seg for å selge selskapet. Det ble kjøpt av Trine Kolderup Flaten, som hadde vært en av forlagets redaktører, og som fortsatte å drive selskapet sammen med Roald Flaten.

Eide forlag i dag 
Høsten 2005 ble Eide kjøpt opp av og innlemmet i forlagshuset Vigmostad & Bjørke AS. Da Vigmostad & Bjørke kort etter fikk kontrakt på å utgi salme- og gudstjenestebøker for Den norske kirke, valgte man å gjøre Eide til forlag for kirkelige utgivelser. Den norske kirke var på denne tiden i startfasen av en omfattende gudstjenestereform, som også omfattet en ny offisiell salmebok. Den nye utgaven av Norsk salmebok kom ut høsten 2013 i et førsteopplag på 60 000 eksemplarer, hvorav 40 000 ble solgt første dag.

Referanser

Eksterne lenker
 Nettsidene til Eide Forlag

Norske forlag
Selskaper etablert i 1880
Kunst og kultur i 1880
1880 i Norge
Sør-Norge

Sør-Norge brukes ofte som en betegnelse på Norge sør for Nordland fylke, og består av landsdelene Trøndelag, Vestlandet, Sørlandet og Østlandet. Betegnelsen må ikke forveksles med Sørlandet.

Sør-Norge består derfor av de 9 fylkene Trøndelag, Møre og Romsdal, Vestland, Rogaland, Agder, Vestfold og Telemark, Viken, Oslo og Innlandet.

Befolkningen i Sør-Norge var per 1. januar 2016 på 4 695 062, altså mer enn 90 prosent av Norges totale befolkning. Sør-Norges samlede areal er 210 802 kvadratkilometer, hvilket utgjør like under 2/3 av fastlandets areal.

Merk at Midt-Norge er en del av Sør-Norge. Trøndelag har tradisjonelt vært betegnet som del av det «nordenfjeldske Norge» (Trøndelag og Nord-Norge). I dag er det mer vanlig å bruke betegnelsen Midt-Norge om landsdelen og den nordligste del av Nordvestlandet.

Se også 
 Midt-Norge
 Nord-Norge

Norges geografi
Netscape Navigator

Netscape Navigator er en nettleser utgitt av Netscape Communications Corporation. Nyeste versjon er versjon 9.0.0.6, som kom 21. februar 2008. Netscape har siden versjon 6 vært bygget på open source-nettleseren Mozilla, som i sin tid ble dannet da nettopp Netscape valgte å invitere uavhengige programmere til å arbeide med utvikling av nettleseren deres, fremfor å benytte seg utelukkende av profesjonelle.

Netscape Navigator er en viktig del av historien til World Wide Web og Internett slik vi kjenner det i dag. På midten av 1990-tallet var Netscape den desidert mest brukte nettleseren, og hadde en markedsposisjon tilsvarende den Internet Explorer hadde i 2000-årene. Markedsposisjonen dalte imidlertid etter hvert som Internet Explorer fikk sitt fotfeste styrket gjennom distribusjon sammen med operativsystemet Windows. Dette var også foranledningen til antitrustsaken mot Microsoft.

Eksterne lenker 
 

Nettlesere
Mikkelsmess

Mikkelsmess, også kjent som mikkelsmesse, (sankt )mikaelsfest og mikaeli (lat.: Festum archangeli Michaelis) er en religiøs høytidsdag, 29. september, til minne om erkeengelen Mikael. Dagen blir også markert som høsttakkefest.  Rundt år 380 e.Kr. ble det, på denne dato, innviet en kirke til erkeengelen Mikaels ære, på stedet Chonai i Frygia (nå i Tyrkia).

I den katolske kirke er mikkelsmess også til ære for de to andre erkeengler, Gabriel og Rafael.  I den anglikanske kirke avholdes mikkelsmess til ære for alle engler. Den ortodokse kirke feirer erkeengelen Mikael og alle englene den 8. november.

Dagen ble avskaffet som helligdag i Danmark-Norge ved festdagsreduksjonen av 1771. Den ble likevel feiret i lang tid etter nedleggelsen, da de katolske tradisjonene satt godt.  Mange steder ble dagen betraktet som en prikkedag, en «halv-helligdag» da tjenestefolket skulle ha fri og minst mulig skulle gjøres.  Datoen markerte en frist for innhøsting (høstonna) og innhenting av buskap; og derfor knyttes også buferdsdag til mikkelsmess. 

I før-middelalderen var dagen likestilt med jul, påske og midtsommer, og de som ikke brygget til mikkelsmess risikerte straff.  Det kunne ofte gis de fattige på mikkelsmess, det såkalte «Mikjals-korn».  Høsttakkefesten ble feiret med et mikkelsgilde eller kanskje nøyde man seg med en spesiell «Mikjåls-kake».

Primstaven markerte dagen med en vekt, Mikaels vanligste attributt. Vekten skulle etter kristen tradisjon veie sjelens gode og onde gjerninger i livet på jorden.  Det kunne også være engelens blåseinstrumentet, en lur.  
I 1918 ble dagen tatt inn igjen i norske kirkebøker.
Fra 1999 er mikkelsmess gjenninnført i Den norske kirke, som valgfritt. Flere menigheter har siden avholdt konferanser og festivaler tilegnet mikkelsmess. I Kristensamfunnet og steinerskolene er mikaelsfest en viktig høytid.

Høsttakkefest
Etter de eldste lutherske tradisjonene i Norge skulle denne dagen også feires som en høsttakkefest. Man skulle da takke Gud for maten man fikk fra marken. Dette blir fremdeles markert i Den norske kirke. Man feirer nå høsttakkefest på søndagen før eller etter mikkelsmess, svært ofte med en familiegudstjeneste.

Barn blir gjerne involvert i gudstjenesten med å bære frukt, korn og andre ting inn i kirken. Dagen blir også gjerne brukt til å fokusere på forvalteransvaret.

Referanser

Eksterne lenker
 Bibelsk gjennomgang av mikkelsmess (og høsttakkefest) – Bibelselskapet 

Kristne høytider

de:Michael (Erzengel)#Festtag
Universitetet i Bologna

Universitetet i Bologna (italiensk Alma mater studiorum – Università di Bologna) er et offentlig universitet i Bologna, Italia. Universitetet ble grunnlagt i 1088, og er dermed det eldste universitet i verden i kontinuerlig drift. Det har rundt 100.000 studenter, og er Italias nest største universitet etter La Sapienza i Roma. Universitetet er ofte å finne på førsteplass i nasjonale rankinger, er spesielt sterkt i jus, medisin, og naturvitenskap.  

Universitetet skiftet i 2000 navn til Alma mater studiorum, latin for «studienes fostermor», for å understreke dets spesielle historiske rolle. Det nye navnet brukes nesten utelukkende i kombinasjon med det gamle. Universitetet har utdannet flere kjente personer, deriblant renessansefigurer som Nicolaus Copernicus og Galileo Galilei.

Historie
Det er uklart nøyaktig når universitetet ble grunnlagt, men historiske studier tyder på at det skjedde mot slutten av 1000-tallet. En gruppe historikere fikk på 1800-tallet i oppdrag å finne en eksakt dato, og kom frem til årstallet 1088, som i dag brukes som offisielt grunnleggingsår. Med dette regnes Universitetet i Bologna som det eldste universitetet i verden som har vært i kontinuerlig drift.  

Byen Bologna begynte i 1350 å betale professorenes lønn, som tidligere ble betalt av studentene. Dermed ble universitetet offentlig finansiert, og har operert sådan siden. 

Universitetet er historisk kjent for sin undervisning i romerretten og den kanoniske rett. Universitetet i Bologna huser dermed ikke overraskende verdens eldste juridiske fakultet. Universitetet var det første til å ta i bruk ordet "studium" om utdanningsfasen, samt ordet "universitas" for å beskrive utdanningsinstitusjonen som helhet. Som sentral i utviklingen av den moderne universitetsutdanningen, med laurea (treårig bachelor) og magistrale (toårig master), var universitetet 1999 vert for Bologna-prosessen, som definerte rammevilkårene for høyere utdanning i Europa.

Organisasjon 
Universitetet består av 33 fakulteter (dipartimenti), og har omkring 100 000 studenter innskrevet. Foruten Bologna har universitet også fakulteter i Cesena, Forlì, Ravenna, Rimini og Buenos Aires.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Universiteter i Italia
Bologna
Etableringer i 1088
Utdanningsinstitusjoner etablert på 1000-tallet
Serpentin

Serpentin er en gruppe på tre mineraler: antigoritt, krysotil og lizarditt. I Norge finnes det hovedsakelig antigoritt, men på verdensbasis er krysotil det vanligste. Serpentin dannes ved nedbrytning av olivin på temperaturer under ca. 500° C. Bergarter med serpentin som hovedmineral kalles serpentinitt. Krysotil brukes til asbest.

Mineraler
Johan Hjort (1922–2001)

Johan Hjort (født 21. mai 1922 i Kristiania, død 19. oktober 2001 i Oslo) var en norsk høyesterettsadvokat. Han var sønn av høyesterettsadvokat Johan Bernhard Hjort og ble selv en av Norges mest kjente advokater i andre halvdel av 1900-tallet. Hjort førte over tusen saker for Høyesterett.

Biografi 
Johan Hjort vokste opp på Bestum som nest eldst i en søskenflokk på seks. Han gikk på Ullern gymnas og fikk examen artium våren 1940 og 1. avdeling jus våren 1942. Hans far ble internert i Tyskland samme år etter et opphold på Grini. Da han hadde to tyske svogre med gode kontakter, ble det ordnet slik at familien ble sendt til Tyskland og innkvartert på familiens slott Gross Kreutz vest for Berlin. Der begynte Johans søster Wanda å oppsøke og registrere norske konsentrasjonsleirfanger, og familien og flere andre nordmenn ble med i arbeidet, noe som ble grunnlaget for grev Bernadottes Røde Kors-aksjon med de hvite bussene våren 1945. Etter kapitulasjonen ble Johan Hjort igjen i Hamburg med status som britisk løytnant i Norwegian Relief Corps og fortsatte sammen med korpset arbeidet med å få alle nordmenn hjem til Norge før han selv returnerte og fortsatte å studere. Han ble cand.jur. i 1946.

Etter studiene fulgte jobb som sekretær i Fengselsstyret i Justisdepartementet. Deretter var han blant annet dommerfullmektig i Telemark før han begynte i sin fars firma som advokatfullmektig. På den tiden hadde de mange landssviksaker, noe som gav erfaring innen strafferett. I 1957 tok han advokaturen. Fra 1968 til 1982 var han fast forsvarer i Høyesterett og i mer enn 30 år var han forsvarer eller prosessfullmektig. Advokatfirmaet vokste sterkt i hans tid og var et av de største i Oslo da han sluttet som aktiv kompanjong.

Han var bror til Peter F. Hjort.

Saker 
Johan Hjort hadde en variert saksportefølje, noen av disse var mye omtalt. Foruten de før nevnte landssviksakene kan nevnes at han blant annet var involvert i de mye omtalte rettssakene mot Børre Knudsen og Ludvig Nessa. Han førte også saken for politiet i den kjente politivold-saken i Bergen. Han vil også bli husket for sitt arbeid med ytringsfrihet.

Verv 
 Medlem av hovedstyret i Den Norske Advokatforening 1974–77 og formann 1979–81, dessuten styremedlem i Oslo krets 1964–73, formann fra 1971. 
 Formann i utvalget for DNA-analyse i straffesaker 1992–93. 
 Formann i Libertas 1965–69.
 Styreformann i Fridtjof Nansen-stiftelsen på Polhøgda. 
 Medlem av Kontrollutvalget i Den Norske Kreftforening. 
 Disiplinærutvalget for Norges statsautoriserte revisorer.
 Styreverv i flere norske industribedrifter.

Heder 
 Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats i norsk rettsliv. (1994)

Eksterne lenker 
 Johan Hjort i Norsk biografisk leksikon

Norske høyesterettsadvokater
St. Olavs Orden
Personer fra Oslo
Nordmenn fra andre verdenskrig
Arbeiderkomiteen mot EEC og dyrtid

Arbeiderkomiteen mot EEC og dyrtid, AKMED, var en organisasjon som arbeidet for å holde Norge utenfor det som den gangen het EEC, seinere EU, i forbindelse med folkeavstemningen i 1972.

AKMED ble opprettet 29. september 1970 for å representere en alternativ strategi i kampen mot EEC sammenliknet med det Folkebevegelsen mot EEC sto for; ikke sekterisk, men med fokus på hva EEC-medlemskap ville bety for arbeiderklassen, og ikke som et forsvar av eiendomsstrukturer i landbruket. Organisasjonen gjorde seg gjeldende som venstrefløyen på nei-siden. Det var for eksempel AKMED som trykte opp Rolf Grovens kjente malerier.

Da splittelsen mellom Marxist-Leninistiske Grupper (som senere skulle danne grunnstammen i Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene)) og Marxist-Leninistisk Front kom, ble fagforeningsaktivistene i MLF (den såkalte Hovden-gruppa, som seinere dannet Kommunistisk Arbeiderforbund) presset ut av AKMED. MLG konsoliderte sin kontroll over organisasjonen og AKMED ble på kort tid forvandlet til en nasjonal bevegelse med hovedparolen «Nei til salg av Norge».

Fram mot folkeavstemningen vokste organisasjonen raskt, og oppsummerte selv å ha nådd 25 000 medlemmer i 1972 – «hvorav et flertall aktive». Internt oppsummerte man at organisasjonen hadde 200 AKMED-grupper i aktivitet i januar 1972, og regnet med 250 før avstemningen.

Fra våren 1971 var Georg Vaagen formann i AKMED.

Referanser
<div class="references-small">

</div class="references-small">

Norske politiske organisasjoner
Norge og Den europeiske union
Handelsflåte

En handelsflåte er den samlede flåte av skip som et land har for å drive kommersiell virksomhet, i motsetning til marinen, som er flåten av fartøy beregnet på forsvar av landet. I moderne tid består handelsflåten av en rekke ulike typer handelsfartøy:
 Stykkgodsskip; containerskip i ulike størrelser og eldre type lasteskip
 Tørrlasteskip; bulkskip
 Tankskip; råoljetankere, gasstankere, produkttankere
 Kombinasjonsskip; OBO – tar både tanklaster og bulklaster
 Passasjerskip; alt fra små ferger til gigantiske cruiseskip
 Spesialskip; boreskip, tunglastefartøy, produksjonsskip, kjemikalietanker

Den norske handelsflåten er den fjerdestørste i verden etter Japan, Kina og Hellas. Oslo er en av verdens sentrale byer for shipping, ved siden av London, Singapore og New York.

Fra slutten av 1500-tallet tok nordmenn opp konkurransen med hollenderne på norskbygde skip. Opprettelsen av defensjonsskipsinstitusjonen i 1630, den engelske navigasjonsakten i 1651 og Londons bybrann i 1666 førte til oppsving både i skipsfart og skipsbygging. Den væpnede nøytralitet fra 1780 ga handelsflåten en solid basis. I 1778 var 88 % av den norske handelsflåten bygd ved norske verfter.

Halvparten av den norske handelsflåten gikk tapt i andre verdenskrig.

Referanser 

Handel
Sjøfart
Skipsterminologi
Artikler i sjøfart-prosjektet