Pieter Willem Botha

Pieter Willem Botha (afrikaans: //; født 12. januar 1916 i Paul Roux-distriktet (Oranjefristaten) i Sør-Afrika, død 31. oktober 2006 i Wilderness ved George) var statsminister i Sør-Afrika fra 1978 til 1984 og republikkens president fra 1984 til 1989. P.W. Botha representerte Nasjonalistpartiet, det bærende partiet under apartheid. Botha ble også kalt Die Groot Krokodil, den store krokodillen.

Botha sørget for enkelte oppmykninger av de strengeste apartheidlovene, eller «petty apartheid» som det ble kalt. Oppmykningen gjaldt for eksempel klart rasistiske lover som forbød svarte og hvite å være gift, som forbød svarte å kjøpe eiendom, og som forbød svarte å organisere seg i fagforeninger. Likevel nektet han å endre på hovedproblemene, og de svarte fikk ingen grunnleggende rettigheter under ham. Under hans styre ble anti-apartheidkampen og den internasjonale boikotten av Sør-Afrika stadig trappet opp. I hele hans regjeringstid gjaldt omfattende unntakslover i Sør-Afrika, og i townshipene og bantustanene oppstod rene borgerkrigsaktige tilstander.

I 1989 fikk Botha slag, og ble mot sin egen vilje avsatt i noe som nærmest var et internt kupp i regjeringen. Frederik Willem de Klerk tok makten.

Liv og virke

Bakgrunn
Botha ble født i Oranjefristaten som sønn av en offiser som hadde kjempet mot britene i andre boerkrig. Hans mor hadde under krigen sittet internert i en britisk konsentrasjonsleir i Oranjefristaten. 

Som attenåring flyttet han til Bloemfontein for å studere jus, men etter to år sluttet han på universitetet for å gå inn i politikken.

Politisk engasjement
Han var i en tid medlem i Ossewabrandwag, i likhet med John Vorster, men da krigen nærmet seg slutten kuttet han båndene til den bevegelsen, og fordømte nazismen til fordel for «kristen nasjonalisme». 

Han ble i 1946 talsmann for Nasjonalistpartiets ungdomsforbund, og ble i 1948 valgt inn i parlamentet som representant for valgkretsen George i Kapprovinsen. 

I Hendrik Verwoerds regjering var Botha assisterende innenriksminister, og etter at Verwoerd døde slapp hans etterfølger Vorster Botha inn i regjeringens innerste krets. Som forsvarsminister 1966–1980 hadde han det øverste ansvaret for det sydafrikanske angrepet mot Kassinga i Angola i 1978, som ble gjennomført fordi den sørvestafrikanske frigjøringsbevegelse SWAPO hadde opprettet baser i Angola.

Sør-Afrikas leder (1978-1989)
Etter at Vorster måtte gå av etter en korrupsjonsskandale ble Botha, med knapp margin, valgt til Nasjonalistpartiets leder (78 stemmer mot 72 for «Muldergate»-skandalens hovedmann, P.C. Mulder) og følgelig til statsminister. Som regjeringssjef fikk han presset Mosambiks marxistiske president Samora Machel til å inndra sin støtte til ANC i Mosambik. Han inngikk en tilsvarende avtale med Angolas president José Eduardo dos Santos; til gjengjeld lovet Botha omfattende tilbaketrekning av de sørafrikanske styrkene i landet. 

Bothas regjering opprettet en rekke sikkerhetsorganer til forsvar av apartheidsystemet. Bevilgningene til militære formål økte til en femtedel av statsbudsjettet. Også et kjernevåpenprogram ble lansert, i samarbeid med Israel, der partene skulle bytte 30 gram tritium mot 600 tonn sørafrikansk uran, noe som skjedde i 1977–1978.

Mott slutten av sin regjeringstid arbeidet Botha for å få omverdenen til å oppheve isolasjonen av Sør-Afrika. Han sørget blant annet for å nedskalere eller avskaffe helt diskriminerende lover som gjaldt retten til bruk av parkbenker, busser og kinoer, og legaliserte seksuelle forbindelser og ekteskap på tvers av «raseskillet». Hans regjerings uttalte mål var at de hvite, i samvirke med landets fargede og asiatiske befolkningsgrupper, skulle styre landet, mens bantustansystemet ble opprettholdt. Hvite og svarte opposisjonelle løp en konstant risiko, og det ble etablert sikkerhetsstyrker – som utviste en meget brutal opptreden overfor opposisjonelle – samt innført en rekke bestemmelser om unntakstilstand. Landets svarte befolkning kunne bare få permanent oppholdstillatelse i et av reservatene på landsbygden; det ble opprettet stadig flere slike reservater. Selv om reformene på ingen måte førte til noen vesentlig lettelse av undertrykkingen av den svarte befolkningen, resulterte de likevel i at et flertall av regjeringspartiets representanter, under ledelse av informasjonsminister Andries Treurnicht, forlot Nasjonalistpartiet og dannet det nye partiet Conservative Party of South Africa (på aafrikans: Konserwatiewe Party van Suid-Afrika – KP), et rent apartheidparti som motsatte seg enhver form for oppmykning av apartheidbestemmelsene. 

Etter at parlamentet i 1984 vedtok en ny grunnlov som gav fargede og asiater stemmerett i et segregert trekammerparlament der Botha satt som president, kulminerte motstanden fra både liberale og konservative mot nasjonalistpartiets reformpolitikk, og i valget i 1987 tapte Botha atskillige velgere til KP. Motstand fra svarte grupperinger, med stadig flereattentater som kom til å kreve tusentalls dødsofre, økte presset på den fysiskt stadig svakere Botha, som gikk av i 1989 etter et slaganfall. 

Rett før han gikk av uttalte han fra talerstolen i det sørafrikanske parlamentet at han var motvillig beredt til å løslate Nelson Mandela. Noen måneder etter at F.W. de Klerk hadde etterfulgt Botha som regjeringssjef, sørget han for at Mandela faktisk ble løslatt.

Etter 1994 fikk ble det nedsatt en sannhets- og forsoningskommisjon som under ledelse av Desmond Tutu skulle kartlegge overtredelser av menneskerettighetene og andre forbrytelser, herunder voldsbruk, som hadde funnet sted under og av apartheidregimet. Kommisjonen fikk også myndighet til å gi voldsutøvere amnesti for sine handlinger, og de fleste ledere og aktive fra begge sider av konflikten ble innkalt for å forklare seg for kommisjonen. Botha var en av de mest prominente personene som nektet å forklare seg, og han ble kjent skyldig for å ha stått bak flere voldshandlinger – der bombingen av hovedkvarterene til South African Council of Churches i 1986 var det mest eklatante. På grunn av sin fremskredne alder og stilling blant mange sørafrikanere, fikk han likevel en relativt mild straff; syv års betinget fengsel.

Død
Botha døde av et hjerteinfarkt i sitt hjem i Wilderness tirsdag 31. oktober 2006, i en alder av 90 år. Det var da 17 år siden han hadde gått av som regjeringssjef. Budskapet om hans død ble møtt med storsinnethet av mange av hans tidligere motstandere. Nelson Mandela uttalte at «selv om hr. Botha for mange fremstår som et symbol på apartheid, minnes vi ham også for de skritt han tok for å berede grunnen for det som skulle vise seg å bli en fredelig fremforhandlet avtale i landet vårt.» («while to many Mr. Botha will remain a symbol of apartheid, we also remember him for the steps he took to pave the way towards the eventual peacefully negotiated settlement in our country»).

President Thabo Mbeki kunngjorde at det skulle flagges på halv stang, for å markere dødsfallet til en tidligere regjeringssjef. Det ble tilbudt statsbegravelse, men Bothas familie ønsket ikke å ta imot tilbudet. Den 8. november 2006 ble Botha gravlagt i byen George i Western Cape. Selv om gravferden ikke var bekostet av den sørafrikanske staten, deltok Mbeki i begravelsen som myndighetenes fremste representant.

Referanser

Eksterne lenker 
 Dagbladet.no: Apartheid-president Botha er død

Sørafrikanske statsministre
Sørafrikanske politikere
Personer fra Free State