alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Rekommandert post

Rekommandert post er et begrep som brukes om brevpost. For rekommanderte brev gir Posten kvittering for når det innleveres. Mottakeren av brevet må legitimere seg og kvittere for brevet for å få det utlevert.

Ordningen fungerer over hele verden, og er mye brukt for forsendelse av viktige dokumenter, eller dokumenter som det er viktig å få kvittering for.

Rekommandert post i Norge 
Dersom et slikt brev kommer bort, gis erstatning med inntil kr 1000. Rekommanderte brev som ikke er hentet på utleveringsstedet innen to uker returneres avsender. Det sendes en påminnelse (duplikatmelding) til brevets mottaker etter sju dager.

Rekommandert post skal leveres inn til betjening på postkontoret, i Post i Butikk, eller direkte til landpostbudet.
Rekommandert post skal ikke legges i innleveringspostkasser.

Utenlands kan man ikke sende mynter, pengesedler, gull, sølv, platina, edelstener eller andre verdigjenstander. Dette gjelder også mynter og pengesedler til samlebruk. 

Leveringstid for rekommandert post er typisk én dag lenger enn A-post.

Ny prisstruktur fra juli 2008 
Fra juli 2008 er det formatet som bestemmer prisen på rekommanderte brev. Det skilles mellom små (mindre enn B5), store (mindre enn B4) og maxi (større enn B4 eller tykkere enn 2CM).

Eksterne lenker
 Posten

Postombæring
Ulvik kraftverk

Ulvik kraftverk (Ulvik II) er et vannkraftverk i Ulvik kommune i Vestland.

Kraftverket ble åpnet i 1974 og utnytter fallet på 387 meter fra Solsævatnet.

Kraftverket bruker vann fra magasiner i Ljoneskrulen og Solsævatnet. Samlet magasinkapasitet er 52,6 millioner m³. Det innhentes også vann fra elven Tysso i høyde over Solsævatnet.

Nedslagsfeltet er på 47 km²  og tilsig er på 102 millioner m³.

Installert effekt er 20 MW med en francisturbin.  Midlere årsproduksjon er 102 GWh.

Kraftverket eies og drives av BKK.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Eviny Andre vassdrag

Vannkraftverk i Vestland
Byggverk i Ulvik
BKK
Kraftverk etablert i 1974
M50 Ontos

M50 Ontos ble produsert fra august 1955 for det amerikanske marinekorpset. Totalt ble det bygget 297 eksemplarer fram til produksjonen stanset i november 1957. M50 skilte seg ut med sin spesielle bestykning på seks M40A1C 106mm rekylfrie kanoner montert på en felles lavett som kunne beveges 40° til hver side og heves mellom -10° og +20°. De fire øverste kanonene var utstyrt med hver sin 12,7 mm M8C innsiktingsrifle som ble brukt til å sikte inn hovedbestykningen. Ammunisjon for hovedbestykningen inkluderte HEAT og HEP-T. En åpenbar ulempe ved arrangementet var at mannskapet måtte gå ut for å lade om kanonene.

M50 Ontos ble brukt av amerikanske styrker under vietnamkrigen.

Kanonpanserjagere
Lette stridsvogner
Tøsse kraftverk

Tøsse kraftverk er et vannkraftverk i Osterøy kommune i Vestland.

Kraftverket utnytter fallet på 75 meter fra Osvatnet.

Nedslagsfeltet er på 33 km² og tilsig er på 73,5 millioner m³.

Installert effekt er 3,5 MW med en francisturbin. Midlere årsproduksjon er 13 GWh.

Anlegget hadde samme eiere som Tøsse Mølle frem til 1995. Da overtok BKK. Kraftverket ble bygget for å forsyne Tøsse Mølle med energi. Det forsynte også lokalbefolkningen med strøm. I 2017 overtok Småkraft AS seks småkraftverk fra BKK.

Det gamle kraftverket ble åpnet i 1920. I 1981 ble et nytt kraftverk anlagt ca 300 meter nærmere fjorden. Rørledningen går tvers gjennom det gamle bygget.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Småkraft
 BKK (arkiv)

Småkraftverk i Vestland
Småkraft
Kraftverk i Osterøy
Kraftverk etablert i 1920
1920 i Norge
Kraftverk etablert i 1981
Tvedalen

Tvedalen (lokal uttale: Tvæidarn) er en grend i Larvik kommune. Den er kjent for store larvikittbrudd og forekomster av sjeldne mineraler.

Stenindustrien i Tvedalen er Norges største bergverk. Et titalls bedrifter dekker et område på 7000 dekar. Steinbruddene i Larviksområdet har 400 arbeidsplasser og omsetter for mer enn 500 mill. kroner årlig. Bruddene i Tvedalen står for 70 % av arealet. Sten i blokker skipes ut over Larvik havn, mens 90-95 % av produksjonen er såkalt skrotstein. Denne skipes ut lokalt fra Svartebukt havn ved Mørjefjorden, og utgjør omkring 400 000 tonn årlig.

Før 1980 var det butikk, bussforbindelse og poståpneri i Tvedalen.

Det er forbindelse med Fv60 mellom Helgeroa og Langangen.

Den 23. november 2021 styrtet et skolefly i en fjellvegg ved Vestmunnvannet i Tvedalen.

Historie
Det er mulig at Tvedalen har vært bosatt siden steinalderen.

Navnet
På gammelnorsk skrives det Thveiadalr, som betyr den utskilte dalgård. I 1398 skrives det Bwæitdalæ, og i 1528 gjøres det om igjen til Twetedall. Først etter å ha hatt navnene Tuedall, fra 1593 og Thuedalle, fra 1664, het det fra og med 1723, Tveitdalen, men siden det var så tungvint å si ble det til at fler og fler skrev Tvedalen.

Skolen
Frem til 1960 var det skole i Tvedalen. Der ble første klasse til sjette klasse samlet annenhver dag, på grunn av at skolen egentlig er forholdsvis liten. 

Nå er skolen til bruk som lekeplass med Fotballbane/håndballbane, husker, sklier, gravemaskiner til sandkasse og klatrestativ. Hele plassen er delt i to, en del med fotball-/håndballbane, og den andre delen med resten av det nevnte gravd ned i sand. Den blir også brukt til å kunne leies ut for ulike arrangementer. 

I 2008 ble lekeplassen drenert og nye lekeapparater er satt opp.

Referanser

Litteratur 
Brunlanes bygdebok

Gruvedrift i Norge
Skoler i Larvik
Bosetninger i Larvik
Galway Bay

For sang med samme navn, se Galway Bay (sang)

Galway Bay (Galwaybukten, irsk: Loch Lurgain eller Cuan na Gaillimhe'') er en stor bukt eller fjord på vestkysten av Irland. Den ligger mellom grevskapet Galway i provinsen Connacht og distriktet Burren i Clare (grevskap) i provinsen Munster. Byen Galway ligger på østsiden av bukten.

Galwaybukten er om lag 50 kilometer lang, og mellom 10 og 30 kilometer bred. Aranøyene ligger ved åpningen av bukten i vest, og det er flere mindre øyer i bukta.

Galway Bay er kjent for en unik type seilfartøy, Galway Hooker.

Kilder 
 County Galway Guide: Galway Bay Besøkt 12. oktober 2018
 

Republikken Irlands geografi
Bukter og fjorder på øya Irland
Galway
Clare
Arkivforbundet

Arkivforbundet (tidligere Landslaget for Lokal- og Privatarkiv) er en landsdekkende organisasjon som ble stiftet 6. september 1986 for å arbeide med å fremme vern og formidling av kommunalt og privat arkivtilfang i Norge, samt for å heve det faglige nivået på dette arbeidet.

Organisasjonen er et faglig forum for å styrke privatarkivarbeidet i Norge, og for en organisering av det faglige arkivarbeidet for institusjoner utenfor det statlige Arkivverket. Arkivforbundet organiserer nå de fleste arkivinstitusjonene i landet. Medlemmene er fordelt på private, kommunale, interkommunale, fylkeskommunale og statlige arkivinstitusjoner, museer, biblioteker, kommuner, bedrifter og historielag. Arkivforbundet har også personlige og assosierte medlemmer.

Arkivforbundet har rundt 120 medlemsinstitusjoner, og er medlem av Norges kulturvernforbund.

Stiftelsen Asta ble opprettet 18. september 1995 av Arkivforbundet i samarbeid med Riksarkivaren.

Generalsekretær i Arkivforbundet er Kjetil Landrog og styreleder er Ranveig Låg Gausdal.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske kulturorganisasjoner
Etableringer i 1986
Museumsbanerådet

Museumsbanerådet ble stiftet i 1989 og er et samarbeidsorgan for museumsbaner og jernbanemuseer i Norge. Rådet arbeider for å fremme interessen for museumsbaners virksomhet. Rådet har elleve museumsbaner som medlemmer, mer enn 250 frivillige deltar i arbeidet.

Flere av museumsbanene nedenfor meldte seg ut av Museumsbanerådet i 2016 og status for rådet er per dags dato usikker.

Følgende virksomheter er med i Museumsbanerådet:
 Gamle Vossebanen
 Norsk Jernbaneklubb
 Norsk Museumstog
 Thamshavnbanen
 Krøderbanen
 Rjukanbanen
 Setesdalsbanen
 Urskog-Hølandsbanen
 Sporveismuseet
 Stiftelsen Norsk Jernbanearv
 Lommedalsbanen

«Nye Numedalsbanen» og Flekkefjordbanens Venner er aktuelle som medlemmer.

Museumsbanerådet er medlem av Fedecrail, det europeiske nettverket for jernbanebevaring og av Norges kulturvernforbund.

Referanser

Eksterne lenker 
 Museumsbanerådet 

Norske kulturorganisasjoner
 
Etableringer i 1989
Landslaget for lokalhistorie i skolen

Landslaget for lokalhistorie i Skolen, LLS ble stiftet i 1978 for å være et faglig og pedagogisk forum for lokalhistorieundervisning i grunnskolen og den videregående skolen. Laget går inn for å styrke lokalhistoriens plass i skolen.

Laget arbeider overfor lokale historielag, kulturhistoriske foreninger, ressurspersoner i lokalmiljøene, skoler, museer, arkiver og lokalhistoriske foreninger i andre land. Videre er det høringsinstans i forbindelse med revisjon av læreplaner.

LLS har rundt 400 medlemmer, i hovedsak tilknyttet skolevesenet. Leder er førsteamanuensis ved Universitetet i Bergen, Kjell Fossen.

Laget er medlem av Norges kulturvernforbund og gir ut medlemsbladet Fotefar.

Eksterne lenker 

LLS' hjemmesider

Norske kulturorganisasjoner
Organisasjoner etablert i 1978
Torridincolidae

Iapir
 Torridincola
 Ytu

Torridincolidae er en liten gruppe av små, vannlevende biller som hører til gruppen Myxophaga. I likhet med andre medlemmer av denne gruppen er larvene utstyrt med trakégjeller, noe som ellers er ukjent blant insekter med fullstendig forvandling (holometaboli). Torridincolidae lever på bunnen av små, rasktrennende bekker, og de fleste av de kjente artene stammer fra Brasil.

Utseende 
Små (mindre enn 2 mm), tettbygde biller. Pannen har et langt, tungeformet utskudd mellom antennene. Fasettøynene er runde og utstående. Antennene er korte, kølleformede, og består av ni ledd. Brystskjoldet (pronotum) er bredere enn langt, med en opphøyd lengdeås i midten og fremskutte fremhjørner. Dekkvingene er brede med en tydelig skulderbule, og fine punktrekker. Beina er slanke, særlig er fotleddene tynne.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Myxophaga
 Familien Torridincolidae
 Slekten Delevea – det sørlige Afrika
 Delevea bertrandi
 Delevea namibensis
 Slekten Satonius  – Japan, Kina
 Slekten Claudiella  – Brasil
 Slekten Iapir – Sør-Amerika
 Iapir borgmeieri
 Iapir britskii
 Iapir castalia
 Iapir trombetensis
 Slekten Incoltorrida  – Madagaskar
 Slekten Torridincola – Sentral- og Sør-Afrika
 Torridincola congolesica
 Torridincola natalesica
 Torridincola rhodesica
 Slekten Ytu – 17 arter, de fleste fra Brasil

Kilder 
 Maddison, D.R. 1995. Tree of life: Torridincolidae

Eksterne lenker 
 

Biller
Myxophaga
Hydroscaphidae

Hydroscapha
 Scaphydra
 Yara

Hydroscaphidae er en liten familie av knøttsmå biller som lever mellom alger i rasktflytende bekker. De finnes ikke i Norge, men to arter forekommer i Sør-Europa. De hører til gruppen Myxophaga. Gruppen er meget tolerant når det gjelder temperatur, noen kan leve i iskaldt vann mens andre lever i vann fra varme kilder som holder en temperatur på 45 °C. Disse små billene er ofte tallrike, og både voksne og larver kryper rundt i algemattene som danner seg på steiner i bekkene, særlig på grunna nær breddene. Larvene ånder ved hjelp av trakégjeller, noe som mellom insekter med fullstendig forvandling bare finnes hos gruppen Myxophaga. De voksne billene bærer med seg et luftlager under dekkvingene.

Utseende 
Ganske små biller, 1 – 2 mm lange, gulbrune eller brunlige. Dekkvingene er forkortede, tvert avskåret. Bakkroppen er trukket ut til en spiss som når langt bakenfor dekkvingene. De kan ligne mye på slekten Cypha i familien kortvinger. Antennene er 8-leddete og ender i en en-leddet kølle. Beina er slanke med tre-leddete føtter. Larvene har et stort, bredt hode, en ganske tykk fremkropp, men liksom hos de voksne er bakkroppen trukket ut til en spiss.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Myxophaga
 Familie Hydroscaphidae
 Slekten Hydroscapha – 14 arter, blant andre:
 Hydroscapha crotchi Sharp, 1874 – funnet i Spania og på Korsika
 Hydroscapha granulum (Motschulsky, 1855) – Frankrike, Italia, Sardinia og tidligere Jugoslavia
 Hydroscapha natans LeConte, 1874 – Vestlige USA, Mexico
 Slekten Scaphydra
 Scaphydra angra
 Scaphydra hintoni
 Scaphydra pygmaea
 Slekten Yara – tropisk Amerika
 Yara dybasi
 Yara vanini

Kilde og bilder 
Maddison, D.R. 1995. Tree of life – Hydroscaphidae.

Eksterne lenker 
 

Biller
Myxophaga
Grameen Bank

Grameen Bank (bengali: গ্রামীণ ব্যাংক) er en mikrofinansorganisasjon som ble startet i Bangladesh i 1983. Banken gir små lån, kjent som mikrokreditt til fattige mennesker uten store krav til sikkerhet.. Banken aksepterer også innskudd, tilbyr andre tjenester, og administrerer flere utviklingsrettede virksomheter, herunder fabrikker, telekommunikasjon og energiselskaper. Organisasjonen og dens grunnlegger, Muhammed Yunus, ble sammen tildelt Nobels fredspris for 2006 «for deres bestrebelser for å skape økonomisk og sosial utvikling nedenfra». Samme år ble organisasjonen sammen med Yunus også tildelt Seouls' fredspris.

Navnet Grameen er avledet fra gram, som betyr «rural» eller «landsby» på Sanskrit.

Sammen med Telenor, som eier 60%, driver Grameen Bank mobiltelefonselskapet Grameenphone.

Overføring av bistandsmidler 
NRK viste i programmet Brennpunkt den 30. november 2010 hvordan Yunus hadde overført svenske og norsk-donerte bistandsmidler fra Grameen Bank til andre virksomheter. Totalt 608 millioner ble overført og mens Norad uten hell forsøkte å få reversert transaksjonen så valgte man både fra norske og svenske myndigheter å hemmeligholde overføringen.
NORAD gjorde etter dette en ny gjennomgang av saken, og konkluderte at handlingen var legitim. Pengene ble overført til Grameen Kalyan, deretter lånte dem direkte tilbake til Grameen Bank hvor midlene ble brukt til de formål de var ment for fra starten. Transaksjonen førte derimot til at Grameen Bank fikk renteinntekter på pengene og kunne bygge en rekke helsesentre rundt i Bangladesh for bankens medlemmer. Pengene ble derfor brukt i tråd med forutsetningene fra NORAD, og Yunus ikke hadde brutt noen form for revisjons regler.

Referanser

Eksterne lenker
 
 Artikkel i Bistandsaktuelt om mikrofinans - myter og virkelighet
 Gi de fattige bank artikkel i Dagbladet av Dag Ekelberg

Utviklingshjelp
Banker
Nobelprisvinnere (fred)
Bangladeshs økonomi
Mikrofinans
Etableringer i 1983
Vinnere av Seouls' fredspris
Sosialt entreprenørskap
Chittagong

Chittagong (Bengali: চট্টগ্রাম, Chôţţogram) er den største havnebyen og den nest største byen i Bangladesh. Den ligger i den sørøstlige del av landet nær Myanmar (Burma). Byen var bygget på breddene til Karnaphuli-elven, som renner ut i Bengalbukta like ved. Chittagong har en befolkning på over 6 millioner og den fortsetter å vokse. Den er kjent som en av de reneste byene i Bangladesh. 

Ettersom den er den største havnebyen i Bangladesh er byen base for nesten all import og eksport i landet, noe som gjør at den tiltrekker seg mange internasjonale investorer. Havnen er også godt utviklet for å ta imot varer. Byen er senter for handel og produksjon i Bangladesh. Den er hjemsted for landets største foretak og har mange fabrikker. Her fikk fredsprisvinner Muhammad Yunus også ideene som førte til opprettelsen av Grameen Bank, som fikk Nobels fredspris 2006. Bankens hovedkontor ligger i hovedstaden Dhaka.

Chittagong er en skoleby med mange ulike utdanningsinstitusjoner. NORAD har bidratt sterkt til maritim utdannelse med avansert utstyr til et marineakademi i Chittagong.

Kjente personer 
 Muhammad Yunus grunnlegger av Grameen Bank og nobelprisvinner 2006

Eksterne lenker 
 
 Nettsted om Chittagong (engelsk)

Byer i Bangladesh
M56 Scorpion

M56 Scorpion var en panserjager utviklet spesielt for de amerikanske flybårne styrker og ble produsert av Cadillac mellom 1953 og 1959. Den ble brukt av amerikanske styrker i vietnamkrigen, og noen få ble overført til Marokko og Spania.

Chassiet ble også brukt som grunnlag for blant annet et pansret personellkjøretøy, 81 mm og 107 mm selvdrevne bombekastere, panserjageren M40 med en 106 mm rekylfri kanon og selvdrevet luftvern med fire 12,7 mm mitraljøser.

Kanonpanserjagere
Hanna Resvoll-Holmsen

Hanna Marie Resvoll-Holmsen (født 11. september 1873 i Vågå, død 1943 i Oslo) var en norsk botaniker og forkjemper for naturvern.

Hun var kjent for sine studier av floraen på Svalbard (1907–1910), dokumentert i hennes avhandling til cand.real. (1910), Observations botaniques (1913) og Om betingelserne for Spitsbergens planteliv (1920).

Familie 
Hun var datter av Hans Resvoll (1823–1908) og Julie Martine Deichman (1831–1902). Faren var bankkasserer, og ble senere kopist i Justisdepartementet. Hun var søster til botanikeren Thekla Resvoll (1871-1948).

Hun giftet seg i 1894 med Hans Dieset, og tok navnet Resvoll Dieset. Ekteskapet ble oppløst i 1901.

Senere giftet hun seg med Gunnar Holmsen, som var bror av søsteren Theklas ektemann Andreas Holmsen. De fire etterlot seg en stor fotografisamling som nå i det vesentligste befinner seg i bildeavdelingen til Nasjonalbiblioteket i Oslo (Resvoll-Holmsen-samlingen).

Yrkesliv 
Hanna Resvoll studerte ved det matematisk-naturvitenskapelige fakultet.

I 1907 dro hun som første kvinnelige, norske forsker til Svalbard på feltarbeid, som medlem av fyrst Albert I av Monacos ekspedisjon.

I 1908 dro hun tilbake til Svalbard, denne gangen som leder for en ekspedisjon hun selv hadde finansiert og utstyrt. Hun reiste sammen med en norsk ekspedisjon ledet av Adolf Hoel. I Hoels ekspedisjon deltok også Hjalmar Johansen og statsgeolog Gunnar Holmsen, og i 1909 inngikk Hanna Resvoll og Gunnar Holmsen ekteskap.

Fra 1915 til 1920 var hun universitetsstipendiat i plantegeografi, og fra 1921 til 1938 var hun dosent i samme fag. Hun utga verket Om fjeldvegetationen i det østenfjeldske Norge i 1920, og boken Svalbards Flora i 1927.  og etterlot seg en større fotografi-samling hvor det vesentligste nå befinner seg i Nasjonalbiblioteket i Oslo, Bildeavdelingen (Resvoll-Holmsen-samlingen).

Hennes engasjement for å bevare Gjende, Bygdin og Sjoa på 1920-tallet ga henne tilnavnet «den første naturverner». 4. juli 2009 ble en minnestein over Hanna Resvoll-Holmsen avduket ved Gjendesheim.

Bibliografi 
 Statistiske vegetationsundersøgelser fra Maalselvdalen i Tromsø amt (1914)
 Spitsbergen og Bjørnøya (Svalbard): det nye norske land i Nordishavet: dets historie, beskaffenhet og muligheter (1924)
 Svalbards flora: med en del om dens plantevekst i nutid og fortid (1927)
 I tidens løp: dikt (1930)

Referanser

Litteratur 
 Bredo Berntsen. En grønnstrømpe og hennes samtid : Hanna Resvoll-Holmsen: botaniker, Svalbard-forsker, fjellelsker, fotograf og naturvernpioner. Ossiania Vitenskapsforlag, 2006. ISBN 82-8030-008-2
 Finn-Egil Eckblad, «Thekla Resvoll og Hanna Resvoll-Holmsen, to glemte? – pionerer i norsk botanikk» I: Blyttia 49:3-10 (1991)

Eksterne lenker 
 
 
almamatersdotre.no  har bilder og kort biografi

Norske økologer
Norske botanikere
Medlemmer av Det Norske Videnskaps-Akademi
Personer fra Vågå kommune
Sagene ring

Sagene ring var en trikkelinje i Oslo. Den hadde rutenummer O, og ble åpnet i 1916 og nedlagt i 1954. Linjen fra Stortorvet til Sagene via Ullevålsveien ble åpnet i 1899. En kortere strekning ble trafikkert frem til 1998. 

Linjen fulgte en trasé fra trikkestallene  bak Sagene kirke langs Nordre gravlund, Geitmyrsveien‚ Colletts gate, Ullevålsveien, Akersgata, Karl Johans gate, over Stortorvet, Storgata, Thorvald Meyers gate, Bentsebrua til Sagene. Strekningen mellom Sagene og Storgata trafikkeres i dag av bussrute 37, mens strekningen mellom Sagene og Thorvald Meyers gate, som ble trafikkert av trikk frem til 1998, i dag trafikkeres av bussrute 20.

Det moderne Sagene ring 
Etter at trikkelinjen ble nedlagt og de store vognhallene ikke lenger hadde noen funksjon ble det bygget  tre borettslag og ett boligsameie i leilighetskomplekser på skiftetomten og etablert  næringsvirksomhet i de gamle trikkestallene.  De gamle trikkestallene sto ferdig i 1899, men ble 100 år etter modernisert og omgjort til moderne kontorlokaler. I årene 1996-1998 ble boligenhetene reist rundt de gamle trikkestallene og rommer til sammen ca. 250 leiligheter fordelt på 4 enheter.

Linjekart 
Mørkeblå linjeavsnitt trafikkeres idag (2007), lyseblå avsnitt er nedlagt.

|}

Kilder 
 Oslo kommune, Byarkivet

Eksterne lenker 
 

Sagene
Bydel St. Hanshaugen
Oslo sentrum
Bydel Grünerløkka
Oslotrikkens linjer
Jernbanestrekninger åpnet i 1916
1916 i Norge
Jernbanestrekninger nedlagt i 1954
Oslos samferdselshistorie
Geseke

Geseke er en by i distriktet Soest, i den tyske delstaten Nordrhein-Westfalen.

Byen har 20 656 innbyggere (2006) og omfatter 97,44 km².

Bydeler 
 Geseke
 Störmede
 Langeneike
 Ehringhausen
 Eringerfeld
 Mönninghausen
 Bönninghausen
 Ermsinghausen

Vennskapsbyer 
Loos i Frankrike nær Lille siden 1975.

Politikk 
CDU er største parti i byråd.

Borgermestre 
fra 1995 Borgermestre: Franz Holtgrewe (CDU)

Industri og næringsliv 
 Sedus und Gesika
 HeidelbergCement AG
 Dyckerhoff
 Ideal Werk
 Deutsche Industriebau
 Druckguss Westfalen

Eksterne lenker 
 
 bykart (tysk)

Byer i Nordrhein-Westfalen
Hansabyer
Goddebrua

Goddebrua eller Kinnestraumen bru er ei veibru som forbinder øyene Goddo og Bømlo, i Bømlo kommune, Hordaland. Brua krysser Kinnesundet mellom den lille øya Blåkinn og Goddo, og er ca. 120 meter lang. Den er en del av fylkesvei 18. Lokalt blir den kalt «Storabruno».

Se også
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde

Referanser

Veibroer i Vestland
Veier i Bømlo
Selbjørn bru

Selbjørn bru er en spennbetongbru (fritt frambygg-bru) med hovedspenn 212 meter og total lengde på 348 meter. Bruen knytter sammen øya Selbjørn med øya Huftarøy, i Austevoll kommune. Den ble åpnet 11. februar 1980 og er en del av fylkesvei 546.

Se også
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde

Eksterne lenker
 Bilde av brua sett fra sørøst.
 Bilde av brua sett fra sør (Taulshaugen)

Fritt frambygg-broer
Fylkesvei 546
Veibroer i Vestland
Veier i Austevoll
1980 i Norge
Broer åpnet i 1980
Straumesundet bru

Straumesundet bru er en veibro i Øygarden kommune, Hordaland

Se også
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde

Veibroer i Vestland
Veier i Øygarden
Svelgen bru

Svelgen bru er ei veibru på riksvei 561 i Fjell og Øygarden kommuner i Hordaland.

Se også
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde

Veibroer i Vestland
Veier i Øygarden
Redvers Henry Buller

Redvers Henry Buller (født 7. desember 1839, død 2. juni 1908) var en britisk general og innehaver av Victoriakorset. General Buller ble avskjediget av politiske grunner etter boerkrigen.

Bullers Viktoriakors 
Buller var 39 år gammel og oberstløytnant i «The 60th Rifles» (senere «The King's Royal Rifle Corps» under Zulukrigen i nåværende Sør-Afrika da han den 28. mars, under forfølgelse av fienden reddet en kaptein. Samme dag og under samme omstendigheter reddet han en løytnant hvis hest hadde blitt drept. Den samme dagen reddet han også en soldat, som ellers ville blitt drept av fienden.

Buller ble også utnevnt til ridder storkors av Order of the Bath og ridder storkors av Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden.

Referanser

Kilder 
 Buller: A Scapegoat? A life of General Sir Redvers Buller, V.C. (Geoffrey Powell., 1994)
 Monuments To Courage (David Harvey, 1999)
 On the Psychology of Military Incompetence (Norman Parker 1994 ISBN 0-7126-5889-0)

Eksterne lenker 
 Bullers grav og hans VC (engelsk)
 Statue i Exeter (engelsk)

Britiske generaler
Victoriakorset
Order of the Bath
Personer fra distriktet Mid Devon
Fødsler i 1839
Dødsfall i 1908