Livegenskap

Livegenskap (fra tysk: leibeigen, noe «som tilhører noen med kroppen») er betegnelsen på et slaverilignende system i de føydale økonomiene som rådet i store deler av middelalderens Europa.

Kjennetegn på livegenskap  
Mens en slave eies på samme måte som en gjenstand, er det bare de livegnes arbeidskraft som eies, ikke personene selv. Livegne kunne ikke flytte uten jordeierens tillatelse, men på den andre siden kunne jordeieren ofte ikke tvinge dem til å flytte.

Som motytelse for å arbeide for godseieren fikk de livegne beskyttelse og rett til å leie jordflekker de kunne arbeide på for egen gevinst. Som regel tjente de akkurat nok til å opprettholde livet, men det fantes de som klarte å legge seg opp penger og til og med kjøpe seg fri. Livegne sto nederst på samfunnsstigen og var ofte utsatt for vilkårlig behandling. 

Livegenskapet er knyttet til godseierøkonomier, men livegne ble også brukt til å utføre håndverk, skogs-, gruve-, skyssarbeid.

Historisk bakgrunn og avskaffelse 

Slaveøkonomien i sen romertid utviklet seg fra ca. år 900 til føydale økonomier med livegne bønder. Systemet blomstret i middelalderen, men fikk en knekk da den etablerte sosiale orden brøt sammen etter svartedauden. 

Byen Bologna i Italia var  i 1256 først ute med å avskaffe livegenskapet. 

I Frankrike ble ordningen de facto avskaffet av Filip IV, Ludvig X (1315) og Filip V (1318), og var forsvunnet på 1400-tallet – med unntak av noen få isolerte tilfeller. Likevel fortsatte franske adelige godseiere å holde en rekke privilegier over de frie bøndene som arbeidet på markene deres, og formelt ble livegenskapet i Frankrike først avskaffet under den franske revolusjonen i 1789. 

I England ble Tyleropprøret i 1381 begynnelsen på slutten, og dronning Elizabeth I satte de siste livegne fri i 1574. 

Fra renessansen av ble livegenskapet langsomt mindre utbredt i det meste av  Vest-Europa, men grep samtidig om seg i Sentral- og Øst-Europa der det tidligere hadde vært mindre vanlig. I Østerrike-Ungarn ble ordningen avskaffet i 1848 og i Det russiske keiserdømmet i 1861. Motstanden mot opphevelsen av livegenskapet i Det russiske keiserdømmet var stort, ifølge professor Rolf Hobson var det et fundament for samfunnsstrukturen, og ved opphevelsen måtte de livegne i fellesskap betale seg ut av det.

Alternativer til livegenskap 
Livegenskapet ble aldri innført i marginale fjell- og sumpområder som Baskerland, Sveits, Friesland, Ditmarsken, Norge og Sverige (med Finland). Et mulig unntak er det tidligere danske Skåne på 1700-tallet. Men også i disse landene fantes fattige jordbrukere som ikke hadde større muligheter til å forbedre sine liv. Norske husmenn og strandsittere var i realiteten ufrie i sitt økonomiske avhengighetsforhold til frie bønder. Svenske og finske «statare» og «torpare» var eiendomsløse og fattige landarbeidere som tok arbeid for storbønder eller i skogsindustrien. I Finland bestod den dype fattigdommen blant landarbeiderne helt fram til starten av 1900-tallet.

Se også

 Føydalisme
 Slaveri
 Landbruk
 Stavnsbåndet
 Vornedskab
 Hoveri

Referanser

Kilder 

 Hobson, Rolf, Europeisk politisk historie 1750–1950, Cappelen Damm Akademisk, Oslo 2015, ISBN 978-82-02-24316-6

Middelalderen