Karve

Karve (Carum carvi) er en toårig krydderurt i skjermplantefamilien. Den vokser vilt i tempererte deler av den nordlige halvkule, også i Norge. Den dyrkes i mange land, først og fremst for å utnytte karvefrøene. Historien som kulturplante går mange tusen år tilbake i tid. Som krydder er den en velkjent ingrediens i en rekke europeiske retter, i ost og i brennevin, for eksempel norsk akevitt. Den kan forveksles med andre planter i skjermplantefamilien, blant dem noen giftige. Den aromatiske oljen som utvinnes av frøene utnyttes i parfyme og i tradisjonell medisin.

Beskrivelse 
Stengelbladene hos karve er likefinnete med 2–3 par flikete småblader. De føles bløte og er nokså tynne. Flikene er lange og lansettformede. Slirer ved bladfestet omslutter stengelen. De er flate og på innsiden er de nesten hvite i fargen. De øvre stengelbladene har to små, finnete blad ved grunnen av bladsliren, noe som er enestående blant skjermplantene og derfor et godt kjennemerke. Bladplaten har et avlangt omriss. Stengelen er lys, snau, hul, og har striper og greiner. Roten er en pælerot.

Karve er toårig og blomstrer i det andre året. Blomstene er samlet i flate skjermer med 3–10 småskjermer, som igjen består av opptil 20 blomster. Ved basis av storskjermen sitter opptil fire trådformede blad, men de kan også mangle helt. Småsvøp, altså en bladkrans ved basis av småskjermene, forekommer nesten aldri. Hver blomst har fem kronblader som blir hvite, noen ganger lys rosa i fargen, og den får fem støvbærere. Plantens frukter kalles «karvefrø». De er ovale, og mellom 3 til 6 mm lange, med bleke ribber mot en mørkere overflate.

Forvekslingsarter 
Karve kan forveksles med noen giftige planter i skjermplantefamilien. Særlig når den sankes tidlig om våren og det bare er mulig å artsbestemme den ut fra bladrosettens utseende og lukt. Giftkjeks, en sjelden, men giftig slektning, har røde flekker på stengelen, noe som skiller den fra karvens lyse stengel. Hundepersille, en annen giftig slektning, er også nokså sjelden. Den har trekantet omriss på bladene, slik som hundekjeks, og de er bredest innerst mens de smalner utover. Kurvplanten ryllik, som også er spiselig, minner om karve i bladene, særlig mens planten er ung. Bladene er hardere og tykkere enn karvens blader. Ryllik lukter også sterkt av krydder når den gnis mellom fingrene, men kan lett skilles fra karve når man kjenner til lukten.

Utbredelse 
Karven hører naturlig hjemme i tempererte områder av Europa, Asia, India og Nord-Afrika. I Nord-Amerika er den innført i forbindelse med dyrking, og rapporteres nå som en invasiv art. I Norge vokser den praktisk talt over hele landet, fra havnivå og helt opp til bjørkebeltet. Den trives i frisk jord som ikke er for sur, og vokser vanligvis på åpne gressenger, beitemark, langs veikanter og lignende åpent kulturlandskap.

Navn 
På engelsk kalles karve for caraway. Dette ordet kan spores helt tilbake til Promptorium parvulorum, en engelsk-latinsk ordbok utgitt for første gang i 1440. Det norske ordet karve har samme opprinnelse og kommer via det middelaldertyske karwe og det middelalderlatinske carui. Det sistnevnte er opphavet til det franske, italienske og spanske carvi. Trolig har ordet kommet til Vest-Europa fra det arabiske karawya (كراويا). Det ser ut til å stemme med at den arabiske artikkelen al- fortsatt finnes i det portugisiske alcaravia og spanske alcaravea.

Den svenske botanikeren Carl von Linné ga karven dens systematiske navn, Carum carvi,  i første utgave av sin Species plantarum, 1753.

Karvens historie som nytteplante 

Karve er et krydder og en medisinplante som har vært dyrket i minst 5000 år. Det er funnet karvefrø på boplasser fra steinalderen i Norge, i egyptiske gravkamre og på eldgamle karavanestoppesteder langs Silkeveien. I norske bibeloversettelser nevnes karve i Jesajasboken og i Matteusevangeliet. I begge tilfellene er det imidlertid det hebraiske ordet  «kammon» som brukes, noe som oppfattes som en referanse til planten vi kaller spisskarve (Cummin cyminum). Flere engelske oversettelser bruker «cummin». 

Romerske soldater hadde alltid med seg karvefrø som en del av utrustningen. Karven ble brukt både for å forebygge og behandle mageproblemer. Romerne visste at en soldat med mageproblemer er lite verd i krig. Karven er vel kjent i greske og romerske skrifter om legekunst og landbruk. 

Allerede i vikingtid var karve et kjent og anerkjent produkt i Norge. Når Skule jarl (1189-1240) krevde inn skatt, kunne en del av denne betales med karve.

Karven har blitt brukt i legekunsten i Norden basert på erfaring og kunnskap fra resten av Europa. Planten, eller frøene, skulle angivelig beskytte mot trolldom. Karvegrøt skulle være den første matretten en barselkvinne spiste etter en fødsel. I Nord-Amerika ble planten innført for å benyttes som en matplante.

Det er særlig karvefrøene som har blitt utnyttet, men ferske blad og røtter har vært brukt i grønnsakssuppe. Suppe laget av unge karveplanter om våren kalles karvekålsuppe.  Ifølge Jens Holmboe var karven en av nordmenns viktigste kilder til spiselige røtter i gammel tid. Den var sikkert en viktig C-vitaminkilde tidlig om våren. På 1800-tallet var salt og karve de ingrediensene som ble brukt mest til å få smak og konservering for mange matretter. Infusjon, eller «te», av karvefrø er også et vanlig bruksområde mange steder, deriblant Norge.

Bruk i moderne tid 
De viktigste områdene for dyrking av karve i moderne tid er Egypt, Nederland og Øst-Europa. I Tyskland var omkring 450 hektar satt av til dyrking av karve i 2002. Andre land som dyrker karve i stor utstrekning er Marokko, USA og Kanada. For å utnytte dyrkingsarealet kan det benyttes undersåing av toårige karvesorter. Det vil si at karve såes sammen med andre kulturplanter som ert, mais eller bygg. De sistnevnte kan da høstes samme år, mens karven høstes først i det andre året. Denne metoden gir større avkastning samlet sett, men avlingen av karve vil bli mindre sammenlignet med avlinger hvor det bare såes karve.

Karve er et populært krydder i forskjellige europeiske matretter, og brukes mye i matlagning med røtter i jødisk kultur. Karve brukes som smakstilsetning i brød, ost, pølser og andre kjøttretter, fiskesuppe og andre supper, kål og surkål. De er utbredt å forveksle karve og spisskarve. Frøene er svært like i utseende, men i smaken er de veldig forskjellige. Den norske pultosten er krydret med karve, mens nøkkelosten er krydret med en krydderblanding av kryddernellik og spisskarve.

Karve er hovedkrydderet i tradisjonell brennevin, blant annet norsk fatlagret akevitt og et lignende produkt fra Sentral-Europa som kalles «kümmel». Opprinnelig har karven vært brukt i akevitt for å bruke brennevinet som medisin. I dag brukes 8-10 tonn norsk karve i norsk akevitt hvert år. Vinmonopolet produserte i sin tid en ren karveakevitt. Denne gikk ut av produksjon i 1947.

I parfymerier finnes olje fra karvefrø under navnet huile de Venus.

Medisinsk bruk av karvefrø 

Karveoljen utvinnes av karvefrø ved hjelp av destillasjon, og består for det meste av karvon og limonen, men i studier er så mange som 41 flyktige stoffer funnet i forskjellige prøver. Karvon består av to isomere former, l-karvon og d-karvon. Vitenskapskomiteen hos Den europeiske myndighet for næringsmiddeltrygghet har oppgitt akseptabelt daglig inntak av d-karvon til 0,6 milligram per kilo kroppsvekt per dag. På grunn av usikkerhet har det ikke blitt fastsatt en slik grenseverdi for l-karvon.

Lite forskning er gjort om karvens medisinske virkninger, men i litteratur om urtemedisin hevdes det at karven virker appetittstimulerende ved at den gir økt utskilling av magesaft og galle og stimulerer fordøyelsen. Videre sies det at den har krampeløsende virkning ved spastiske tilstander i mage og tarm og det oppgis en stimulerende effekt på melkedannelsen hos ammende, selv om det advares mot å innta medisinske doser. Eterisk olje av karvefrø bør ikke brukes innvortes.

De gunstige virkningene tilskrives de eteriske oljene i frøene, trolig først og fremst de to hovedbestanddelene.

Dyrking i Norge 

Karve har vært vanlig viltvoksende i hele landet, og det har derfor ikke vært vanlig å dyrke den aktivt. Ettersom frøene modnes til ulik tid, har det vært vanlig å samle inn karve i slåttetiden og henge den opp innendørs for ettermodning og tørking. Professor Gunnar Weiseth ved NMBU oppgir at det i 1884 ble eksportert karve. Dette ble samlet inn i naturen. Landets eksport av karve varte fram til ca 1930, og i 1973 var det meste av produksjonen falt bort. Etter 2000 har norsk karveproduksjon tatt seg opp igjen. Det meste av karvedyrkingen foregår på Inderøy i Trøndelag og noe i Vestfold. I 1994 ble andelslaget Inderøykarve etablert. Det ble samlet inn villkarve som ble satt i produksjon. I dag er Norge eneste produsent av karve i Norden.

Av norske sorter kjenner man Inderøykarve og sorten «Polaris», som professor Weiseth lanserte. I 2006 ble det gjennomført en kampanje over radio om å sende inn karvefrø til prøvedyrking. Det kom inn frø fra 71 steder i landet og fra alle fylker. Disse ble plantet og testet på Bioforsk Øst på Apelsvoll under ledelse av Gunhild Børtnes. Det ble foretatt en kvalitetsvurdering av frøene og både oljeinnhold og kjemiske komponenter ble vurdert. Resultatene fra 2010 viser interessante variasjoner i avling og kvalitet på norsk villkarve.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Skjermplantefamilien
Krydder
Hvite blomster
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné
Norges flora