alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Marienthron

Marienthron (norsk: Marias trone),  også kalt kloster Nimbschen, var det kloster i Nimbschen sør for Leipzig hvor Katharina von Bora, Martin Luthers hustru, hadde vært nonne.

Da dette cistercienserinneklosteret ble opprettet av markgreve Heinrich der Erlauchte i juli 1243, lå det i Torgau. Men nonnene forlot dette stedet allerede i 1250 og begav seg til småbyen Grimma. I 1258 kjøpte de noen eiendommer i det nærliggende Nimbschen, og i 1270-årene bygde de et nonnekloster der. Nonnene levde av inntekter fra åtte omliggende landsbyer og av det landbruk de drev på eget gods. Innenfor klostermurene hadde de i tillegg til de vanlige klausurbygninger (med kirke, sakristi, kapittelsal, korsgang, kjøkken og spise- og soverom) også mølle, bekeri, bryggeri, slakteri, smie, høylover, krøtterstaller, urte- og frukthaver, teglmakeri, dike for fiskeoppdrett, dukmakeri og gravplass. Det var også hus for de to skriftefedrene fra mannsklosteret Pforta, og hus for nonnenes ansatte. Abbedissen bodde i abbedihuset, som også tjente som gjestehus. Abbediet utøvet grunn- og rettsmyndighet i det omliggende området.   

I 1509 vet man at nonnekonventet omfattet 44 kornonner som for det meste kom fra den lavadelige stand. Derutover bodde fem legsøstre og 39 lønnsarbeidere i klosteret. Det var dette året at Katharina von Bora i en alder av ni eller ti år ble bragt av sin far, enkemannen Hans von Bora, til klosteret. Abbedissen var Katharinas tante. I 1516 avla hun sine klosterløfter. Etter at den lutherske bevegelse hadde tiltatt i styrke begynte nonner å forlate klosteret. Om natten den 7. april 1523 ble tolv nonner hemmelig ført bort fra klosteret. Ni av dem, som ikke kunne vende tilbake til slektninger, rømte til Wittenberg. Der hjalp Luther dem med å finne ektemenn. Men den Katharina ønsket å gifte seg med, kunne ikke på grunn av motstand fra sin familie. Luther prøvde da å gifte henne bort med en mann nesten førti år eldre enn henne, en prest omtrent 60 år gammel. Denne gangen var det Katarina som nektet. Dersom hun ikke fikk gifte seg enten med en Nikolas von Amsdorf (46 år) eller Martin Luther (41 år), aktet hun å leve ugift resten av livet. Luther giftet seg da med henne den 27. juni 1525. 

I 1529 ble gudstjenesten i Marienthron reformert etter evangelisk (luthersk) mønster. Abbedissen og de 17 gjenværende nonner ble fristilt til å forlate klosteret dersom de ønsket det. Etter abbedissens død i 1536 ble klosteret oppløst og forpaktet. I 1550 overdro kurfyrst Moritz av Sachsen de tidligere klostereiendommer til den den nettopp opprettede landskolen for Grimma. Frem til 1800-tallet ble materialer fra klausurbygningene, også kirken, benyttet til byggearbeider i omegnen. Men det stod da igjen en god del ruiner, som er blitt bevart.

Eksterne lenker 
 

Katolske klostre
Klostre i Tyskland
Ruiner i Tyskland
Byggverk i Sachsen
Cistercienserordenen
Reformasjonen
Landkreis Leipzig
Folgefonntunnelen

Folgefonntunnelen er  meter lang og er Norges fjerde lengste veitunnel. Den går gjennom fjellet under Folgefonna og forbinder Eitrheim i Ullensvang kommune med Mauranger i Kvinnherad kommune, og er en del av fylkesvei 49. 

Planleggingen av tunnelen startet på 1970-tallet. Folgefonntunnelen AS ble stiftet 25. juni 1987 og startet arbeidet med å få med seg kommunene og staten på et spleiselag. Byggingen av tunnelen startet i juni 1998 og arbeidet tok tre år. Tunnelen ble åpnet 15. juni 2001. En reise som tidligere tok fire timer, tar nå ti minutter.

Finansiering 
Tunnelprosjektet var bompengefinansiert og det kostet 72 kroner for en liten bil, men innkrevingen ble avsluttet 15. juni 2016. Tunnelen var nedbetalt i 2013, men bompengeinnkrevingen fortsatte for å tilbakeføre 7,2 millioner til Odda og Kvinnherad kommune som bidro økonomisk til prosjektet.

Trafikkutvikling 
Årsdøgntrafikken i tunnelen siden 2010.

Se også
Jondalstunnelen
Veitunneler i Norge

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart

Veitunneler i Vestland
Veier i Ullensvang
Veier i Kvinnherad
2001 i Norge
Tunneler åpnet i 2001
De fire store

De fire store er et uttrykk som ble etablert av Gyldendal forlag til markedsføringen av dets fire forfattere Bjørnstjerne Bjørnson, Alexander Kielland, Jonas Lie og Henrik Ibsen, som i noen grad tilhørte samme generasjon og var toneangivende innen den realistiske litteraturen i Norge  i 1860–1890-årene. Det er uklart hvor tidlig begrepet oppsto, men det er referert til i avisdebatt i 1906, og i 1913 brukte Gyldendals forgjenger, danske Gyldendals norske avdeling, begrepet i en annonse for samlede verker av de fire.

Begrepet har imidlertid festet seg og fått en videre bruk som en kanonisering av en påstått litterær gullalder. Brukt slik både var og er uttrykket omstridt, og en kan med rette peke på at det utelater vel så vesentlige forfattere endog fra samme generasjon, især Amalie Skram.

Annen bruk 
De fire store. Når de døde vågner er en tegneserie fra 2007 skrevet av Øystein Runde og illustrert av Geir Moen hvor de Ibsen, Bjørnson, Kielland og Lie opptrer som steampunk-aktige superhelter.

I 1996 lanserte  Bokklubben Nye Bøker sitt 20-årsjubileumsverk med tittelen De fire nye store. Verket inneholdt 16 utvalgte romaner; fire romaner av hver av de fire forfatterne Herbjørg Wassmo, Jan Kjærstad, Kjartan Fløgstad og Dag Solstad. Forfatterne, og de utvalgte verkene, ble kåret av interne konsulenter i bokklubben.

Referanser

Norsk litteratur
Ulrich Zwingli

Ulrich Zwingli (også Huldrych Zwingli) (født 1. januar 1484 i Wildhaus, Sveits, død 11. oktober 1531 i Kappel am Albis) var en teolog som regnes som grunnlegger av den reformerte kirke.

Liv og virke 
Zwingli studerte i Wien og Basel og tjenestegjorde som prest i Grossmünster i Zürich fra 1519. Han var fra begynnelsen av tilhenger av Erasmus av Rotterdam, men utviklet etter 1519 en reformatorisk oppfatning i forbindelse med sine studier av Paulus og Augustinus. Etter noen disputter med katolikkene anerkjente magistraten Zwinglis standpunkt som det rette, og reformasjonen ble gjennomført i Zürich.

I 1530 hadde Zwinglis reformasjon spredt seg til Bern, Basel, Bodensjø-området og Strassburg. Derimot mislyktes forsøket i å utbre den til de katolske kantonene i Sveits med makt. Zwingli falt i slaget ved Kappeln, der han deltok som feltprest.

Forsøket på å nå et felles standpunkt med Martin Luther ved religionssamtalene i Marburg (Marburger Religionsgespräche) i 1529 mislyktes på grunn av uenighet om nattverden. Zwingli så på nattverden som en symbolsk handling, mens Luther mente at Jesus Kristus var til stede i kjøtt og blod.

Gjennom Heinrich Bullinger, Zwinglis etterfølger som leder for kirken i Zürich, virket Zwinglis lære videre og influerte den reformerte teologien, dog i mindre omfang enn Jean Calvin.

Verker  
 De vera et falsa religione (Zürich 1525)
 Amica exegesis (1527)
 Fidei ratio (Zürich 1530) 
 Christianae fidei brevis et clara expositio ad regem christianum (Zürich 1536)
 Sämtliche Werke (Zürich 1545 u. 1581)

Referanser

Litteratur 
 Hottinger, Huldreich Zwingli und seine Zeit (Zürich 1842)
 Tichler, Zwingli, de kerkhervormer (Utr. 1857-58, 2 Bde.)
 Christoffel, Zwinglis Leben und ausgewählte Schriften (Elberf. 1857, 2 Bde.)
 Mörikofer, Ulrich Zwingli (Leipz. 1867-69, 2 Bde.)
 Zeller, Das theologische System Zwinglis (Tübing. 1853)
 Sigwart, Ulrich Zwingli (Stuttg. 1855)
 Spörri, Zwingli-Studien (Leipz. 1866)
 Werder, Zwingli als politischer Reformator (Basel 1882)
 A. Baur, Zwinglis Theologie (Halle 1885- 89, 2 Bde.)
 Witz, Ulrich Zwingli, Vorträge (Gotha 1884).
 Ulrich Gäbler, Huldrych Zwingli. Eine Einführung in sein Leben und sein Werk, Evangelische Verlagsanstalt: Berlin 1985.

Eksterne lenker 
 Zwingli-Seite des Kirchlichen Informationsdienstes der Ev.-ref. Landeskirche des Kantons Zürich
 Zwingli: Staat als weltliche Form des Gottesvolkes 
 Texte von Zwingli

Reformatorer
Reformerte teologer
Sveitsiske teologer
Sveitsiske katolske prester
Zwingli
Personer fra kanton Sankt Gallen
Fødsler i 1484
Dødsfall i 1531
Diskusjonsforum

Diskusjonsforum er betegnelsen på et sted på Internett der mennesker kan diskutere sammen. Det finnes mange ulike typer diskusjonsforum, basert på forskjellig teknologi. Diskusjonsforumenes historie stammer helt tilbake til Internetts spede begynnelse, da de gjerne ble kalt oppslagstavler.

Ulike diskusjonsforum-systemer

Invision Power Board
MercuryBoard
MyBB
phpBB
Phorum
Simple Machines Forum
Usenet
vBulletin
XenForo

Spillforum 
Spillforum er online diskusjonsforum som handler om spill og spilling, hvor man kan ytre egne meninger, lære om andre sine, samt diskutere rundt dette. Disse kan være spesialisert rundt visse typer spill, som for eksempel kun rollespill, kun videospill, kun brettspill eller lignende.

Eksterne lenker 
Det eksisterer en rekke diskusjonsforum på norsk. De største er:

 Hegnar online
 Kvinneguiden
 Diskusjon.no
 VGD.no
 Fridiskusjon.no

Internett
Norsk Arbeidsgiverforening

Norsk Arbeidsgiverforening (N.A.F.) ble stiftet i år 1900. Den gikk i 1989 sammen med Norges Industriforbund og Håndverkernes Arbeidsgiverforening inn i Næringslivets Hovedorganisasjon (NHO).

Historie 
Norsk Arbeidsgiverforening startet sin virksomhet i 2 leide rom hos Christiania Haandverks- og Industriforening. Fra begynnelsen bestod sekretariatet av ingeniør Axel Krefting, assistert av en kontordame og en visergutt. I 1907 ble overrettssakfører George Wegner Paus ansatt som sekretær (fra 1918 direktør), og ble den sentrale person på det rettslige område på arbeidsgiversiden. Samtidig fikk Krefting tittelen kontorsjef. I 1917–1918 ble organisasjonsstrukturen endret og en administrerende direktør ansatt.

Personer

Valgte formenn (1900–1917) 
 1900–1910 Verkseier Axel Amundsen
 1910–1912 Direktør Harald Bjerke
 1912–1917 Direktør Eivind Heiberg

Leder for hovedkontoret (kontorsjef fra 1907) 
 1900–1917 Ingeniør Axel Krefting

Administrerende direktører og formenn (1917–1989) 
 1917–1922 Lars Rasmussen
 1922–1947 Finn Dahl
 1947–1955 Christian Erlandsen
 1956–1968 A. P. Østberg
 1969–1978 Kaare N. Selvig
 1979–1986 Pål Kraby

Ordførere i sentralstyret 
 1918–1925 W. R. Pihl
 1925–1927 H. B. Holmsen
 1927–1932 W. Blakstad
 1932–1937 Haavard Martinsen
 1938–1940 Iver Høy
 1940–1946 F. H. Frølich
 1946–1950 C. W. Eger
 1950–1957 A. Monrad-Aas
 1957–1962 Johs. Gahr
 1962–1967 Ragnar Evensen
 1967–1972 Rein Henriksen
 1972–1975 Sverre Grøtter
 1975–1980 Kåre I. Torp
 1980–1981 Jens-Halvard Bratz
 1983–1985 Jens-Halvard Bratz

Direktører (tidvis i praksis juridiske direktører) 
 1918–1921 Overrettssakfører George Wegner Paus
 1921–1922 Overrettssakfører Finn Dahl
 1922–1935 Ingeniør V.S. Bull
 1935–1947 Cand.jur. Christian Erlandsen
 1947 Cand.jur. A.P. Østberg

Litteratur 
 Erling Petersen, Norsk arbeidsgiverforening : 1900–1950, 1950

Norske arbeidsgiverforeninger
Organisasjoner etablert i 1900
1900 i Norge
Gerda Ring

Gerda Ring (født 11. mai 1891 i Kristiansand, død 12. januar 1999 i Oslo) var en norsk skuespiller, instruktør og teatersjef. Hun debuterte i 1911 i København, og var knyttet til Nationaltheatret i Oslo fra 1912 til 1961. Hun var en av grunnleggerne og medlemmene av Det Norske Akademi.

Skuespillerkkarriere 

Ring debuterte ved Nationaltheatret i 1912 i rollen som Hedvig i Vildanden. På 1930-tallet gikk hun gradvis over til instruktør ved teatret og fra 1939 utelukkende som instruktør. Hun ble pensjonist i 1961, men instruerte fire stykker ved teatret etter det, der det siste oppdraget var i Kjære løgnhals i 1981. Hun hadde også enkelte regioppgaver ved teatre i Danmark og Island.

Ring filmdebuterte i 1914 i den danske stumfilmen Brudekjolen (I Dødens Brudeslør). Hun spilte i perioden 1914-15 inn fire stumfilmer.

Under andre verdenskrig ledet hun an i teateropprøret mot den tyske okkupasjonsmakten. Hun mistet da arbeidstillatelsen, noe som utløste teaterstreiken. I 1942 måtte hun sammen med sin ektemann flykte til Sverige. Under oppholdet i Sverige var hun teatersjef for Fri Norsk Scene.

Familie 

Hun var gift med skuespiller og teaterinstruktør Halfdan Christensen (1873–1950) og mor til Pelle Christensen (1923–1995) og Bab Christensen (1928–2017) (gift med Lasse Kolstad). Gerda var datter av Thorvald Kirsebom (1856–1911) og forfatterinnen Barbra Ring (1870–1955).

Utmerkelser 

Ring var ridder av første klasse av St. Olavs Orden, og var tildelt kongens fortjenstmedalje i gull. Hun ble i 1981 tildelt Per Aabels Ærespris.

Ring døde den 12. januar 1999, 107 år gammel.

Se også 
 Liste over Norges eldste personer

Referanser

Eksterne lenker 
 Gerda Ring er død (Dagbladet, 1999)
 Norsk krigsleksikon: Gerda Ring
 Bilder av Gerda Ring 1910-1924, Oslo Museum
  

Norske skuespillere
Skuespillere ved Nationaltheatret
Nordmenn fra andre verdenskrig
Personer fra Kristiansand kommune
Riddere av St. Olavs Orden
Kongens fortjenstmedalje i gull
Norske hundreåringer
Personer fra svensketrafikken 1940–1945
Organisme

En organisme er et levende vesen; et individ av eller en representant for en biologisk art, eksempelvis et dyr, en plante, en sopp eller mikroorganisme. Alt liv på planeten er organisert i organismer. Ordet er tett knyttet til organ, et biologisk system.

Kjennetegn
Alle organismer er i en eller annen form i stand til å reagere på stimuli, reprodusere seg, vokse og utvikle seg, og opprettholde homeostase. En organisme  kan være encellet eller bestå av mange milliarder celler gruppert i spesialiserte vev og organer (flercellete organismer).

Alle organismer bruker DNA i formeringsprosessen. På grunnlag av cellestrukturen til organismene, kan de klassifiseres i to typer: eukaryoter og prokaryoter. Hovedforskjellen mellom dem er at en eukaryot har en cellekjerne som inneholder DNA, mens en prokaryot ikke har noen kjerne, men i stedet er dens DNA flytende i cellen. Bakterier er prokaryoter, mens mennesker er eukaryoter.

I spesielle tilfeller kan det være problematisk å avgrense den enkelte levende organismen, eksempler er korallrev, lav og ulike planter som formerer seg ved rotskudd og andre former for egenkloning.

For oversikt over inndeling og utvikling av organismer, se liv.

Etymologi
Begrepet «organisme» kommer via gresk ὀργανισμός – organismos, fra gammelgresk ὄργανον – organon «organ, instrument, verktøy».

Referanser

 
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Kripos

Den nasjonale enhet for bekjempelse av organisert og annen alvorlig kriminalitet (Kripos) er en nasjonal politietat under Justis- og politidepartementet.

Historikk
Navnet «Kripos» var opprinnelig et akronym hentet fra ordet Kriminalpolitisentralen, som ble opprettet i 1959 da kriminallaboratoriet, identifiseringssentralen, kriminalregisteret og Polititidende ble skilt ut fra Oslo politikammer. I 1960 overtok Kripos også ansvaret for det norske Interpolkontoret. På denne tiden holdt Kripos til på Victoria terrasse.

E-avdelingen (etterforskningsavdelingen), også kalt «Mordkommisjonen» ble opprettet i 1967.

Ved opprettelsen hadde sentralen 34 stillinger. I 2011 hadde Kripos 470 ansatte. Omkring halvparten av de ansatte er politiutdannet og de øvrige er kjemikere (analytisk kjemi, uorganisk kjemi, organisk kjemi), laboranter, fotografer, oversettere, IT-spesialister eller skriftgranskere.

1. januar 2005 ble Kriminalpolitisentralen erstattet av et nytt organ, Den nasjonale enhet for bekjempelse av organisert og annen alvorlig kriminalitet, som ble tilført politiets datakrimsenter (tidligere underlagt Økokrim) og det særskilte etterforskingsprosjektet «Catch» (tidligere underlagt Politidirektoratet). I tillegg til dette fikk enheten egen påtalekompetanse. Det medfører at enheten selv kan åpne etterforskning i saker. Tidligere var Kripos et rent bistandsorgan for norsk politi.

Ved nedleggelsen av Kriminalpolitisentralen 1. januar 2005, ble forkortelsen for Kriminalpolitisentralen – Kripos – besluttet videreført. Men navnet ble tilført Nye, slik at enheten i dagligtale ble kalt «Nye Kripos». 20. januar 2006 ble forkortelsen Nye Kripos endret tilbake til Kripos – slik at det formelle navnet ble «Den nasjonale enhet for bekjempelse av organisert og annen alvorlig kriminalitet (Kripos)»

I 2015 ble det opprettet en seksjon i Kripos for tidligere uoppklarte drapssaker, en «cold case»-seksjon.

Ledere for Kripos 
 Arne Kleveland (politiinspektør), leder 1959–1976
 Bjørn Heggelund (politiinspektør), leder 1976–1993
 Arne Huuse, (politimester), leder 1993–2005
 Odd Olsen Ingerø, 2005–2009
 Odd Reidar Humlegård, 2009–2012
 Ketil Haukaas, 2013–2020
Kristin Ottesen Kvigne, 2020–

Se også
 Det nasjonale statsadvokatembetet

Referanser

Eksterne lenker
 Kripos

Norsk politi
Etableringer i 1959
Kong Harald

Kong Harald kan vise til flere norske konger:
Harald I Hårfagre (ca. 850–933), konge fra ca. 872
Harald II Gråfell (død ca. 970), konge fra ca. 959
Harald III Hardråde (1015–1066), konge fra ca. 1046
Harald IV Gille (ca. 1103–1136), konge fra 1130
Harald V (født 1937), konge fra 1991

Kong Harald er også brukt som skipsnavn:
DS «Kong Harald» – hurtigruteskip bygd i 1919
MS «Kong Harald» – hurtigruteskip bygd i 1993

Annen bruk
En rollefigur i animasjonsfilmene Shrek 2 og Shrek den tredje
Åge Storhaug

Åge Storhaug (født 5. april 1938 i Klepp på Jæren, død 18. april 2012) var en norsk turner som representerte Klepp Idrettslag. Han deltok i to OL, var nordisk mester seks ganger og vant fjorten NM-gull og kongepokaler.

Bakgrunn 
Åge Storhaug ble født i Klepp på Jæren og vokste opp på gården Storhaug. Da krigen kom i 1940 var faren Lars Storhaug formann i idrettslaget.  De tyske okkupasjonsmaktene beslagla den lokale turnhallen, og turnapparatene ble da flyttet til låven på Storhaug. Åge trente her som barn og ungdom, med sin far som trener.

Meritter 
Faren mente at allsidig trening var viktig, og Åge ble norsk militær mester i høyde, med 1,87.

Åge vant sin første NM-tittel ved junior-NM i 1956. Sin første seniortittel fikk han i 1958, da han vant NM i Kristiansand og fikk kongepokalen. Han vant alle NM-gull sammenlagt fram til 1972, bortsett fra NM i 1965, da han ble skadet under mesterskapet. Til sammen vant han 14 NM-gull og kongepokaler, samt ca. 100 NM-titler i enkeltapparater. 

I perioden 1961–1971 vant han samtlige seks nordiske mesterskap i turn. Han deltok i sitt første EM i 1957, og ved EM i 1965 fikk han sølvmedalje i sprang, og 5.-plass i mangekampen. Han deltok i flere landskamper og internasjonale stevner i disse årene, og han deltok ved OL i 1960 og OL i 1964. I 1960 kom han på 42.-plass sammenlagt, med 53,95 poeng i de obligatoriske øvelsene og 55,65 i de selvvalgte øvelsene. I 1964 kom han på 32.-plass, med hhv. 55,45 og 55,75 poeng. Hans beste plassering i OL var i bøylehest, der han kom på 14.-plass i 1964 med 9,45 i den obligatoriske øvelsen og 9,30 i selvvalgt. Landsmannen Harald Wigaard kom på femteplass i bøylehest i samme OL. 

Etter handelsgymnas i Stavanger studerte Storhaug økonomi i Köln fra 1962 til 1967. Her møtte han også Gloria fra Stockholm, som han senere giftet seg med. I Köln trente han med gode turnere fra Japan og Tyskland, og han er tysk mester både i lag og individuelt.  

I perioden 1974–1983 var han trener for det norske herrelandslaget i turn. Han var trener også i Vest-Tyskland, og han har vært gjestelandslagstrener i Spania, Brasil, Hellas, Sør-Afrika og USA. I 1966 gav han ut boka Med helskru.  Åge var svært interessert i språk og snakket ni europeiske språk.

Utmerkelser 
 1961 Morgenbladets gullmedalje. 
 2004 Æresmedlem i Norges Gymnastikk- og Turnforbund.
 2008 Klepp Kommunes Kulturpris
 2008 Kongens fortjenstmedalje i gull

Bøker

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske turnere
Norske trenere
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1960
Gymnaster under Sommer-OL 1960
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1964
Gymnaster under Sommer-OL 1964
Kongens fortjenstmedalje i gull
Personer fra Klepp kommune
Fødsler i 1938
Dødsfall i 2012
Kongepokalvinnere i gymnastikk og turn
John Colet

John Colet (født 15. januar 1467 i London, død 10. september 1519 samme sted) var en engelsk, katolsk prest, lærd og humanist.

Liv og vikre

Bakgrunn
John Colet var den eldste sønn av Sir Henry Colet, Lord Mayor of London i 1486 og 1495, og født i London i januar 1467. Han fikk utdannelsen sin på St Anthony's School og ved Magdalen College i Oxford hvor han tok sin M.A. i 1490.

Prest, humanist
Han var allerede rektor ved Dennington i Suffolk og sogneprest ved St Dunstan's i Stepney før han ble prest for Thurning i Hunts. I 1493 dro han til Paris og deretter til Firenze og til Roma hvor han studerte kirkelov og sivil jus, skriftene til de første kristne og gresk.

I løpet av sin tid i utlandet ble han kjent med Budaeus (Guillaume Budé) og Erasmus av Rotterdam. Han studerte også skriftene til Girolamo Savonarola, og korresponderte med «renessansens far» Marcilio Ficino. Han kom tilbake til Oxford i 1496, og hans forelesninger der over Paulus-brevene, særlig Romerbrevet og Korinterbrevene var nybrottsarbeid for humanistisk eksegese (bibeltolkning). 

John Colet var en sentral skikkelse i «Platonist-kretsen» i Oxford, som også omfattet William Grocyn, Thomas Linacre, som begge var hans studiekamerater under Marcilio Ficino i Firenze, Thomas More, William Latimer og nederlenderen Erasmus av Rotterdam. Erasmus var kommet til Oxford for videre studier av gresk. Han har sagt at «Når jeg lytter til Colet er det som å lytte til Platon selv».

Colets metode for å trenge inn i bibeltekster, inkluderte forberedelse med faste og bønn, var lesning av teksten og deretter mediterte han lenge over den.

Likesom kretsens øvrige medlemmer flyttet Colet tidlig på 1500-tallet til London, der ble han dekan ved St. Paul-katedralen. Farsarven gjorde ham velstående, og satte ham i stand til å grunnlegge St. Pauls skole. Som overlærer valgte han en annen platonist og gresklærd, William Lily. Selv forfattet han en forenklet latinsk grammatikk som, med tillegg av Erasmus og Lily, ble standard i det engelske skolevesen i noen hundre år.

Colet ble senere Henrik VIII av Englands personlige kapellan, og i 1512 holdt han en berømt preken mot misforholdene i kirken.

Han døde i 1519. Hans samtidige skattet han som en fremstående lærd, og mente som Thomas More at det i flere generasjoner ikke hadde vært i deres midte «en mann som var mer lærd og hellig».

Referanser

Litteratur 
 

Humanister
Engelske katolske prester
Personer fra London
Blefjell

Blefjell er et fjellområde på grensen mellom Buskerud og Telemark. Blefjell omfatter deler av de fem kommunene Rollag, Flesberg og Kongsberg i Viken og Notodden og Tinn i Vestfold og Telemark.

Store Ble 

Store Ble (også skrevet Store-Ble og Storeble) er det høyestliggende området på Blefjell. Dette området ligger som en rygg i nord-sør retning og strekker seg fra Blenuten (1213 moh.) (også kalt Viermyrnuten og Sørkjenuten) i nord til Sigridsfjell (1194 moh.) i sør og inkluderer alle de høyeste toppene på Blefjell. Den høyeste toppen er Bletoppen (1342 moh.). Det går merkede T-stier mellom Nordstul og Numedalen Kro på Store Ble, og turistforeningen har to turisthytter beliggende der som heter Sigridsbu og Eriksbu. Det går stilinker mellom Blefjell og Vegglifjell fra Åkliskardet. Området ligger stort sett over tregrensen og er hjem for Blefjells reinstamme.

Vesle Ble 
Vesle Ble (også skrevet Vesle-Ble og Vesleble) er området rundt Krøkla og østover. De lavereliggende områdene av Vesle Ble er populære hytteområder som Blestølen, Fagerfjell, Blåberg, Blestua og Liatoppen. Vesle Ble er vinterstid populært blant skigåere og er mer tilgjengelig og mindre værhardt enn Store Ble.

Enkelte regner Vesle Ble som en del av Store Ble, men det er ikke i tråd med den lokale tradisjonen.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Turforslag til Blefjell og Vegglifjell på DNT og NRKs nettsted ut.no 
 Kjentmannsmerkets venners sider om Blefjell 
 Turistforeningens sider om Blefjell
 Blefjell villreinområde
 Blefjell Utvikling BA

Fjell i Rollag
Flesbergs geografi
Fjell i Kongsberg
Fjell i Vestfold og Telemark
Tinns geografi
Notoddens geografi
Fjell over 1000 meter