Svenske militæruniformer

Svenske militæruniformer ble ikke tildelt alle avdelinger før etter 1672. Til å begynne med hadde hvert regiment sin egen uniformsfarve. Fra 1687 ble det fastsatt en enhetlig blå farve for infanteriet. Det var først i begynnelsen av 1900-tallet som en uniform i feltmessige farver ble innført.

Armeen

Forhistorie
I middelalderen ble det som regel ikke båret uniformer i den svenske armeen. Etter frigjøringskrigen 1520–1523 begynte en første uniform å ta form. Denne var dog ikke obligatorisk og langt ifra alle bar den. Den varierte dessuten fra person til person samt skulle anskaffes med penger fra egen lomme. Derfor bar majoriteten av fotfolket sivile klær mens det adlige kavaleriet bar denne uniformen som etter tysk forbilde omtrent bestod av bryst- og ryggharnesk, ringkrage samt arm- og lågskenor. Det var først under trettiårskrigen som en riktig uniform begynte å komme. Blant annet besluttet Gustav II Adolf om snitt og form på uniformen. Hvert regiment fikk dessuten en egen farve. Upplands regemente hadde eksempelvis rødt med gule oppslag. Det slutgiltiga införandet kom i 1672 da Karl XI beordret at samtlige regimenter skulle utruste alt mannskap med en uniform i regimentets farve. Farvene kom til å bli endret i 1683 for siden å tas bort og erstattes av den mørkeblå enhetsuniformen i 1687.

Den karolinske armeen

Infanteri 
Det karolinske infanteriets blå rockar og gule oppslag er kanskje hva karolinerne mest förknippas med idag. I reglement av 1687 ble det fastslått at hele infanteriet skulle bære den blå enhetsuniformen, hvilket dog i praksis aldri inntraff. Mange kom til å bære grå vadmelsrockar og til og med sachsiske røde rockar som erövrades ved en drabbning med disse. Som huvudbonad bars en karpus, men under årenes løp byttes den ut mot den trekantede karolinerhatten i filt. I uniformen inngikk dessuten halsduk, vest og bukser av skinn eller klede, linskjorte og strømper. For mindre saker hadde soldatene en ransel. På føttene hadde karolinerne lågskor med spenne av messing og såle av never. Disse skoene hadde samme form for både venstre og høyre fot, og en rett slutt ved tærne, og kunne derfor anvendes til valgfri fot. Offiserene, som bekostet sin utrustning selv, kjøpte støvler som så ut som kavaleriets kragstøvler, men var mer anpasset til infanteriets krav. Ullstrømpene rakk over kneet og var gule, røde, hvite, grå eller blå. De ble holdt oppe av lærremmer med messingsspenner. Det vanlige var at en soldat hadde to par strømper. Offiserenes egenhendig anskaffede uniformer var ofte av bedre stoffer enn de menige soldatenes.

Kavaleri 
Rytternes uniformer så omtrent ut som uniformene for fotfolket, men i de fleste tilfeller med blå oppslag og messingsknapper. Under den blå klädesuniformen bar mange et kyller av elgskinn eller kamisol (skinnvest) av bock- eller renskinn som skulle räcka till knäs, skinnbyxor av elg-, ren- eller bockskinn og hvit skjorte av lin med snøre i ermer og hals. Rytterne vekslet mellom karpuser og goda svarta hattar (uppvikt eller trekantet). I ryttarmunderingen inngikk dessuten en slängkappa med två messingsspenner og en halsduk (svart eller hvit). På føttene bar rytterne ryssläderstövlar eller kragstövlar av smorläder med sporer. Innenfor støvlene hadde man ullstrømper og utenpå disse ytterligere en såkalt støvelstrømpe av lärft som beskyttet strømpen av ull. Støvlene kunne også inneholde vador. Hanskene hadde kraver av fem millimeter tykt semsket elgskinn med bock- eller renskinnsgrepp. Utrustning som rytterne selv måtte anskaffe ekstra var: en skjorte, en halsduk, en bröstlapp, et par strømper, et par sko med spenner, en nattlue og en kam med foder. Som skydd kunde ryttarna bära ett harnesk utanpå kyllret.

Artilleri 
I 1687 ble enhetsuniformen innført for artilleriet. For infanteriet og kavaleriet anvendes da blå uniformer, artilleriets var omtrent likedanne, men grå.

Rocken var mørkegrå med blå krave, blå ärmuppslag och blått foder. Detta gällde artillerister från Sverige liksom från andra delar av riket. I uniformen ingick även blå lärfthalsduk, gul skinnväst, knäbyxor av gult skinn, blå långstrumpor, svarta lågskor med mässingsspännen och tvär tåhätta, svart filthatt med rött hattband och trekantigt uppvikt brätte. År 1710 byttes den grå uniformen ut mot en blå.

Frihetstid og gustaviansk tid

Frihetstiden 
 
Den karolinske uniformen bestod i stort uforandret frem til 1756 da en større gjennomgang av uniformeringen resulterte i uniform m/1756. Uniformen fikk nå et mer moderne snitt, og färgställningen gjordes betydlig mer enhetlig. På 1760-tallet framfördes dog kritikk mot den enhetlige uniformeringen. Under Pommerska kriget hadde den enhetlige farven visat på vanskeligheten å lede troppene i felt. Dette ledet til at man videreutviklet uniformen for infanteriet, hvilket resulterte i uniform m/1765. Ved kavaleriet behölls dog modell 1756 frem til 1779.

Gustaviansk tid 
På den senere delen av 1770-tallet vidtog et arbeid å modernisere den svenske uniformeringen. I 1778 hadde Gustav III innført Nationella dräkten, og dens snitt fikk nå kraftig gjennomslag i både militære uniformer og sivile uniformer. Denne gjennomgangen resulterte i uniform m/1779, som ble innført i samtlige våpenslag på det tidlige 1780-tallet. Denne uniformen ble videreutviklet ytterligere i uniform m/1792, for å nå sin endelige form i uniform m/1802.

Man frångick dock mycket av detaljerna i modell 1779 då man 1806 införde en ny uniform av mer kontinentalt snitt, uniform m/1806. Denna vidareutvecklades år 1807, under Gustav IV Adolf, då man återigen införde en enhetsuniform i grå färg för hela krigsmakten, uniform m/1807, som till mönstret liknande och inspirerade uniform m/1910. Uniform modell 1807 innebar visserligen ytterligare modernisering, men den blev inte särskilt populär, varför man återgick till uniform m/1806 efter Gustaf Adolfs avsättning vid statskuppen 1809.

Senere tid 

Dette avsnittet behandler forsvatets uniformer fra 1850 og fremover, inndelt etter

Modell eldre 

Modell äldre eller m/ä er offisielt samlebetegnelsen på alle uniformspersedlar som tagits fram før den for armeen 1906 fastsatte enhetsuniformen, men i praksis avses kun de uniformsmodeller som tagits frem under 1800-talets senare hälft. Officiellt avskaffades m/ä i samband med enhetsuniformen 1906 – de skulle dock kvarstå tills de var utslitna. Resultatet blev att de allra flesta regementena hade m/ä som basuniform ända in på 20- och 30-talen samt att man blandade gamla och nya uniformer. Exempelvis  kunde man bära vapenrock m/1910 samtidigt som man hade ridbyxor m/1895. 1966 avvecklades modell äldre vid alla förband utom Livgardets dragoner och Svea livgarde. Ända in i våra dagar har m/ä använts och än idag använder Livgardet (LG) m/ä vid högvakt, statsbesök, korteger och annan statsceremoniell verksamhet. Dessutom har med början 1985 samtliga av den svenska arméns musikkårer utrustats med m/ä.

Uniform m/1906 
År 1905 avslutade 1901 års uniformskommitté  sitt arbete. Utvärderingen av de nya uniformsförslagen gav ett positivt resultat vilket man kunnat konstatera av försöksuniform fm/1902 och försöksuniform m/1903. Därmed beslutades det om införandet av uniform m/1906. 1906 års enhetsuniform blev dock väldigt kortvarig och försvann redan år 1910 då den ersattes av 1910 års enhetsuniform.

Uniform m/1910 

Uniform m/1910, ibland kallad uniform m/1906-1910 på grund av de stora likheterna med m/1906, var den uniform som kom att efterträda ovanstående. Som redan nämnts så var uniformerna väldigt lika och den enda stora skillnaden var att man tagit bort truppslagstecknet på överarmen. Även om denna uniform var enhetlig för hela armén så var detta snarare ett undantag än en regel eftersom uniformen inte alltid användes och oftast när den gjorde det kombinerades den med Modell äldre. Detta var även Landstormens första riktiga uniform då man tidigare endast hade haft Landstormsarmbindeln och Landstormshatten gemensam. Denna uniform användes huvudsakligen fram tills uniform m/1939 såg dagens ljus. Trots att den ofta kombinerades fick den med tiden ett bredare genomslag.

Uniform m/1923 
Eftersom den år 1910 fastställda fältuniformen inte motsvarade fordringarna på hållbarhet och även i övrigt gav anledning till anmärkningar fastställdes 1923 efter ingående undersökningar en ny uniformsmodell för den svenska armén. Men trots att uniform m/1923 var betydligt mer praktisk och fältanpassad än föregångaren fick den inget egentligt genomslag, detta främst beroende på de kraftiga besparingar som krigsmakten genomgick vid denna tidpunkt. Det var även mycket sällsynt att ett helt kompani utrustades med uniformen, även om det förekom. De som hade uniformen var huvudsakligen officerare som på eget bevåg och bekostnad låtit sy upp uniformen. Nådastöten för uniformen kom med uniform m/1939.

Uniform/1939 

Det var som ett resultat av 1938 års uniformskommitté som man började utveckla det som vi idag kallar uniform m/1939 och efter 1910 års enhetsuniform så blev detta den första enhetsuniformen som verkligen slog igenom. Detta är även den sista uniformen som i stor omfattning använts både som daglig dräkt, högtidsdräkt, paraddräkt, permissionsdräkt och fältdräkt. Den kom att utdelas först till frivilligkåren i Finland 1939-40 och började komma ut på förband sommaren 1940. Hemvärnet tilldelades uniformen i slutet av 1945. Permissionsuniform m/1952 kom att ersätta m/1939 vid permissioner men inom andra områden kvarstod den till den ersattes av fältuniformerna m/1958 och m/1959.

Ridbyxor m/39 användes av Livgardets dragonbataljon i beriden tjänst ända fram till 2006.

Frivilliguniform m/42 kv 

Då det under andra världskriget strömmade in frivilliga kvinnor till krigsmakten ökade behovet av en uniform för dessa. Därför utvecklades frivilliguniform m/42 kv ur 1939 års Enhetsuniform. Som ovan nämnts så användes den enbart av frivilliga kvinnor. Det var huvudsakligen fördelade mellan de tre riksförbunden Svenska Lottakåren (SLK), Blå Stjärnan och Svenska Röda korset. Uniformen fick bäras fram till och med den 31 mars 1970.

Permisjonsuniform m/1952 
Permissionsuniform m/1952 var den första uniformen som endast användes vid permissioner, men i praktiken även till inomhustjänst. Uniformen var mycket lik Enhetsuniform m/1939 och skillnaden var att denna uniform var mindre fältanpassad och istället mer permissionsanpassad. Vissa persedlar är desamma som hos uniform m/39. Uniformen fick användas fram till och med den 31 mars 1966.

Feltuniformene m/1958 og m/1959 
Fältuniform m/1958 og Fältuniform m/1959 togs fram parallellt och var ursprungligen avsedda att användas för vinter- respektive sommarbruk. Dessa två uniformer var resultatet av åtskilliga testuniformer, bland annat Försöksuniform fm/1955. En rad äldre fältuniformer ändrades även i samband med uniformernas införande till bland annat Fältuniform m/1939-58 och Fältuniform m/1952-58. Den ursprungliga avsikten att använda dessa under olika årstider försvann dock med tiden och de började användas parallellt med varandra året om. Dessa uniformer fanns också till skillnad från de tidigare uniformerna i flera olika varianter. En variant av fältuniform m/1959 var till exempel fältuniform m/69P. Med "P" avsågs "pansar". Denna uniform var annorlunda utformad: bland annat var den vadderad för att skydda mot stötar, slag och snabb genombränning i det fall den fattade eld, något som är en reell fara för ett pansarfordons besättning. I ryggen, strax nedanför nacken, fanns en lyftögla i en blixtlåsförsedd ryggficka. Denna lyftögla skulle användas för att kunna lyfta upp skadade besättningsmedlemmar genom pansarfordonets luckor. Det fanns även andra varianter såsom Fältuniform m/1969F (flyg).

Permisjonsuniform m/1960 

Permissionsuniform m/1960 var, namnet till trots, avsedd för både vakttjänst och permissioner. Uniformen utvecklades som ett komplement till de i dessa sammanhang olämpliga fältuniformerna m/1958 och m/1959. Uniformen användes även tillsammans med vit utrustning m/1954 som musikdräkt. Senast vid årsskiftet 1994/1995 skulle uniformen vara tagen ur bruk. Den levde emellertid kvar som musikdräkt i ytterligare några år. Företrädaren var Permissionsuniform m/1952 och den kom att ersättas av Paraduniform m/1987.

Feltuniform m/70 kv 
Det hade före 1970-talet kommit ett flertal uniformer anpassade för kvinnor och det började bli dags för en renodlad fältuniform. En sådan började utvecklas och resultatet var Fältuniform m/70 kv. Den är en blandning av Fältuniform m/1959 och Frivilliguniform m/60 kv samt användes tills den för båda könen gemensamma Fältuniform 90 infördes.

Paradeuniform m/1987 

Paraduniform m/1987, egentligen Uniform m/1987A, är en efterföljare till Permissionsuniform m/1960 och Befälsuniform m/1968 men till skillnad från den sistnämnda även avsedd för manskap. Denna uniform används av alla regementen (utom Livgardet) som Högtidsdräkt, Sällskapsdräkt och Trupparaddräkt. Alla regementen (inklusive Livgardet) använder även uniformen som så kallad Daglig dräkt. Uniformen infördes samtidigt som Fältuniform 90. Uniformen används även (med några annorlunda persedlar) inom flygvapnet och marinen.

Feltuniform 90 
Fältuniform 90, ibland skämtsamt kallad "lövhögen", är det nuvarande fältuniformssystemet inom försvarsmakten. Fältuniformen ersatte fältuniform m/1958 och fältuniform m/1959. Systemet infördes formellt 1990, men var i praktiken ute på förbanden redan under andra halvan av 1980-talet. Den finns likt föregångarna i flera olika varianter: Fältuniform 90 Lätt, Fältuniform 90 Pansar, Fältuniform 90 Tropik Grön, Fältuniform 90 Tropik Beige och Fältuniform 2002 ADYK.

Illustrasjoner

Marinen

1700-tallet

Med införande av svenska dräkten i slutet av 1700-talet fick de svenska flottorna en uniformering som mycket avvek från det internationella sjöofficersmodet och istället kom att likna arméuniformerna. 1808 års sjöofficersuniform liknade arméns uniformer med dubbelknäppt vapenrock, svartlackerade höga stövlar och hatt med plym.

1800-tallet
Under 1800-talet kom den svenska flottans uniformering att alltmer följa det internationella sjömilitära uniformsmode som huvudsakligen var baserad på den franska flottans uniformer. Grundfärgen var blå och det fanns iögonenfallande skillnader mellan officers- och sjömansuniformerna, då de senare huvudsakligen var utformade för praktiskt tjänst på ett segelfartyg och hade stora likheter med den civila sjöfartens arbetskläder. Officersuniformen hade i sin tur ett typiskt snitt som skilde den från de lantmilitära uniformerna.

1900-tallet 

Vad som ovan sagts om artonhundratalet gäller även för stora delar av 1900-talet. Genom att de civila sjömännens arbetskläder efter ångans införande alltmer kom att likna vanliga arbetarkläder, blev sjömansuniformen en uttalat militär klädsel vilken tydligt skiljde örlogsflottans sjömän från handelsflottans. Sjöofficersuniformen bibehöll sitt karaktäristiska utseende och kom att efterliknas av handelsflottans befäl och stå modell för civiluniformer inom lots- och fyrväsende, hamnväsende med mera.

Paradeuniform m/1878 

Paraduniform m/1878 avsedd för Svenska flottan, är idag en mycket annorlunda uniform då den endast får användas av officerare i samband med tjänstgöring på Kungaslupen Vasaorden. Detta innebär att man endast använder den någon gång varje decennium och att man får sy upp nya uniformer varje gång eftersom man byter besättning från gång till gång. Den får dock även, på egen bekostnad samt med enhetschefens tillstånd, bäras som sällskapsdräkt av före detta befälhavare och sekond på Vasaorden.

Kystartilleriet

Från sitt inrättande 1902 bar kustartilleriet en uniform som till stora delar liknade flottans. Det enda undantaget var en vapenrock med ståndkrage, som bars av officerare och underofficerare. Först med den gråbrungröna uniformen modell 1942 fick kustartilleriet en för fälttjänsten anpassad uniform.

Flyvåpnet

När de militära flygstridskrafterna efter första världskriget fick en permanent och självständig ställning i de olika ländernas krigsmakter uppkom frågan om deras uniformering. RAF antog en gråblå uniform med vapenrock av kavajtyp med nedvikt krage och slips och med gradbeteckningarna på underärmarna. I andra länder, t.ex. Frankrike, antog flygvapnen en uniform som byggde på den traditionella sjöofficersuniformen fast med enkel knäppning. Det innebar en blå enkelknäppt kavaj med slips och gradbeteckningar i guld på underärmarna.

Det svenska flygvapnet, som blev en självständig försvarsgren 1926, fick en uniform av denna franska typ 1930. Uniform m/30 bestod i grundutförande av långbyxa m/30, vapenrock m/30 eller kavaj m/30. Denna uniformsutförande fick bäras av såväl meniga och officerare. I särskilt utförande fanns även kappa m/30 som var avsedd att bäras av officerare och underofficerare över övriga uniformsplagg.. Gradbeteckningarna bars på underärmarna.

Som arbetsdräkt bars m/30 med flygmössa (båtmössa). Med uniform m/38 infördes en mässdräkt för flygvapnet bestående av mässjacka och långbyxor med galoner. Uniform m/48 hade en uniformsjacka av battledress-typ (flygjacka) med dold knäppning och gradbeteckningarna på axelklaffarna. Den var till att börja med endast avsedd som arbetsdräkt för flygande personal men fick senare större användning som befälsuniform. Vit vapenrock m/30 ersattes av uniform m/51. Det var en blå vapenrock av samma snitt som m/30 dock utan sidfickor samt att gradbeteckningarna bars på axelklaffar. Flygvapnet fick genom m/87 en modern vapenrock med fyra synliga knappar och gradbeteckningarna på axelklaffar. I vardagsdräkt m/87 ingår en midjekort jacka istället för vapenrock.

Kvinnlig Krigstjänstpersonal 
Enligt uniformsbestämmelse go nr 2400/1951 används:

Blusar

Blus m/47 kv - av vitt eller mörkblått bomullstyg med vit nedvikbar krage.

Hatt m/47 kv - av mörkblå filt med uppvikt brätte i nacken. Framtill sitter ett 60 mm flygemblem m/51.

Jackor

Jacka m/47 kv - av mörkblått ylletyg med krage och slag. Jackan har axelvaddar, insvängd midja, påsydda fickor med utanpåliggande ficklock samt knäpps med enkelknäppning.

Sommarjacka m/47 kv - av mörkblått tunt ylle- eller bomullstyg. Jackan och sommarjackan är lika men med lite olika sömmar, sommarjackan har bland annat inte axelvaddar. Jackan har axelklaffar vilka över det träs axelklaffshylsor m/51 kv.

Kappor

Gabardinkappa m/47 kv - Av mörkblått ylletyg med axelklaffar som likt sommarjackan träs axelklaffshylsa m/51 kv på.

Kappa m/47 kv - av mörkblått ylletyg med rundskuren krage samt slag av cape-modell. Kappan är dubbelknäppt, fickorna är passpoalerade med ficklock.

Regnkappa kv - av svart eller mörkblått tyg av olje- eller gummiduk alternativt av plast.

Kjolar

Kjol m/47 kv - av mörkblått ylletyg.

Sommarkjol m/47 kv - av mörkblått tunt ylletyg eller bomullstyg.

Klänning m/51 kv - av mörkblått tunt ylle- eller bomullstyg med vit nedvikbar krage som är löstagbar. Klänningen har axelklaffar där axelklaffshylsor m/51 träs på. Klänningen knäpps med fyra knappar och har vita manschetter.

Mössor

Flygmössa m/30 kv - av mörkblått ylle- eller bomullstyg. I framkant sitter flygemblem m/51, 60 mm.

Vinterflygmössa m/41 kv - av mörkblått ylletyg och skinn.

Till denna uniform används, förutom axelklaffshylsa och flygemblem av m/51 kv, dagtjänsttecken m/38 kv, frivilligtecken kv, galon m/51 kv. Även knapparna är specifika för dräkten, räfflad samt slät knapp m/30 kv och stjärnknapp m/45 kv.

Flygvapenemblemet bärs på vänstra överärmen på m/47 kv.

Uniformsdrakter 

Den svenska försvarsmakten har tagit fram flera uniformsdräkter för olika sorters tjänstgöring, däribland Trupparaddräkt, Sällskapsdräkt (även kallad Mässdräkt) samt daglig dräkt. Vilka uniformer och persedlar som ska användas, samt vilka uniformsdräkter som ska bäras regleras för närvarande genom Instruktion för försvarsmakten.

Kilder

Referanser

Eksterne lenker
 Försvarsmaktens uniformsbestämmelser
 Uniformer vid den svenska armén - 1800-tal. Hans Högman. 26 juni 2017.

Sveriges forsvar
Uniformer