alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Ischnosoma

Ischnosoma er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien Tachyporinae i den store familien kortvinger (Staphylinidae). De er små, glatte og blanke, gulbrune biller med et stort og bredt brystskjold (pronotum) og et forholdsvis lite, rundt hode.

Utseende 
Små (gjerne 3-5 millimeter) blanke og glatte kortvinger. På farge er de gjerne gulbrune. Hodet er lite og noe nedbøyd, uten punktøyne og med forholdsvis små fasettøyne. Antennene er forholdsvis lange og tynne, de kan kjennes fra den nærtstående slekten Mycetoporus på at hvert enkelt antenneledd er tydelig lengre enn bredt. Brystskjoldet (pronotum) er stort og bredt, glatt og hvelvet. Dekkvingene er forholdsvis korte, med noen oppstående børster. Bakkroppen er temmelig langt kjegleformet, på sidene uten påfallende lange og kraftige børster.

Levevis 
I likhet med flere andre slekter av Tachyporinae er Ischnosoma-artene knyttet til sopper. De finnes gjerne i skog på fruktlegemene til ulike sopper. De voksne billene er gjerne mest aktive om høsten da soppmengden er størst.

Systematisk oversikt / norske arter 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
 Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
 Underfamilien dråpekortvinger, Tachyporinae MacLeay, 1825
 Gruppen Mycetoporini Thomson, 1859
 Slekten Ischnosoma Stephens, 1829
 Ischnosoma bergrothi (Hellén, 1925)
 Ischnosoma longicorne (Mäklin, 1847)
 Ischnosoma splendidum (Gravenhorst, 1806)

Kilder 
 Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
 Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr.

Eksterne lenker 
 

Dråpekortvinger
Biller formelt beskrevet i 1829
Stuff Smith

Stuff Smith (født 14. august 1909 i Portsmouth, Scioto County Ohio, død 25. september 1967 i München) var en amerikansk jazzmusiker (fele), ansett for å være en av verdens ledende.

I ungdommen spilte han med Coleman Hawkins, Charlie Parker, Dizzy Gillespie,  likte ikke bebop, ble en pioner på elektrisk fiolin, og ga ut et titall plater med egne besetninger. Han flyttet til København i 1965.

Hans første besøk i Norge var med Jazz at the Philharmonic til Nordstrandhallen i april 1957. Smith opptrådte med verdensstjernene Oscar Peterson, Herb Ellis, Ray Brown, Roy Eldridge, Jo Jones og Ella Fitzgerald; av Omar Heide Midtsæter vurdert som «gnistrende felespill av jazzfiolinistenes Grand Old Man med rot i tredve-årene». 
Smith lot inspirere den norske jazzfiolinisten Frank Ottersen som mente han «spilte freskt». Det samme gjaldt dansken Svend Asmussen da Smith opptrådte i København samtidig, i mars 1965. Men, i Norge måneden efter, havnet han på Rikshospitalet etter en konsert ved Metropol Jazz Club, og Dr. Hall tilrådte ikke at konserten kunne fortsette til Stockholm, så han reiste til Paris i stedet (bosatte seg der med konen), etter å ha blitt utskrevet og spilt for personalet. Hans akkompagnement var ved Karl Otto Hoff trommer, Øistein Ringstad piano og Bjørn Pedersen bass, som hadde hatt lykke som Ben Webseter-komp like før. Smith's musikalske uttrykk ble derfra beskrevet av Johs. Bergh som «sterkt musikalsk overraskende fraseforråd, i stor grad preget av klangeffekter som man normalt ikke hører hos fiolinister...». Opptak av NRK ved Thorleif Østereng ble til dokumentaren «15 minutter med felejazz», sendt i «Jazzhalvtimen» den 28.4.1965.

I likhet med Jimmy Cleveland meldte han avbud til Moldejazz 1965. Året etter var han i Oslo en drøy uke, ved Club Manhattan med Karl Otto Hoff og hans Hoff, samt Down Town med Einar Iversen piano, Gunnar Moreite og en bassist.  Til Moldejazz 1966 kom han med blant andre Don Byas og underholdt på campingplassen. Så døde Smith året efter.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Jazzfiolinister
Jazzmusikere fra USA
Personer fra Scioto County i Ohio
Cavalli Islands

Cavalli Islands er en liten øygruppe i Whangaroa på østkysten til regionen Northland på Nordøya i New Zealand. Den ligger fem kilometer øst for havbukten Matauri Bay på Nordøya.

Øygruppen består av øyene Motukawanui (areal 3,40 km²) og de mindre øyene Motutapere, Panaki, Nukutaunga, Motuharakeke, Haraweka og Motukawaiti. Den største øya er gjort til et naturreservat, men noen av de mindre øyene i privat eie. 

Den 2. desember 1987 ble skroget til den sprengte Greenpeacebåten Rainbow Warrior senket mellom Matauri Bay og Cavalli Islands, for å tjene som et dykkemål og som reservat for fisk. Dette ble sett på som en passende slutt for dette skipet.

Se også 
 Øyer i New Zealand

Eksterne lenker 
 Foto av øyene fra Matauri Bay
 Kart og omtale av Whangaroa-distriktet

Øyer på New Zealand
Northlands geografi
Julius Cæsars tempel

Julius Cæsars tempel, latin Aedes Divi Iulii, befant seg i Forum Romanum i Roma. Av tempelet finnes i dag bare det høye podiet.

Tempelet til Julius Cæsar ble innviet av keiser Augustus i 29 f.Kr. Altaret var plassert i en halvsirkelformet nisje foran tempelet; denne nisjen markerte ganske sikkert stedet der den myrdede Cæsar ble kremert i 44 f.Kr.. Ettersom han hadde vært yppersteprest, hadde Regia vært residensen hans. Templet var sannsynligvis flankert på begge sider av triumfbuer (den sørligste oppført til Augustus ære), som det er lite igjen av; de dannet sammen med templet en monumental front på denne kortsiden.

Forum Romanum
Templer i Roma
Arkitektur på 0-tallet f.Kr.
Religiøse bygninger fra 0-tallet f.Kr.
Rione Campitelli
Stan Kenton

Stan Kenton (født 15. desember 1911 i Wichita, død 25. august 1979) var en kjent jazzpianist og orkesterleder.

Han startet sitt orkester i 1941, lanserte Anita O'Day og ble i 1946 kåret til Årets Orkester, ikke uten den viktige arrangøren Pete Rugolo's viktige hjelp. Etter å ha lagt ned orkestret i 1947 startet han i 1950  et 39-manns ensemble med tittelen Innovations in Modern Music.
Da han besøkte Oslo med konen Ann Richards og 20 musikere i 1956 var han «ennå den ubestridte leder og drivende kraft i moderne jazz.» Ved landingen på Fornebu ble det jamsession. Dessverre manglet tre mann i orkestret, og Kenton uttrykte også at «--Jeg tror ikke at det norske publikumet forsto vår jazz». Et konsertopptak av ham fra København 1971 ble vist på NRK i 1972. Han døde og ble lagt i Westwood Village Memorial Park Cemetery.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Jazzpianister fra USA
Storband
Personer fra Wichita
Tetartopeus

Tetartopeus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien smalkortvinger (Paederinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae). De er middelsstore, slanke, kortbeinte kortvinger som i stor grad lever nede i bakken.

Utseende 
Små til middelsstore (4-11 millimeter), slanke og sylindriske kortvinger. Kroppen er tett og grovt punktert. De ligner mye på artene i slekten Lathrobium men kan kjennes blant annet på det store og brede hodet og den nokså smale halsen.

Levevis 
Disse lange og smale billene lever i stor grad underjordisk, der de graver i jorda. De er blant annet vanlige i strølaget og rett under dette i skog.

Systematisk oversikt / norske arter 
Disse artene ble tidligere gjerne regnet til den artsrike slekten Lathrobium.

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
 Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
 Underfamilien smalkortvinger Paederinae Fleming, 1821
 Slekten Tetartopeus Czwalina, 1888
 Tetartopeus zetterstedti (Rye, 1872)
 Tetartopeus sphagnetorum (Muona, 1977)
 Tetartopeus terminatum (Gravenhorst, 1802)
 Tetartopeus quadratum (Paykull, 1789)

Kilder 
 Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
 Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr.

Eksterne lenker 
 
 Bildegalleri over nordamerikanske arter :

Smalkortvinger
Dyr formelt beskrevet i 1888
José Batlle y Ordóñez

José Pablo Torcuato Batlle y Ordóñez (født 21. mai 1856, død 20. oktober 1929) var president i Uruguay i 1899 (midlertidig) og fra 1903 til 1907 og for en videre periode fra 1911 til 1915. 

Han var sønn av tidligere president Lorenzo Batlle y Grau. Hans barn César, Rafael og Lorenzo Batlle Pacheco, var aktivt engasjert i politikk. Han var også onkel til en annen uruguayansk president, Luis Batlle Berres, og grandonkel av ekspresident Jorge Batlle.

I løpet av hans regjering ble Uruguay kjent som «Amerikas Sveits». Han moderniserte staten, og skilte den katolske kirken fra staten i en streng prosess med sekulariseringen.

Se også 
 Liste over presidenter i Uruguay

Referanser 

Uruguayanske presidenter
Liste over New Zealands statsministre

Statsministeren på New Zealand er regjeringssjef av New Zealand, og leder av New Zealands regjering, med makt og ansvar som er konvensjonsdefinert. Denne listen inkluderer personer som har holdt titlene som Colonial Secretary og Premier, den direkte forgjengeren til den moderne posisjonen som statsminister. Tittelen på posisjonen ble formelt endret til «Premier» i 1869, og deretter til «statsminister» i 1907 da New Zealand ble tildelt status som Dominion i det britiske imperiet.

38 personer har så langt holdt posisjonen som statsminister, ikke medregnet Hugh Watt, som var i 1973 en kort stund konstituert statsminister. Henry Sewell regnes som New Zealands første statsminister. Ni Statsministre har hatt posisjonen mer enn en regjeringsperiode. Den lengste periode i embetet var som Richard Seddon, som holdt posisjonen i 13 år, mellom 1893 og 1906.

Liste
Farvenøkkel(for politiske partier)

Eksterne lenker 
New Zealand hos rulers.org

 
New Zealand
Statsministre

es:Primer ministro de Nueva Zelanda
Palazzo Chigi

Palazzo Chigi er et palass i Roma ved Piazza Colonna og Via del Corso. Byggingen ble påbegynt i 1562 av Giacomo della Porta og ble sluttført av Carlo Maderno i 1580 for familien Aldobrandini. I 1659 ble det ervervet av familien Chigi.

Palazzo Chigi er i dag residens for Italias statsminister.

Eksterne lenker 
  (italiensk)

Palasser i Roma
Arkitektur på 1500-tallet
Byggverk fullført i 1580
Rione Colonna
Bledius

Bledius er en artsrik gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae). Bledius-artene er spesialiserte i å leve i utgravde ganger nær vann.

Utseende 
Små (gjerne 1,5-4 millimeter), slanke kortvinger. Kroppen er lang og smal, dekkvingene korte, beina korte og kraftige. Hodet er temmelig stort, hos noen arter med hornlignende utvekster i pannen. Antennene er ganske korte.

Levevis 
Bledius-artene graver i sand og mudder ved ferskvann eller saltvann. De lever mesteparten av livet nede i gangene sine og man må vanligvis grave etter dem for å finne disse artene. Arter som lever ved havet kan forsegle gangene sine ved flo sjø slik at de kan klare seg godt om stedet de lever blir oversvømmet. Flere andre biller kan leve sammen med Bledius-artene, blant annet løpebiller i slekten Dyschirius, som delvis lever av Bledius.

Systematisk oversikt / norske arter 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
 Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
 Underfamilien tannkortvinger Oxytelinae Fleming, 1821
 Slekten Bledius Leach (eeventuelt Samouelle), 1819
 Underslekten Astycops Thomson, 1859
 Bledius subterraneus Erichson, 1839
 Bledius talpa (Gyllenhal, 1810)
 Bledius tibialis Heer, 1839
 Underslekten Bledius (i snever forstand)
 Bledius tricornis (Herbst, 1784)
 Underslekten Dicarenus Gistel, 1834
 Bledius fergussoni Joy, 1912
 Underslekten Hesperophilus Curtis, 1829
 Bledius annae Sharp, 1911
 Bledius arcticus J.Sahlberg, 1890
 Bledius bernhaueri Poppius, 1909
 Bledius bosnicus Bernhauer, 1902
 Bledius crassicollis Lacordaire, 1835
 Bledius denticollis Fauvel, 1872
 Bledius erraticus Erichson, 1839
 Bledius femoralis (Gyllenhal, 1827)
 Bledius fuscipes Rye, 1865
 Bledius gallicus (Gravenhorst, 1806)
 Bledius lativentris Jansson, 1928
 Bledius littoralis Heer, 1839
 Bledius longulus Erichson, 1839
 Bledius opacus (Block, 1799)
 Bledius pallipes (Gravenhorst, 1806)
 Bledius poppiusi Bernhauer, 1902
 Bledius terebrans (Schiødte, 1866)
 Bledius vilis Mäklin, 1878
 Underslektsplassering usikker
 Bledius jadarensis Helliesen, 1913

Kilder 
 Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
 Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr.

Eksterne lenker 
 

Tannkortvinger
Biller formelt beskrevet i 1819
Varslingssystem for digital infrastruktur

Varslingssystem for digital infrastruktur (VDI) er et sensornettverk som drives av Nasjonal sikkerhetsmyndighet (NSM).

VDI er et nasjonalt nettverk av «inntrengningsdeteksjonssensorer» på Internett for offentlige etater og private virksomheter. Sensornettverket skal oppdage om noen prøver å utføre uønsket aktivitet mot kritisk digital infrastruktur i Norge. VDI skal bidra til at virksomheten får beskjed om at datanettverket utsettes for innbrudd eller forsøk på innbrudd. Kriteriene for å bli medlem er at virksomheten er underlagt sikkerhetsloven, pekt ut som en Grunnleggende nasjonal funksjon av sitt tilhørende departement, tilhører en prioritert sektor eller av andre årsaker kan sees på som samfunnsviktige.

VDI har røtter tilbake til 1997 og ble operativt i 1999  som et samarbeidsprosjekt mellom Etterretningstjenesten, Politiets sikkerhetstjeneste og NSM. I 2003 ble det bestemt at sensornettverket skulle gjøres permanent, og VDI ble etablert som en seksjon.

Deltakere 
Allerede i år 2000 hadde prosjektet åtte deltakere, halvparten private og halvparten statlige virksomheter. Listen over og antall medlemmer er ikke offentlige, men NSM har avslørt at i 2020 er antall medlemmer tresiffret.

Noen deltakere har vært åpen om sin deltakelse som NRK som meldte seg ut i 2010  og inn igjen i 2014, Norsk Hydro som hadde koblet fra VDI under et datangrep i 2019  og medlemmer som Equinor og Telenor .

Andre deltakere kan man utlede fra innsynsdokumenter fra eInnsyn 

 Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet
 Forsvarsbygg
 Justis- og beredskapsdepartementet
 Statens kartverk
 Utlendingsdirektoratet
 Samferdselsdepartementet

Hensikt 
VDI har ansvar for å:
 drive og videreutvikle et inntrengningsdeteksjonssystem for nasjonal kritisk infrastruktur
 utvikle analyseverktøy for nettverksdata
 utvikle rapporteringsrutiner ved detekterte hendelser
 følge opp deltagere i VDI-systemet
 analysere angrep og ondsinnet kode
 bidra til at NorCERT til enhver tid har et oppdatert IKT-trusselbilde

Referanser

Eksterne lenker
 Nasjonal sikkerhetsmyndighet

Sikkerhetsprogramvare
Nasjonal sikkerhetsmyndighet
Arkitekturåret 1723

Arkitekturåret 1723 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1723.

Hendelser

Bygninger 
 Mavisbank House i Loanhead, Skottland tegnet av William Adam.
 Ombygging og restaurering av klosteret Bom Jesus do Monte i Braga, Portugal til barokkstil (1723-1811).
 Den norske gården Aanmoen i Åsnes, Hedmark blir ferdigstilt.

Priser
 Prix de Rome, arkitektur:
premier grand prix: Pinard
deuxième grand prix: Pierre Mouret

Fødsler
 John Carr, engelsk arkitekt (død 1807)
 William Chambers, svenskfødt skotsk arkitekt (død 1796)

Dødsfall
 25. februar - Christopher Wren, engelsk vitenskapsmann og arkitekt (født 1632)
 5. april - Johann Bernhard Fischer von Erlach, østerriksk arkitekt (født 1656)
 7. desember - Jan Blažej Santini-Aichel tsjekkiskfødt italiensk arkitekt (født 1677)
Giovanni Battista Contini, italiensk arkitekt under barokkperioden (født 1641)
Brevik Seilforening

Brevik Seilforening (stiftet 15. september 1918) er en seilforening fra Porsgunn, som er medlem i Norges Idrettsforbund. Foreningen har som mål å være en seilforening for hele Telemark.

Anlegget Seivall i Eidangerfjorden er kretsanlegg for seiling. På Seivall satser foreningen på å utvikle et ungdomsmiljø for seilere. Klubben er godkjent som "barne- og ungdomsvennlig" i hht NIS-regler.

Foreningen har en aktiv jollegruppe og hvert år tar den i mot 20 talls nybegynnere. Klubben samarbeider bla. med Vestfold seilkrets om å arrangere cup-konkurranser for joller og med Kragerød seilforening om koggseilaser. Årlig arrangeres Hydrostrandacamp med  bortimot 100 deltagere fra hele Sør-Norge.

Gjennom dugnadsinnsats de siste årene er seilforeningen rustet opp med nytt klubbhus og naust, slik at den har et moderne og publikumsvennlig idrettsanlegg. Foreningen har et aktivt tur- & havmiljø med regatta hver onsdag og trening på tirsdager i sesongen, dessuten brettseilerkurs og spesielle treningsuker i sommerferien.  «Jomfruland  Rundt», som foreningen arrangerer hvert år, er i en av landets eldste regattaer. I vinterhalvåret arrangeres en rekke kurs som også er åpne for ikke-medlemmer – fra fritidsbåtsertifikat og ISAF-sikkerhetskurs til båtførerprøven.

Eksterne lenker
 

Seilforeninger i Norge
Idrettslag i Telemark
Idrettslag etablert i 1918
Sport i Porsgrunn
Sjøfart i Vestfold og Telemark
Artikler i sjøfart-prosjektet
Brennmerke

Brennmerke brukes for å kjennetegne hest og storfe.

Metode og bruk 
Dagens metode for brennmerking utføres ved bruk av et glødende jern eller ved hjelp av et med flytende nitrogen til ca −80 ° C avkjølt jern. Jernet brenner et symbol i det øvre lag av huden, noe som ødelegger pigmenter i cellene. Gjennom disse ødelagte cellene kan bare hvitt pels vokse på disse stedene, det vil si brennmerke blir synlig.

I dag finnes brennmerking oftest ved rasehest, som tildeles av en avlsforening. Disse er ofte supplert et nummer, som brukes for identifisering. Dessuten finnes det brennmerker som brukes til registrering i avlsregister. Ved noen avlinger markeres alle dyr med et oppdretterbrennmerke. Noen stutteri bruker også eget brennmerke. I noen raser er alle dyr av en oppdrettere markert med en oppdretter merke. Fire tegn, som identifiserer eieren, ble brukt i frittgående besetninger (storfe, for eksempel, i vest av USA).

Brennmerker plasseres på venstre bakbein (rasebrennmerke), stutterier bruker som regel det høyre bakbeinet. Ellers er plasseringer ved sadel (nummer brennmerke), hals (registreringsbrennmerke) eller på underkjeve (Lipizzaner).

Lovverk 
Lov om dyrevelferd er veldig generell og fastsetter kun at "Ved merking av dyr skal det benyttes forsvarlige metoder som ikke påfører dyret atferdsmessige begrensninger eller unødige påkjenninger og belastninger.
Siden innføringen av mikrobrikker for identifisering av hester, blir brennmerking mer omdiskutert. Sannsynligvis på grunn av resultatene av en studie ved universitetet i København, som vurderer brennmerking av dyrene mer smertefull enn injeksjon av en mikrobrikke, og derfor prefererer identifisering gjennom mikrobrikke. I mars 2010 vedtok derfor Danmarks justisdepartementet totalforbud mot å brennmerke fra og med 1. mars 2010. Overtredelser kan bli straffet med opp til fire måneder i fengsel.

Eksempler av brennmerker i hesteavl

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Brennmerker av ponni og hest i Tyskland
 Brennmerker av avlsforeninger
 Norsk Varmblod

Hester
Avl
Identifikasjon
Carpelimus

Carpelimus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).

Utseende 
Små, smale, mørke kortvinger. Kroppen er litt flattrykt, langstrakt, fint punktert og hårete. Hodet er smalere enn pronotum og har litt utstående fasettøyne. I motsetning til mange arter i den beslektede slekten Bledius har Carpelimus-artene sjelden horn i pannen. Pronotum har buede sider og er bredest foran midten, langs midtlinjen med to ganske dype lengdefurer. Dekkvingene er forholdsvis korte. Beina er nokså korte og spinkle.

Levevis 
Artene lever på fuktige steder, som strender (både ved ferskvann og saltvann) og sumpig skog. De kan danne kolonier med meget høye tettheter, men er lite å se utenfor disse koloniene. Flere av artene blir regnet som sjeldne.

Systematisk oversikt / norske arter 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
 Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
 Underfamilien tannkortvinger Oxytelinae Fleming, 1821
 Gruppe Thinobiini J.Sahlberg, 1876
 Slekten Carpelimus Leach (eventuelt Samouelle), 1819
 Underslekten Boopinus Klima, 1904
 Carpelimus obesus (Kiesenwetter, 1844)
 Underslekten Carpelimus Leach, 1819 (i snever forstand)
 Carpelimus fuliginosus (Gravenhorst, 1802)
 Carpelimus rivularis (Motschulsky, 1860)
 Underslekten Myopinus Scheerpeltz, 1937
 Carpelimus elongatulus (Erichson, 1839)
 Underslekten Paratrogophloeus Hatch, 1957
 Carpelimus bilineatus Stephens, 1834
 Underslekten Taenosoma Mannerheim, 1830
 Carpelimus corticinus (Gravenhorst, 1806)
 Carpelimus manchuricus (Bernhauer, 1938)
 Underslekten Troginus Mulsant & Rey, 1878
 Carpelimus despectus (Baudi, 1870)
 Underslekten Trogophloeus Mannerheim, 1830
 Carpelimus foveolatus (C.Sahlberg, 1832)
 Carpelimus gracilis (Mannerheim, 1830)
 Carpelimus impressus (Lacordaire, 1835)
 Carpelimus pusillus (Gravenhorst, 1802)
 Carpelimus subtilis (Erichson, 1839)

Kilder 
 Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
 Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr.

Eksterne lenker 
 
 Bildegalleri over europeiske arter: 

Kortvinger
Biller formelt beskrevet i 1819
Via Giulia

Via Giulia er en snorrett gate i Roma. Den ble anlagt på begynnelsen av 1500-tallet på oppdrag fra pave Julius II og bærer hans navn. Via Giulia er 1 km lang og med mange palasser og kirker på hver side.

Kirker og oratorier 
 Santa Maria dell'Orazione e Morte 
 Santa Caterina da Siena 
 Santo Spirito dei Napoletani
 Sant'Eligio degli Orefici 
 San Filippo Neri in Via Giulia (San Filippino)
 Oratorio del Gonfalone 
 Santa Maria del Suffragio 
 San Biagio degli Armeni 
 San Giovanni dei Fiorentini

Palasser 
 Palazzo Spada 
 Palazzo Farnese 
 Palazzo Falconeri 
 Palazzo Cisterna 
 Palazzo Varese 
 Palazzo Ricci 
 Palazzo del Collegio Spagnolo 
 Palazzo Donarelli 
 Palazzo Sacchetti 
 Palazzo Medici Clarelli

Eksterne lenker 
 

Gater i Roma
Etableringer i 1508
Arkitektur i 1510-årene
Rione Regola
Rione Ponte
Anotylus

Anotylus er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).

Utseende 
Små til middelsstore kortvinger. Kroppen er litt flattrykt. Hodet er stort og bredt (omtrent så bredt som pronotum), mer eller mindre kvadratisk på form. Fasettøynene er ganske små. Pronotum er bredest ved eller like bak framhjørnene, med tydelige, dype lengdefurer i midten. Dekkvingene er ganske korte. Bakkroppen er sylindrisk, med opphøyde sidekanter. I forhjørnene av hvert ryggledd er det et lite, trekantet, avgrenset felt. Beina er ganske korte.

Levevis 
I alle fall noen av artene i denne slekten er vanlige ved gjødsel, der de trolig lever av andre insekter som spiser av gjødselen.

Systematisk oversikt / norske arter 
Artene i denne slekten ble før ført til slekten Oxytelus.

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien åtsel- og rovbiller, Staphylinoidea
 Familien kortvinger (Staphylinidae) Latreille, 1802
 Underfamilien tannkortvinger Oxytelinae Fleming, 1821
 Gruppe Oxytelini 
 Slekten Anotylus Thomson, 1859
 Anotylus clavatus (A. Strand, 1946)
 Anotylus complanantus (Erichson, 1839)
 Anotylus fairmairei (Pandelle, 1867)
 Anotylus hamatus (Fairmaire & Laboulbéne, 1856)
 Anotylus insecatus (Gravenhorst, 1806)
 Anotylus maritimus Thomson, 1861
 Anotylus nitidulus (Gravenhorst, 1802)
 Anotylus rugosus (Fabricius, 1775)
 Anotylus sculpturatus (Gravenhorst, 1806)
 Anotylus tetracarinatus (Block, 1799)
 Anotylus tetratoma (Czwalina, 1870)

Kilder 
 Silfverberg, H. 1992. Enumeratio Coleopterorum Fennoscandiae, Daniae et Baltiae (Liste over Nordens biller). Helsinki.
 Fauna Europaea (2011) Fauna Europaea Web Service Version 2.4. Utbredelsesdatabase for europeiske dyr.

Eksterne lenker 
 
 Bildegalleri over nordamerikanske arter: 

Tannkortvinger
Biller formelt beskrevet i 1859