alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Hjelp Jødene Hjem

Hjelp Jødene Hjem (forkortet HJH) er en norsk humanitær organisasjon som hjelper jøder med å utvandre til Israel. HJH startet som en ad-hoc gruppe for å hjelpe Sovjet-jødene ut av Sovjetunionen.  Formålet med Aksjonskomitéen Hjelp Jødene Hjem er å kanalisere støtte til jøder fra det tidligere Sovjetunionen og andre utsatte områder for å hjelpe dem med å reise til Israel, lette overgangen til et nytt liv og bistå i tilpasning til et nytt hjemland.

I dag kanaliserer HJH støtte til prosjekter som hjelper nye immigranter til og i Israel. HJH sender støtte til organisasjoner som driver med forskjellig type hjelp til nye immigranter, fra før de har forlatt landet de kommer fra til de er blitt integrert inn i det israelske samfunnet. HJH driver også informasjonsarbeid om antisemittisme og dens følger.

Organisasjonen er upolitisk samarbeidsorganisasjon bestående av humanitære, kristne og jødiske organisasjoner. 10 organisasjoner står i dag bak og støtter HJHs arbeid.

Historie

Hjelp Jødene Hjem oppsto som en aksjonskomité våren 1990, for å hjelpe sovjetiske jøder med å få utreisetillatelse og muligheten til å flytte til Israel. Michael Melchior ble engasjert til å finne passende prosjekter i Israel som Hjelp Jødene Hjem kunne støtte. Kai og Jackie Feinberg, Kristoffer Gjøtterud, Helge Aarflot var også viktige i HJHs arbeide.

Den profilerte Israelvennen Kåre Kristiansen var i alle år med i styret i Hjelp Jødene Hjem.

Øyvind Bernatek har vært styreleder i HJH siden 2007. Rebekka Herberger Rødner er daglig leder. Eli Finsveen var daglig leder 2007-2014. Anne Sender var daglig leder 
Anne-Marie Gravdahl var styreleder for Hjelp Jødene Hjem i en årrekke.

Deltagende organisasjoner

Pr. 2015 er ti foreninger med i Hjelp Jødene Hjem:

Det Norske Baptistsamfunn
Det Norske Misjonsforbund
Den Evangelisk Lutherske Frikirke
Fellesinnsamlingen for Israel/ Magbit
Den Norske Israelsmisjon
Norge-Israel-foreningene
Med Israel for fred
Ordet og Israel
Det Mosaiske Trossamfund
De Frie Evangeliske Forsamlinger

Eksterne lenker 
 Nettsidene til Hjelp Jødene Hjem
 Intervju med styreleder i HJH Anne-Marie Gravdahl, i Dagen 08.08.2001

Norske humanitære organisasjoner
Etableringer i 1990
Israel og Norge
Mineralogi

Mineralogi er læren om mineralene, som igjen er byggestener for bergartene. Mesteparten av jordskorpa består av de bergartsdannende mineralene kvarts, feltspat, kalkspat, dolomitt, glimmer, pyroksen og hornblende. I tillegg inneholder bergarter også aksessoriske mineraler som utgjør et par prosent. Noen mineraler finnes i sin rene form, eksempelvis kvarts og glimmer, men nesten alltid er de blandet sammen til bergarter hvor egenskapene må utledes gjennom mineralogisk analyse av de enkelt-mineraler bergarten består av. Mineralogisk analyse kan også brukes til å identifisere bergarter, eksempelvis ved Streckeisens klassifikasjonssystem.

Hardhet 
Mineralene kan enkelt klassifiseres ved sin hardhet: 
 Talk
 Gips
 Kalk
 Flusspat
 Apatitt
 Feltspat
 Kvarts
 Topas
 Korund
 Diamant

Det er verdt å merke seg at denne skalaen ikke er linjeær. Diamant er cirka 10 ganger sterkere enn Korund, mens Feltspat er cirka dobbelt så sterkt som Apatitt.

Mineralogien kan i tillegg klassifiseres etter ulike skjemaer for å beskrive bergartene. Disse metodene avhenger av hvilke typer av bergarter som vi analyserer: Sedimentære, metamorfe eller vulkanske.

Analysemetoder
Mineralogien til en bergart kan bestemmes i laboratorium ved hjelp av:
 Mikroskop – Tynnslipsmikroskop
 XRD – Røntgendiffraksjon
 SEM – Scanningelektronmikroskop

Eksterne lenker
Benjamin Limo

Benjamin Limo (født 23. august 1974 i Eldoret) er en kenyansk friidrettsutøver.

I VM 1999 tok han sølv 3000 meter hinder, og ble verdensmester på samme distanse under VM 2005 i Helsingfors.

Resultater 
 1998: Verdensmester i gateløpstafett
 1999: Verdensmester i terrengløp, VM-sølv på 5000 meter
 2005: Verdensmester på 5000 meter

Bestenoterintger 
 1500 meter: 3.37,59 min, 1999
 3000 meter: 7.28,67 min, 4. august 1999 i Monaco
 5000 meter: 12.54,99 min, 4. juli 2003 i Paris
 10000 meter: 27.42,43, 21. mai 2004 i Hengelo, Nederland

Referanser

Eksterne lenker 
 

Personer fra Eldoret
Kenyanske langdistanseløpere
Verdensmestere i friidrett
Verdensmestere i terrengløp
Deltakere for Kenya under VM i friidrett 2005
Naturkatastrofe

En naturkatastrofe er en naturlig (ikke-menneskeskapt) endring i jordas overflate eller atmosfære som får katastrofale følger for mennesker og andre organismer. En naturkatastrofe kan sette tydelige spor i den sedimentære lagrekken til tross for at hendelsen utgjør en mikroskopisk andel av den geologiske tidsregningen. Slike hendelser kan derfor ofte gjenkjennes ved paleontologiske eller sedimentologiske undersøkelser.

Studier av naturkatastrofer omfatter å vurdere, forebygge og avhjelpe hendelser som skyldes geologiske forhold eller prosesser, og som er til fare for mennesker, eiendom eller det naturlige miljø. De største farer oppstår ved skred i løsmasser og berg forårsaket av nedbør, vulkanutbrudd, flom, jordskjelv og menneskelig påvirkning. Skred ut i innsjøer og fjorder, undersjøiske skred og jordskjelv kan forårsake ødeleggende flodbølger (tsunamier).

Avdelingen for miljøgeologi, hydrologi og naturkatastrofer ved Institutt for Geofag ved UiO har et nært samarbeid med International Centre for Geohazards (ICG) på Norges Geotekniske Institutt (NGI). Sammen har disse institusjonene stor kompetanse innen analytisk og numeriske modellering og eksperimentelle metoder, og har omfattende praktisk erfaring med feltobservasjoner og forebyggende tiltak.

Naturkatastrofer i Norge
Vi har ikke hatt noen hendelser som kan betegnes naturkatastrofe i Norge i nyere tid. Imidlertid har naturskade rammet liv og eiendom. Noen kjente naturskader:
 Borregaard Hovedgård jordskred
 Gauldalsraset
 Hatlestad-raset
 Lofot-stormen 1849
 Rasulykken i Loen i 1905
 Rasulykken i Loen i 1936
 Rissaraset
 Storeggaraset
 Storofsen
 Tafjord-ulykka
 Tiller-raset
 Tjelle-skredet
 Verdalsraset
 Vesleofsen

Slik skade omfattes ikke av private forsikringer. I stedet gir staten naturskadeerstatning.

Galleri

Litteratur
Henrik Svensen: Enden er nær. En bok om naturkatastrofer og samfunn. Aschehoug 2006.

 
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Steinvik stasjon

Steinvik stasjon er en jernbanestasjon på Rørosbanen. Stasjonen ligger ved grenda Steinvik i Stor-Elvdal kommune og ble åpnet i 1875, to år før Rørosbanen stod ferdig. Stasjonsbygningen er tegnet av arkitekten Georg Andreas Bull og ble oppført i 1873. Bryggerhuset ved siden av stasjonsbygningen er tegnet av arkitekt Peter Andreas Blix og ble oppført i 1874. Stasjonen ble avbemannet og nedgradert til holdeplass i 1985. Stasjonsbygningene ble solgt til private eiere. Etter 2002 stopper lokaltogene her bare ved henvendelse direkte til konduktøren. Fra Steinvik stasjon til Oslo S er det 203,8 km.

Fredning av stasjonen 
Steinvik stasjon ble fredet av Riksantikvaren i 2002 med begrunnelse i at stasjonen er et av de best bevarte anleggene fra sin periode. Fredningen omfatter stasjonsbygningen med eksteriør, godshuset med eksteriør og interiør, privétbygningens eksteriør og bryggehusets eksteriør og interiør samt et område rundt bygningene.

Litteratur

Eksterne lenker 

 Riksantikvaren
 

Jernbanestasjoner på Rørosbanen
Jernbanestasjoner i Hedmark
Kulturminner i Stor-Elvdal
Jernbanestasjoner åpnet i 1875
1875 i Norge
Bygninger tegnet av Georg Andreas Bull
Jernbanebyggverk i Stor-Elvdal
Fredete byggverk i Innlandet
Hedmarks samferdselshistorie
Kjøpsvik

Kjøpsvik (lulesamisk: Gásluokta) er et tettsted i Narvik kommune i Nordland. Inntil 2020 var stedet administrasjonssenteret i Tysfjord kommune. Tettstedet har  innbyggere per 1. januar , og ligger på østsiden av Tysfjorden.

Samferdsel og industri
Kjøpsvik har fergeforbindelse over Tysfjorden til Drag. Veiforbindelsen til E6 på Sætran i Ballangen ble åpnet i 1992.

En viktig bedrift i Kjøpsvik er Norcems sementfabrikk på stedet, tidligere Nordland Portland Cementfabrik. Sementproduksjonen startet i 1918 med råstoff fra et stort kalksteinsfelt som strekker seg nordover fra Kjøpsvik. I dag er sementfabrikken den nest største arbeidsplassen i Tysfjord.

Se også
 Kalk

Referanser

Eksterne lenker
 Presentasjon av Kjøpsvik

Galleri

Tettsteder i Nordland
Fergesteder i Nordland
Bosetninger i Narvik
Lumbago (band)

Lumbago var et norsk nyveiv-band som eksisterte fra 1979 til 1984. Forgjengeren het Bygerlijaen Lumbago.

Sommeren 1979, etter en opptreden i NRKs Halvsju, brøt vokalist Morten Jørgensen, bassist Stein Gulbrandsen og trommeslager Trond Armand Larsen ut og startet Lumbago sammen med Thanasis Zlatanos, etter å la lagt stilen om fra fusion-rock til nyveiv. Samme år skrev bandet kontrakt med Polygram, og deres første singel "Gi meg noe ekte" ble utgitt våren 1980. Den ble lansert med en helsides annonse i Dagbladet, noe som vakte betraktelig oppsikt og gjorde bandet omstridt. Høsten 1980 utkom debutalbumet Alt og litt ekstra, som ble nominert til Spellemannpris i klassen "Ny-rock". NRK produserte en av landets første moderne musikkvideoer til låta Berit har fått leggene barbert, som ble vist i programmet Videotek den tjuetredje september, 1980.

Oppfølgeren Cabaret Marzipan ble utgitt i oktober året etter, men allerede før albumet utkom, hadde Polygram sagt opp kontrakten fordi selskapet var misfornøyd med at debuten ikke solgte mer enn enn i overkant av 4000 eksemplarer. Som følge av dette ble

Cabaret Marzipan ikke markedsført. Albumet solgte 2000 eksemplarer.

Lumbago ble oppløst våren 1982 som følge av indre stridigheter. Deretter startet Jørgensen det såkalte Lumbago II med ny besetning, blant andre Arne Berggren. Denne versjonen av Lumbago utgav bare singelen Grønt lys i 1983, hvorpå bandet ble oppløst.

Besetning

Besetningen for Lumbago
Trond Armand Larsen (1979–1982)- trommer
Stein Gulbrandsen (1979–1982)- bass
Thanasis Zlatanos (1979–1982)- gitar
Morten Jørgensen (1979–1982)- vokal

Besetningen for Lumbago II
 Morten Jørgensen (1982-1984) - vokal
Knut Onstad (1982–1983)- keyboards
Trond Steinum (1982–1983)- bass
Arne Berggren (1982–1984)- trommer
Bengt Olsson (1982–1984)- gitar
Jørgen Lie (1983–1984)- bass

Diskografi

LP
Lumbago – Alt og litt ekstra (Polydor, 1980)
Lumbago – Cabaret Marzipan (Polydor, 1981)

EP/singel
Lumbago – Gi meg noe ekte (Polydor, 1980)
Lumbago – «En god dag i dag»/«Pene jenter»' (Polydor, 1981) (promotion-singel, ikke for salg) 
Lumbago – Grønt lys (Over Under, 1983) (med Ole Hedemann på piano)

Samling/boks
Lumbago – 15 klassiske tilfeller av Lumbago (Tylden & co, 1998)
Diverse artister – VG-kassetten På Gang 4 (VG, 1981, med låta Pene jenter) Tildelt gullkassett for 50.000 solgte eksemplarer.
Diverse artister – Norsk Rock (5xLP boks, Bokklubben Nye Bøker, 1982, med låta Berit har fått leggene barbert)

Referanser

Eksterne lenker 
 Lumbago på Discogs
 Fullstendig band-stamtre, tegnet av Willy B.
 Lumbago i Rockipedia
 Lumbagos biografi fra Norsk pop & rock leksikon

Norske rockegrupper
Band etablert i 1979
Ulf Ekman

Ulf Gunnar Ekman (født 8. desember 1950 i Göteborg, Sverige) er grunnlegger og tidligere pastor i menigheten Livets Ord i Uppsala, Sverige. Han er utdannet cand. theol. og cand. fil.

Ulf Ekman er vert for programmet «Another Day Of Victory» som sendes på blant annet GOD TV.

Under gudstjenesten på Livets Ord den 9. mars 2014 informerte Ulf Ekman at han forlater forsamlingen for å bli katolikk. Han konverterte 22. mai 2014.

Under Oslo Symposium 2015 mottok han Kaare Kristiansens minnepris for sitt arbeide for Israel og jødene.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Svenskspråklige sakprosaforfattere
Pastorer og predikanter i Trosbevegelsen
Personer fra Göteborg
Fødsler i 1950
Muhammed Rafiq Tarar

Muhammed Rafiq Tarar (født 2. november 1929) var president i Pakistan fra 1. januar 1998 til 20. juni 2001.  

Under Pakistans uavhengighetskrig i 1947 så var Rafiq Tarar frivillig nødhjelpsarbeider i flyktningleirer satt opp av Muslim Students Federation, for flyktninger som kom fra India til Pakistan.

Referanser 

	

Pakistanske presidenter
Personer fra Gujranwala District i Punjab
Milorg-baser i det okkuperte Norge

Milorg-baser i det okkuperte Norge ble opprettet i de siste månedene av andre verdenskrig. Hensikten med basene var å samle, bevæpne og trene opp til 2000 Milorg-soldater. Planene inkluderte fem baser som alle skulle være i avsidesliggende og utilgjengelige strøk, helst med stor avstand til tyske troppekonsentrasjoner. Disse militære avdelingene skulle kunne brukes til geriljaoperasjoner dersom situasjonen krevde det, eller til angrep mot en uorganisert kapitulerende fiende.

Konseptet med baser inne i det okkuperte Norge kom fra sjefen for operasjonskontoret ved FO IV i London, major Jens Henrik Nordlie.

Basene ble brukt for å ta vare på folk som måtte gjemme seg for å unngå tvangsmobilisering. For å lette forsyningssituasjonen var det nødvendig å kunne motta forsyninger luftveien.

Fem baser var planlagt, men bare to nådde et operativt nivå, den tredje var under oppbygging. Basen Bjørn i Matre-fjellene i Nordhordland ble tidlig delt i to nærliggende baser, Bjørn West og Bjørn East. Base Elg var i Buskerud, nordvest for Hønefoss. Bare Elg og Bjørn West ble realisert i sin helhet. Base Varg skulle holde til på sørligste del av Hardangervidda, øst for Stavanger. Oppbyggingen av Varg var underveis. Basene Orm i Trysil og Hjort i Sør-Trøndelag ble knapt etablert. Begge disse var ved grensa mot Sverige.

Mannskaper skulle i basene få opplæring i geriljakrig og annen militær utdanning. Instruktørene ble kalt «UK-karer» og kunne komme fra Kompani Linge.

Sommeren og høsten 1944 fikk de allierte frigjort en del flykapasitet og en omfattende dropptjeneste ble satt i gang. Basene som var under oppbygging trengte store mengder våpen, uniformer og annet utstyr. Med ledig kapasitet og Eureka-stasjoner inne i Norge kunne materiellet flys inn på natten og droppes med stor nøyaktighet.

Basene som nådde operativ status ble begge utsatt for tyske angrep. Basen Bjørn West var i kamp over seks dager før styrkene rev seg løs. Mannskaper fra basen Elg som var på kurs i Eggedal ble angrepet og det kom til skuddveksling.

Fra to oversikter datert 10. og 15. mars 1945
TOPOGRAFISKE SÆRTREKK: Milorg-basene er utvalgte områder, som utfra en geografisk og taktisk synsvinkel er rimelig 'sikre', og hvor en har til hensikt å samle, bevæpne og trene en styrke på opptil ca. 2000 medlemmer av Milorg. Da hver av basene dekker tilnærmelsesvis 3000 square miles med skog og fjellterreng, vil det være svært vanskelig, om ikke umulig, å gjennomsøke disse områdene på en effektiv måte.
FORMÅL:
INNKVARTERING:
REKRUTTERING:
INNKALLING:
FORSVAR:
ETTERRETNING:
INTERKOMMUNIKASJON:

Områder
 Bjørn West, – Nordhordland
 Bjørn East, – Voss – Hardanger området
 Elg,   Hallingdal – Valdres
 Varg, – Vest-Agder
 Orm, – Hedmark vest for svenskegrensen og øst for Hamar
 Hjort, – Sør-Trøndelag vest for svenskegrensen og øst for Trondheim

Referanser

Litteratur

Milorg
Kikutstua

Kikutstua er en betjent turisthytte i Nordmarka ved Oslo, eid av Skiforeningen. Stua ligger 344 moh, på nordsiden av Bjørnsjøen. Like nord for stua ligger Kikuttoppen, et av Nordmarkas høyeste punkt.

Nordmarka i Oslo har i over hundre år vært et yndet mål for skiløpere og fotturister på egenpreparerte løyper og skogsstier. I starten sto de fastboende på gårdene i marka for bevertning og innlosjering av turistene. Etter hvert ble trafikken så stor at Skiforeningen så behov for et eget serverings- og overnattingssted syd i marka.

Godseier Harald Løvenskiold stilte en tomt ved Bjørnsjøen til disposisjon, og i 1926 var Kikutstua ferdigbygget. Arkitekt for bygget var Thorvald Astrup. Stua har hele tiden vært i Skiforeningens eie og drives av et bestyrerpar.

I dag har syklistene i stor grad overtatt for turister til fots. Skogsdriften i marka finansierer vedlikeholdet av et godt utbygd skogsbilveinett, som gjør marka populært både til trening og rekreasjon. Et godt samarbeid mellom Skiforeningen og Løvenskiold Skog har samtidig gjort at det i dag er laget traseer for skiløyper som krever lite snø før løypene blir bra.

Kikutstua er et populært overnattingssted, med 62 sengeplasser og servering.

Bestyrerpar 

 1997 - 2022: Knut-Arne Løite og Ane Moe
 2022 - : MCB AS

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 Kikutstuas hjemmeside

Turisthytter i Oslo
Nordmarka
Kikut

Kikut er en ås midt i Nordmarka i Oslo kommune. Høyeste punkt er Kikuttoppen (612 moh.), som er Oslos fjerde høyeste topp. Her er det fantastisk utsikt spesielt om en går litt nordover langs Kikuthøgda.

På sydsiden av Kikut, ved Bjørnsjøen, ligger Kikutstua (350 moh.). Betegnelsen «Kikut» brukes ofte også som en kortform for Kikutstua.

Litteratur 
Sverre Grimstad: Nordmarka – merker og mysterier. Andresen og Butenschøn Oslo 2008. ISBN 978-82-7981-053-7

Eksterne lenker 
 Nettkamera og værstasjon på Kikutstua

Nordmarka
Akt

Akt er i billedkunsten betegnelse på en fremstilling i tegning, grafikk, maleri, skulptur eller fotografi av et nakent menneske, eventuelt dekket på utvalgte steder med fikenblad eller et sjal.

Som sjanger er det vanlig å regne at den oppsto i eller like før renessansen. Det må bemerkes at både folkene i Midtøsten, det gamle Egypt og den hellenistiske kulturen hadde et noe annet forhold til klær enn middelalderens.

De første aktbildene fremstilte ofte motiver fra gresk gudeverden eller Adam og Eva. Kunstnerne var klar over behovet for å studere menneskekroppen for å kunne fremstille den riktig også med klær, men også at det brede publikum ikke ville se på en slik virksomhet som moralsk høyverdig - derfor kompromisset.

Akt er i dag en del av utdanningen i tegning og maling på alle kunstskoler. Der skilles mellom kroki (croquis på fransk) som er raske skisser, studier og ferdig utarbeidede bilder.

Mange av kunsthistoriens mest kjente verk er aktfremstillinger.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Billedkunst
Fotografi etter sjanger
Sjangermaleri
Tegnekunst
Museumssenteret i Vestfold

Museumssenteret i Vestfold (MuVe) er avviklet og oppløst.  Arbeidet videreføres i Samlingsforvaltningen.

Muve var et offentlig eid aksjeselskap som ble etablert i 2004. Eierne var fra oppstarten Vestfold fylkeskommune, Sandefjord kommune og Larvik kommune samt stiftelsen Vestfold Fylkesmuseum. Fra mars 2008 tok Vestfold fylkeskommune over alle aksjene i selskapet. Høsten 2008 ble akseselskapet avviklet og fra 1.1 2009 ble det tidligere MuVes oppgaver, eiendeler og personell overført til Vestfold fylkeskommune, og samtidig slått sammen med Fylkesarkivet for Vestfold i en ny organisasjon, Kompetansesenter for museum og arkiv. Fra 1.7.2009 ble Kompetansesenteret en del av det konsoliderte Vestfoldmuseene IKS. Fra 1.1.2011 ble avdelingen igjen delt i sine to opprinnelige enheter, under navnene Vestfoldarkivet og Samlingsforvaltningen (Avdeling for samlingsforvaltning).

Formålet med virksomheten var bevaring av fotografier og gjenstander som dokumenterer kulturarven. Gjennom å etablere gode bevaringsforhold sikres fysisk bevaring av gjenstander og materiale. I tillegg var det et mål å bygge opp kompetanse for konservering og dokumentasjon av museale gjenstander. Et stort fellesmagasin ble bygget og innflyttingen startet i 2006.

MuVe ble i 2007 nominert til årets museum av Norges museumsforbund.

I 2009 ble Vestfoldmuseene IKS opprettet, med administrasjon i Sandefjord, samlokalisert med Samlingsforvaltningen.

Eksterne lenker
 

Museer etablert i 2004
Museer i Vestfold og Telemark
Skogerøya

Skogerøya (skoltesamisk: Saallâm, nordsamisk: Sállan, kvensk: Saalamo) er ei øy i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark. Den har et areal på . Det høyeste punktet, Skogerøytoppen (Ákkelgáisá), er det femte høyeste punktet i kommunen.  Skogerøya er den eneste større øya i Øst-Finnmark og den største øya øst for Magerøya. Den er Norges 36. største øy, og den største ubebodde øyen i landet.

Navn etter samisk Skuvgi, navnet på den tidligere beste lakseplassen utenfor øya. I de eldste kilder er også Skogerøya omtalt som Salem eller på russisk Ostrov Salim. Øya ligger nordvest for Kirkenes kilt mellom Kjøfjorden i vest, Korsfjorden i sør, Bøkfjorden i øst og åpen mot Varangerfjorden i nord.

Skogerøya er ubebodd. Tidligere bebodde steder var blant annet Revøysund, Steinskjærnes, Nord-Leirvåg og Sør-Leirvåg. Det siste posthuset på Skogerøya, 9936 Steinskjernes, ble nedlagt 1.desember 1984. Det går vei på øya fra Steinskjærnes via Sør-Leirvåg til Nord-Leirvåg. Ved Skogerøya ligger Kjøøya og Kjelmøya der det er gjort jernalderfunn. I Gullsmedvika på Oksebåsneset er det rester av et kystbatteri, Heeresküsten-Batterien (HKB) 6/478 fra den andre verdenskrig. Batteriet hadde 4x10,5cm K331(f) kanoner med rekkevidde på 12 000 meter. Anlegget ble evakuert og sprengt oktober 1944.

Området tjener som sommer- og høstbeite for rein og har noen lakseplasser.

Referanser

Eksterne lenker 
 Kartoversikt via Google map
 Finnmarken: Skogerøya kan bli oljeøya (28. mai 2004)
 Kartoversikt vedrørende kystbatteri i Gullsmedvika, https://web.archive.org/web/20071026112210/http://www.atlantikwall.mynetcologne.de/Atlantikwall/Norwegen/N.html

Øyer i Sør-Varanger
Tidligere bosetninger i Troms og Finnmark
Bosetninger i Sør-Varanger
Pollfjelltunnelen

Pollfjelltunnelen er en veitunnel som ligger på fylkesvei 868 i Lyngen kommune i Troms. Den  meter lange tunnelen går under Pollfjellet mellom Furuflaten og Lyngspollen. Tunnelen ble åpnet i 1983, og erstattet ei rasfarlig veistrekninger. Lokalt kalles tunnelen for "det svarte hullet i fjellet" fordi det aller meste av den fortsatt er like mørk som da den var ny i 1983. Bare noen få hundre meter i sørenden er oppgradert til dagens standard! I tillegg ble tunnelen bygget ca 600 meter for kort på Furuflaten-sida og ras stenger den relativt ofte på vinteren. 

Det er ikke tillatt for fotgjengere og syklister å ferdes i Pollfjelltunnelen.

Se også 
Veitunneler i Norge

Referanser

Eksterne lenker
 Framtid i Nord: Pollfjelltunnelen er en 3230 meter lang brannfelle (18. desember 2004)
 YouTube: Med høy lastebil i sneglefart gjennom lav og smal tunnel (1 av 3 videoer)

Veitunneler i Troms og Finnmark
Veier i Lyngen
1983 i Norge
Tunneler åpnet i 1983