Ulcerøs kolitt

Ulcerøs kolitt (UC, av eng. ulcerative colitis) er en kronisk betennelsessykdom som manifesterer seg i tykktarmen (colon). Betennelsestilstanden er begrenset til slimhinnen og opptrer oftest i endetarmen (rectum). Årsaken til sykdommen er ukjent, men man mener at immunologiske faktorer er av betydning. Det er også klart at psykiske faktorer påvirker forløpet. Sykdommen deles i milde, moderat alvorlige og alvorlige former. Sykdommen angriper endetarmen og strekker seg oppover i tykktarmen i varierende grad. Hvert år diagnostiseres cirka 600 nye tilfeller i Norge. Sykdommen debuterer oftest i alderen 25–35 år, og sykdommen har et meget individuelt, varierende forløp.

Symptomer og årsak 
På diagnosetidspunktet har nærmest alle pasienter med ulcerøs kolitt hatt blodig diaré over lengre tid. Avføringen har gjerne en grøtete konsistens og det er ofte synlig slim og verk. Ved senere oppbluss av sykdommen er det de samme symptomene som dominerer. En del pasienter klager i tillegg over hyppig avføringstrang, diffuse magesmerter og generell sykdomsfølelse. Vekttap og feber kan forekomme. Noen får en rask og alvorlig symptomforverring som krever innleggelse på sykehus. Mange pasienter har symptomer utenom tarmen (omtales som ekstraintestinale manifestasjoner) som ofte er knyttet til aktiviteten i tarmsykdommen. Det vanligste er symptomer fra ledd, rygg, øye og hud. Samtidig leversykdom kan forekomme.

Forløp av sykdommen 
Ulcerøs kolitt har et meget individuelt
varierende forløp. Enkelte pasienter har over lang tid (flere år) ingen eller helt ubetydelige plager, mens hos andre er sykdommen forbundet med mye sykelighet. De fleste pasientene vil nok oppleve et forløp med vekselvis gode og dårligere perioder. Forløpet avhenger av sykdommens alvorlighetsgrad og hvordan pasienten reagerer på den behandlingen som blir gitt. Ytre faktorer som psykisk stress og belastninger har trolig også betydning.

Sykdomsårsak 
Årsaken er fortsatt ukjent. Det foreligger
trolig en arvelig (genetisk) disposisjon for sykdommen. I tillegg er det sannsynlig at det er en eller flere utløsende faktorer fra
omgivelsene som gjør seg gjeldende. Ikke
sjelden debuterer ulcerøs kolitt ½-1 år
etter røykeslutt så det kan virke som om røyking beskytter mot sykdommen. Forstyrrelser i kroppens egne forsvarsmekanismer (immunsystemet) har antagelig også betydning.

Diagnose 
Diagnosen stilles ved kikkertundersøkelse
(endoskopi) av tykktarmen. Ved denne
undersøkelsen
kan man direkte inspisere
de sykelige forandringen i tarmslimhinnen
samtidig som det kan tas vevsprøver
(biopsier) som ved nærmere undersøkelse
kan understøtte diagnosen. En infeksjon
kan i noen tilfeller gi et lignende sykdomsbilde
som ved ulcerøs kolitt. Det er derfor
viktig at det tas en avføringsprøve til nærmere
undersøkelse for tilstedeværelsen
av bakterier som kan forårsake en tilsvarende
skade på slimhinnen.

Det er viktig å avgjøre sykdommens alvorlighetsgrad
og hvor uttalt betennelsen er
hos den enkelte pasient. Legen vurderer
dette ved å spørre ut om symptomer og
samtidig gjøre en klinisk undersøkelse.
Blodprøver vil ofte gi nyttig tilleggsinformasjon.
I Norge benyttes ofte FeCal-testen
til å vurdere sykdomsaktiviteten. Testen går
ut på at en liten avføringsprøve sendes
inn og undersøkes for tilstedeværelse av
calprotectin, et protein som i hovedsak
finnes i en bestemt type hvite blodlegemer
( Granulocytt ). En betennelsesprosess
i tarmslimhinnen vil tiltrekke seg
disse hvite blodlegemene som igjen vil
føre til at det blir frigjort calprotectin til
tarmen og avføringen. Ved siden av kikkertundersøkelse
( Koloskopi ) av tarmen er Fe-
Cal-testen trolig den undersøkelsen som
gir best objektiv informasjon om graden
av betennelsesaktivitet. Testen medfører
ikke noe ubehag for pasientene og egner
seg derfor meget godt til bruk i oppfølgingen
av pasienter og til å vurdere effekten
av den behandlingen som blir gitt.

Komplikasjoner 
Det er meget sjeldent at det oppstår
alvorlige komplikasjoner til ulcerøs kolitt.
Hull på tarmen (perforasjon) kan skje,
men det er kun hos de mest alvorlig syke
som ligger inne på sykehus. Det samme
gjelder blodforgiftning. Små blødninger
over lengre tid som fører til jernmangel og
lav blodprosent, er ikke helt uvanlig. Større
akutte blødninger forekommer imidlertid
svært sjeldent. Langvarig sykdom (mer enn 10-15 år) medfører en økt risiko for tykktarmskreft hos de pasientene som har
hatt utbredt sykdom dvs. at hele tykktarmen
har vært betent. Dette er et forhold det må tas hensyn til i oppfølgingen av
disse pasientene.

Behandling 
Medisinsk behandling av ulcerøs kolitt helbreder
ikke sykdommen, men bør ha følgende
mål:
 Tilheling av tarmslimhinnen
 Normalisere pasientens livskvalitet
 Forebygge komplikasjoner og kreftutvikling
 Redusere antall sykehusinnleggelser og kirurgi
 Akseptabel kort- og langtids sikkerhetsprofil (bivirkninger)

Ved ulcerøs kolitt har man i hovedsak 2 ulike
behandlingssituasjoner. Ved aktiv sykdom
må det gis en behandling som demper betennelsen
og bringer den til opphør. Ettersom
sykdommen har et kronisk tilbakevendende
forløp er det ofte aktuelt å gi en
behandling som forebygger tilbakefall, dvs.
forhindrer at betennelsen blusser opp igjen,
såkalt vedlikeholdsbehandling.

I det følgende gis en kort oversikt over de
medikamenter vi i dag har til rådighet i
behandlingen.
Salazopyrin eller et 5-ASA preparat (Mesasal,
Pentasa, Asacol, Dipentum, Colazid) er
førstevalget i behandlingen av ulcerøs kolitt
med mild til moderat sykdomsaktivitet.
Salazopyrin har vært lengst i bruk, men benyttes
nok nå i mindre grad enn tidligere
ettersom det er flere bivirkninger knyttet
til dette medikamentet sammenlignet med
de andre medikamentene som er nevnt.
Generelt sett har 5-ASA preparater få og
relativt uskyldige bivirkninger. De kan gis
som tabletter, stikkpiller eller klystér. Vanlig
startdose har vært ca. 2 g pr dag, men
nyere undersøkelser tyder på at det kan
oppnås raskere kontroll over sykdommen
ved å øke den daglige dosen til over 4 g.
I tillegg kan det av og til være gunstig å
supplere tabletter med stikkpiller eller
klystér. Hvis betennelsen er begrenset til
endetarmen bør man først forsøke bare
lokalbehandling med stikkpiller eller klystér
og dersom det gir effekt anbefales det at
behandlingen fortsetter i ca. 4 uker. Det
er vist at Salazopyrin og 5-ASA preparater
forebygger
tilbakefall av ulcerøs kolitt som
er i en rolig fase og disse medikamentene
brukes derfor som vedlikeholdsbehandling
dvs. en behandling som strekker seg over
mange år, kanskje livslangt. En daglig dose
på ca. 2 g er trolig tilstrekkelig i denne
situasjonen.

Som tidligere nevnt så er det
noen pasienter med ulcerøs kolitt som har
en økt risiko for å få kreft i tykktarmen og
det er nå klare holdepunkter for at 5-ASA
kan forebygge en slik utvikling. Kortikosteroid (Prednison, Prednisolon)
blir brukt i behandlingen av ulcerøs kolitt
når det er mer uttalt og alvorlig sykdomsaktivitet
eller når behandlingen med salazopyrin
eller et 5-ASA preparat ikke fører
frem. Et stort flertall av pasientene som
får denne behandlingen opplever rask bedring
av tarmsymptomene. Imidlertid er
det mange bivirkninger knyttet til kortikosteroider,
særlig ved bruk over lengre tid.
Som hovedregel bør kortikosteroider
doseres så lavt som mulig og en kur bør
ikke strekke seg ut over 3-4 måneder. Det
startes med en høy dose (ofte gis 40 mg som startdose)som gradvis
trappes ned og justeres avhengig av behandlingsrespons.
Kortikosteroider brukes
kun ved aktiv sykdom (betennelse) og har
ingen plass som vedlikeholdsbehandling.
Kortikosteroider kan også gis som klystér
eller skum for lokalbehandling i endetarmen.

Imurel (azatioprin) er et immunhemmende
medikament som også kan brukes i behandlingen
av ulcerøs kolitt og tolereres
godt av langt de fleste pasientene. Det tar
som regel 3 måneder før det oppnås full
effekt av medikamentet. Imurel har vist seg
å forebygge tilbakefall av ulcerøs kolitt
samtidig som det reduserer bruken av
kortikosteroider
og benyttes derfor som
vedlikeholdsbehandling. Behandlingen bør
vanligvis strekke seg over flere år. Imurel
omtales som en cellegift, men kan allikevel
brukes trygt i forbindelse med svangerskap
og amming.
Remicade (infliximab) tilhører en ny gruppe
av legemidler som omtales som biologisk
behandling og medikamentet gis som en
infusjon i en blodåre. Infliximab er et antistoff
som binder seg til tumornekrose faktoralfa
(TNF-alfa), et eggehvitestoff i immunsystemet
som spiller en viktig rolle ved
betennelse. Remicade har nå vist seg å
være virksomt ved aktiv ulcerøs kolitt og
medfører ofte umiddelbar symptomlindring.
Hos de fleste pasientene vil det være nødvendig
med repeterte infusjoner for å opprettholde
sykdomskontroll, dvs. en ny infusjon
ca. hver 8. uke. Foreløpig bør behandling
med Remicade reserveres til pasienter
med moderat til alvorlig ulcerøs kolitt hvor
behandlingen med kortikosteroider og/
eller immunsupprimerende medikamenter
har sviktet.
Humira (adalimumab) er et annet antistoff
som også er virksomt ved å hemme TNFalfa.
Medikamentet gis subcutant dvs. som
injeksjon under huden, vanligvis hver annen
uke. Foreløpig har ikke Humira dokumentert
effekt ved ulcerøs kolitt, men det pågår
studier som vil avklare dette i nær
framtid.

Andre nye biologiske legemidler er også
under utprøving i behandlingen av ulcerøs
kolitt og foreløpige resultater er lovende.
Hos enkelte pasienter kan det i perioder
være aktuelt å gi behandling med medikamenter
som ikke virker på betennelsen i
tarmen, men som demper symptomene. I
hovedsak vil det være diaréstoppende- og
smertestillende midler. Det er viktig å påpeke
at slike medikamenter kun må brukes
etter samråd med din lege.

Kosttilskudd 
Noen pasienter har dårlig matlyst og spiser
derfor for lite i perioder med aktiv sykdom.
Dette kan føre til vekttap og redusert allmenntilstand.
Ulike tilskudd til kosten kan
være aktuelt i en slik situasjon. En ernæringsfysiolog
kan i samråd med din lege gi de
nødvendig anbefalinger. Spesielle problemer
knyttes til jernmangel som ikke sjeldent
kan påvises hos pasienter med ulcerøs
kolitt. Mange pasienter opplever at de blir
dårligere av jerntabletter og nyere undersøkelser
viser at jerntabletter kan få
betennelsen i tarmslimhinnen
til å blusse
opp. Jern kan også tilføres kroppen som
infusjon i en blodåre og denne behandlingsmåten
er å foretrekke hos de fleste pasientene
med jernmangel.

Operasjon 
Kirurgisk behandling må vurderes når det ikke oppnås tilfredsstillende kontroll over sykdommen og symptomene med medisinsk behandling. Sjeldne komplikasjoner som perforasjon (oppstår hull på tarmen), betydelige blødninger eller blodforgiftning krever nesten alltid operasjon. Som tidligere nevnt kan langvarig ulcerøs kolitt (mer enn 10-15 år) hos enkelte pasienter føre til utvikling av tykktarmskreft. Påvisning av forstadier til kreft vil derfor også bety at tykktarmen må fjernes. Ved operasjon for ulcerøs kolitt fjernes vanligvis hele tykktarmen og endetarmen (proktokolektomi). Dernest kan den nederste delen av tynntarmen brukes til å lage et reservoar som skjøtes til endetarmsåpningen med bevaring av lukkemuskelen. På den måten kan pasienten kvittere avføringen den vanlige veien. Denne operasjonsmetoden er i dag førstevalget ved ulcerøs kolitt og omtales som ileoanal anastomose eller IAA. Hos noen pasienter kan det imidlertid bli nødvendig med en varig stomi dvs. en pose på magen for oppsamling av tarminnholdet.

Operasjon for ulcerøs kolitt 
skjer som oftest i løpet av de 2 første årene etter at sykdommen er blitt påvist og etter 10 år vil ca. 9 % ha blitt operert.

Oppfølging og langtidsutsikter 
Det er viktig at pasienter med ulcerøs kolitt har en fast legekontakt. God og regelmessig oppfølging er trolig gunstig for forløpet av sykdommen. Mange pasienter vil ha behov for tilknytning til en spesialistpoliklinikk i fordøyelsessykdommer. Pasienter som har hatt sykdommen i over 10 år vil få tilbud om regelmessig sjekk for tarmkreft.

Se også 
Crohns sykdom

Referanser 

Autoimmune sykdommer
Sykdommer i fordøyelsessystemet