Harald Hårfagre

Harald I Hårfagre, Harald Halvdanson eller Harald Luva (norrønt: Haraldr hárfagri), født ca. 850-870 og død ca. 931–932, regnes som den første kongen over deler av Norge. 

Det er stort sett enighet i forskningsmiljøene om  at Harald Hårfagre med sitt utgangspunkt i Sogn gjorde seg til konge over større deler av Vestlandet fra en gang i perioden 872-900 til sin død.   Det eldre synspunktet om at Harald var konge over store deler av dagens Norge, er det likevel fortsatt noen få historikere som hevder. 

Årstall fra denne perioden er basert på usikre kilder og er derfor ikke nødvendigvis helt nøyaktige.

Middelalderkilder 
Harald er kjent i en rekke kilder. Noen gangen er han bare omtalt, i andre kilder er han mer utførlig beskrevet. Det er få samtidige og sikre kilder til Harald Hårfagres liv, og de fleste framstillinger av ham er preget av sagaenes fortellinger. Sagaene er skrevet på 1100-tallet eller senere, og brukes av forskerne med varsomhet og vurdert opp mot andre kilder. I tillegg er det et problem at det er de yngste kildene synes å vite mer enn kildene som er nærmest begivenhetene. Således inneholder sagaene fra 1200-tallet utførlige beretning og en mengde detaljer som ikke står i de eldre sagaene, og de er uten henvisninger til hvor de har opplysningene fra. Mye av dette kan være oppdiktet, eller en sammenblanding av opplysninger om andre personer. 

Sagaene bygger i stor grad på hverandre. Blant annet antas at Fagrskinna og Nóregs konungatal trolig bygde på Sæmund Frodes tapte skrifter. Heimskringla og Egils saga har trolig bygd på Are Frodes tapte skrifter. 

Kildene er blant annet:

Skaldekvad 
Vi kjenner om lag 11 diktfragmenter som omtaler Harald på i alt bortimot femti strofer, spredd over åtte norrøne verk.  Bjarne Fidjestøl vektla ikke kvadene Sendibit og Oddmjor, som han mener er underholdningsdikt med anekdotisk innhold. Som de mest sentrale, og som kan være fra 900-tallet, regnes:
 Glymsdråpa forteller at kong Harald kjempet først til lands, og vant så et sjøslag mot en konge sørpå. Det er trolig tale om flere seiere. Blant kongens fiender er skotter og gauter nevnt. Kongen var ung ved det første slaget. Han var vred mot seidmenn og straffet tyver. Skalden mente han sto under vern av guder. Harald er kun nevnt i den aller siste strofen, og uten tilnavn.  Det er imidlertid usikkert om denne kilder omtaler slaget i Hafrsfjord - se artikkelen om Glymdråpa.
 Haraldskvedet (også kjent som Ravnsmål) forteller at kongen som kjempet i Hafrsfjord var Luva, og bodde «í Útsteini». Mens Harald Halvdansson i de 15 strofene av Haraldskvadet som ikke omhandlet slaget, bodde «á Kvinnum». I strofene som ikke omhandler slaget, er Harald Halvdansson omtalt seks ganger. Men i de seks strofene som handler om slaget i Hafrsfjord er kun Luva omtalt, men ikke Harald. Ludvig Holm-Olsen hevdet at det er tryggest å regne med at strofene som er samlet under navnet Haraldskvadet, stammer fra mer enn ett dikt.

 Norske kilder 
 Kongesagaen til Theodoricus fra slutten av 1100-tallet. Den forteller kort at Harald Hårfagre var sønn av Halvdan Svarte, og ble konge i år 852. Han fordrev småkonger og ble enekonge over Norge i 70 år til han døde. Han fortalte at dette var bygd på islandske kilder.
 Kongesagaen Ågrip fra 1190-tallet.    Den forteller at han opprinnelig ble kalt Harald Luva, og så Harald Hårfagre. Han var sønn av Halvdan (uten tilnavn). Han brukte ti år på å vinne Norge, og var så konge i 60 år. Det gjengis også flere eventyraktige fortellinger.
 Historia Norvegiæ fra en gang mellom 1150 og 1235. Denne forteller at han var den første kongen over sjølandet, mens det var småkonger på Østlandet. Han styrte i 73 år.
 Kongesagaen Fagrskinna fra om lag 1220. Denne har en lengre fortelling med gjengiving av flere skaldekvad.

 Islandske kilder 
 Nóregs konungatal fra slutten av 1100-tallet har fem strofer om Halvdan Svarte og Harald Hårfagre. Det fortelles at Halvdan hadde en tapper sønn som tok kongenavn og farsarven da Halvdan druknet i Ringerike. Sogningenes konge la så under seg alt land mellom Gøtaelven og Finnmark. Harald Hårfagre regnes til skjoldungenes ætt.  
 Snorre Sturlason regnes som regel å ha lav kildeverdi, da han ikke skilte mellom det han visste og det han diktet:
 I Egils saga om Egil Skallagrimson (ca. 1215) fortelles detaljert om Harald Hårfagre. 
 I den yngre Edda (omkring 1220) gjenfortelles to vers av Haraldskvedet, som Snorre da mente er laget av Tjodolf fra Kvine.
 I Heimskringla (1220-tallet). Han har også en masse detaljer og omtale av personer som ikke finnes i eldre kilder. En rimelig tolkning er at dette er oppdiktet. 
 I de islandske annalene Annales vetustissimi (fra ca. 1310) og  Skálholts annáll (fra  ca. 1362) omtaler for året 862: Opphavet til Harald Hårfagres rike. Sloss Hårek og Guttorm Iota-konger (Gøtakonger eller Jyllandskonger). Der falt alle de nevnte kongene, (og) sveinen Hårek. Det er usikkert om setningene beskriver en eller flere hendelser.
 I Landnåmabok (etter Hauksbók fra ca. 1310) omtales slaget i samsvar med Heimskringla.
 Grettes saga bygger på beretningene i Heimskringla. Denne sagaen er muligens skrevet så sent som 1320-1330, og er regnet å ha lav kildeverdi.  

 Andre kilder 
 Harald er ikke omtalt av Ottar eller Adam av Bremen.  Han er heller ikke omtalt i de anglosaksiske krønikene.
 Saxo Grammaticus omtaler Håkon Adalsteinsfostre, men ikke hans far, bortsett fra at han skal ha vært norsk konge (Norvagiærex).
 William av Malmesbury skrev omkring 1125 at en norsk konge kalt Haraldus sendte et skip til kong Adalstein (Æthelstan) av England (konge 927-939). 
 Den walisiske krøniken Vita Griffini Filii Conani fra 1137 omtaler Harald Hårfagre (harald harfagyr) i forbindelse med Irland.  Den forteller at Harald Hårfagre var sønn av en dansk konge; som ikke navngis. Han hadde brødrene Rollo og Torkill (Turgesius). Harald deltok i en ekspedisjon i Dublin i Irland. Han styrte over Irland og "de danske øyer".

Familie og opphav
 Halvdan - far til Harald 
Haraldskvedet (vers 4) fra 900-tallet omtaler Harald som sønn av Halvdan. Halvdan er bare angitt med fornavn. 

Men unntak av Ågrip, er kildene fra andre halvdel av 1100-tallet og fra 1200-tallet er samstemte om at Halvdan var Halvdan Svarte, men uten at det kan knyttes mot eldre kilder. 

Sagaene gir vidt forskjellig inntrykk av hvor Harald vokste opp, hva som var hans maktbasis og hvilke deler av landet han kontrollerte. Han framstilles både som en rikskonge, vestlandskonge, østlandskonge og dansk:
 Historia Norvegiæ fra en gang mellom 1150 og 1235 mente at Harald var fra Opplandene. 
 Nóregs konungatal fra slutten av 1100-tallet anga at Halvdan Svarte druknet i Ringerike, men uten opplysninger om bosted. 
 Etter Egils saga fra omkring 1215 kan Harald være fra «øst i Viken» (Østfold?), siden han etter denne sagaen skal ha arvet dette området. 
 Ifølge Heimskringla fra 1230-tallet bodde Halvdan Svarte på Ringerike eller Hadeland.
 Fagrskinna gjør Vestlandet og Sogn til utgangspunkt. 
 Vita Griffini Filii Conani fra 1137 forteller at Harald Hårfagre var sønn av en dansk konge, som ikke navngis. 

Samlet er en på rimelig trygg grunn ved å si at far til Harald het Halvdan. Hvor han var fra er derimot usikkert.

 Ragnhild - mor til Harald 
Kildene er ikke samstemte om hvem som var mor til Harald. Fagrskinna og Heimskringla sier at Halvdan Svarte var gift med både med Ragnhild Haraldsdatter og Ragnhild Sigurdsdatter. I Landnåmabok er Tora oppført som Halvdans første kone, og ikke Ragnhild. Et senere tillegg til Fagrskinna sier at Halvdans andre kone var Helga Dagsdatter fra Hadeland.  De eldre sagaene forteller ikke om hvem Haralds mor var, så hvorfor disse opplysningene dukker opp på 1200-tallet er uvisst.

Forskerne anser oftest Haralds mor som enten Ragnhild Sigurdsdatter eller Ragnhild Haraldsdatter. 

Ólafía Einarsdóttir mener at beretningen i Fagrskinna om at Ragnhild Sigurdsdatter var moren, ble skrevet fordi kong Håkon Håkonsson av storpolitiske, internasjonale grunner ønsket å koble den norske kongeslekten med den danske skjoldungsætten. Hun hevder også at Harald Hårfagres mor var Ragnhild Haraldsdatter, datter av en konge i Sogn. Dette vil i så fall innebære at han arvet makten i Sogn via sin mor. Diktet Nóregs konungatal fra 1100-tallet slår fast at Harald var en Sognekonge.

Halvdan Koht mente Ragnhild på ett eller annet vis, stammet fra de jyllandsk kongene.

Samlet er en på rimelig trygg grunn ved å si at mor til Harald het Ragnhild.

 Skjoldung eller Yngling? 
Ordet yngling blir brukt om den svenske Ynglingeætten. Det er bevart to varianter av vers 4 i Haraldskvedet som gir forskjellig innhold. Bjarne Fidjestøl mente at ordet yngling (ungum ynglingi) i den ene varianten trolig er feil. Fidjestøl regnet derfor andre varianten (ungum eðlingi) som den originale teksten.  Skaldekvadene knytter da ikke Harald mot ynglingene. Ifølge Snorre Sturlason var farsslekten fra Ynglingeætten. Fagrskinna viser ikke til noen forbindelse med Ynglingeætten.

Ordet skjoldung brukes om de danske kongeslektene. Kongesagaen Ågrip fra 1190-tallet gjengir et vers i kvadet Oddmjor. Det er i oversettelse: "Skjoldungen dreiv med skjoldet, Skeid-branden or landet...". Ordet Skjoldungen viser til Harald, og at han var av den danske Skjoldung-ætten. Finnur Jónsson daterte Oddmjor til 900-tallet, mens Halvdan Koht mente det var adskillig yngre.  Nóregs konungatal fra slutten av 1100-tallet regnet også Harald Hårfagre til skjoldungenes ætt.   

Fornavnene Harald og Halvdan er fremmede i vestnorrøne språk. Den svenske navneforskeren Erik Henrik Lind viste at navnet Harald ikke er kjent utenfor kongeslekten i Norge. På Island er den første som bar navnet en høvdingen som døde i 1251, og en ukjent landnåmsmann. Linds konklusjon var at navnet aldeles overveiende hørte hjemme på Østlandet. I kongeætten på Man og Suderøyene var det flere bærere av navnet. Sverrir Jakobsson påpekte at den eneste kongen som samtidskilder bekrefter har hersket i Norge på 900-tallet var dansk, Harald Blåtand (død 987), som på Jellingsteinen hevder å ha erobret hele Danmark og Norge. Jakobsson spør også om hvorfor de norske kongene skulle bære andre navn enn sine undersåtter, ta opp danske navn til dette formålet, og ære nabolandet på denne måten? Han mente at om Harald Hårfagre opprinnelig var fra Danmark, ville det kanskje være tenkelig, men neppe ellers. Navnet Halvdan er ikke kjent i Norge eller Island før på 1200-tallet, når en ser bort fra kongeslekten. Men navnet var alminnelig i Danmark og i Danelagen i England. Minst fire vikinghøvdinger i England og Irland bar dette navn mellom 860 og 925.

Forskningsstatus er at ættetilhørigheten til Harald fortsatt  er uviss.

 Søsken 
Vita Griffini Filii Conani fra 1137 hevder at Rollo (ca. 860-928) og Torkill (Turgesius) var brødre av Harald Hårfagre. Det er ikke bekreftet i andre kilder. Dudo av Saint-Quentin skrev at Rollo var en fordrevet dansk kongesønn, sønn av en «kong Erik». Noen dansk kong Erik er ikke kjent. Haraldskvedet (vers 14) fortalte at Harald Halvdansson giftet seg med ei dansk kvinne. Sagatradisjonen vil senere ha det til at det var Ragnhild Eiriksdatter. Om det vises til den samme Erik, kan Harald og Rollo i stedet ha vært svogere. 

Snorre Sturlason skrev på 1230-tallet at Harald hadde en bror som også het Harald, og som døde ti år gammel. Det blir regnet som oppdiktet.

 Ektefeller og etterkommere 
Haraldskvadet (vers 14) fra 900-tallet fortalte at Harald Halvdansson giftet seg med ei dansk kvinne. Sagatradisjonen vil senere ha det til at det var Ragnhild Eiriksdatter.

Harald Hårfagre skal ha hatt mange barn, med forskjellige kvinner. Hvor mange han fikk, er ukjent. I Historia Norvegiæ sies det at han hadde 16 sønner. Ågrip og Fagrskinna gir navnene på 20 av Haralds sønner. Snorre sier ikke noe om antallet. Etter Historia Norvegiæ var Eirik Blodøks den eldste, mens Snorre mente at Guttorm var den eldste. Etter Fagrskinna var Eirik blant de eldste og Håkon den gode blant de yngste.

Etter Haralds død ble det å stamme fra Harald Hårfagre politisk opportunt: det ga arverett til kongemakten. Å ha Harald Hårfagre som oldefar ga uendelig mye mer legitimitet til et maktprosjekt enn å stamme fra en tilfeldig småkonge. Det er mer enn sannsynlig at mange av de slektslinjene som senere tiders høvdinger viste til, hadde blitt redigert av hensyn til dette. Det kan reises berettiget tvil om kongene Olav Tryggvason, Olav Haraldson og Harald Hardråde var etterkommere etter Harald Hårfagre.

Følgende oversikt over Haralds barn og barnas mødre må derfor leses med stor skepsis, kanskje med unntak av barna Eirik Blodøks og Håkon Adalsteinsfostre, som regnes som sikre.

Mulige, men lite sannsynlige barn med Gyda Eiriksdatter: Ålov Årbot, Rørek Haraldsson, Sigtrygg Haraldsson, Frode Haraldsson og Torgils Haraldsson. Snorre hevder i Harald Hårfagres saga at kong Haralds sønner Torgils og Frode «var de første nordmenn som tok Dublin» og identifiserer dermed Turgeis som Torgils Haraldsson. Harald Hårfagre levde imidlertid nesten et århundre senere enn Turgeis. og hans bror Frode nevnes ikke i noen irsk kilde.

Mulige, men lite sannsynlige barn med Åsa Håkonsdatter: Guttorm Haraldsson, Halvdan Svarte Haraldsson, Halvdan Kvite Haraldsson og Sigrød Haraldsson.

Sannsynlig barn med Ragnhild Eiriksdatter er Eirik Blodøks. 

Mulige, men svært usannsynlige barn med Svanhild Øysteinsdatter: Bjørn Farmann, Olav Haraldsson Geirstadalf og Ragnar Rykkel.

Mulige barn med Åshild Ringsdatter: Ring Haraldsson, Dag Haraldsson, Gudrød Skirja, Ingeborg Haraldsdatter  og Ingegjerd Haraldsdatter (kanskje Tora Mosterstong var hennes mor) 

Mulige, men lite sannsynlige barn med Snøfrid Svåsedatter: Sigurd Haraldsson Rise, Halvdan Hålegg, Gudrød Ljome og Ragnvald Rettilbeine.

Sannsynlig barn med Tora Mosterstong: Håkon den gode (Håkon Adalsteinsfostre).

 Bosted 
Kildene gir motstridende opplysninger med hensyn til hvor Harald bodde. 

Haraldskvedet (vers 5) forteller at Harald sønn av Halvdan bodde på Kvinnum. Stedsnavnet har vært diskutert, siden vi ikke kjenner noe slikt gårdsnavn. Den mest brukte tolkningen er Kvinnherrad. Hallvard Lie mente det kunne være feillesing for Knuum som betyr skip. Magnus Olsen mente kunne være Kormt(u) i Avaldsnes på Karmøy. Diskusjonen om Kvinnum er da fortsatt uavklart.

Haraldskvadet (vers 9) forteller videre at Luva oppholdt seg på Utstein, sannsynligvis ved dagens Utstein kloster på Mosterøy i Stavanger. Teksten er knyttet til slaget i Hafrsfjord, og lyder: «østmenns herre som holder til på Utstein». Fagerskinna forteller at hans hovedgard var Gaular, da han var konge i Sogn. Ifølge Heimskringla og Egils saga begge fra 1200-tallet styrte Harald sitt rike ved å oppholde seg på gardene Alreksstad i Bergen, Seim i Nordhordland, Fitjar på Stord, Utstein og Avaldsnes. Om dette er baserte på kilder eller diktning vet vi ikke.

Kildene spriker altså en god del. Haraldskvedet fra 900-tallet forteller altså at Harald Halvdansson bodde på Kvinnum, og at Luva holdt til på Utstein. Forfatteren av Fagerskinna og Snorre Sturlasson begge fra 1200-tallet hadde andre oppfatninger. Det kan være at kildene omtaler flere personer.

Tilnavnene

I Flóamanna saga fra omkring år 1300 ble det fortalt at Harald først ble kalt «Dovrefostre», deretter «Luva» og til slutt «Hårfagre».

Tilnavnet «Dovrefostre» kommer av at han etter en sagntradisjon skulle ha blitt oppfostret hos et troll som het Dovre, men som kan tolkes som Odin selv. Det var en egen saga om Harald Dovrefostre fra 1100-tallet, som nå er tapt. Fragmenter av sagaen er bevart i Flatøybok. Denne skal ha inneholdt en rekke eventyraktige fortellinger om Harald, som blant annet Fagrskinna og Heimskringla skal ha hentet stoff fra. .

Tilnavnet «Luva» er brukt i Haraldskvadet om slaget ved Hafrsfjord. Men Harald Luva dukker ikke opp før i kildene på 1100-tallet.

Det er bevart to varianter av vers 4 i Haraldskvadet som gir forskjellig innhold. Bjarne Fidjestøl mente at oversettelsen med ”hårfagre” (enum harfagra), trolig er feil. Det stemmer ikke med rimene i diktet. Den andre varianten (enum afarauðga) som betyr den svært lykkelige eller rike, stemmer derimot med rimet. Fidjestøl regnet derfor dette som den originale teksten. Det var også en annen kong Harald med tilnavnet ”Hårfagre”, nemlig Harald Hardråde. Han er kjent som Harald Hårfagre i samtidskilder. De første islandske historieskriverne kan på grunn av likheten med Luva som betyr lurvehodet, ha overført tilnavnet ”Hårfagre” fra Harald Hardråde til ”Harald Luva”.  Konsekvensen er at ingen av skaldene fra 900-tallet ser ut til å ha kjent til noen Harald Hårfagre. Den eldste kilden til bruken av Hårfagre-tilnavnet er Vita Griffini Filii Conani fra 1137.

Ifølge et opphavssagn for Hårfagre-navnet, gjengitt blant annet i Heimskringla, lot Harald håret gro fra han bestemte seg til å bli Norges konge til målet var nådd. Allerede for 200 år siden vurderte historikerne dette som et rent sagn.

Forskningsstatus er at tilnavnet:
 Dovrefostre er eventyr. 
 Luva er bevart i ett skaldekvad fra 900-tallet. 
 Hårfagre er ikke brukt i skaldekvadene, men dukker opp i skriftlige kilder på 1100-tallet - kanskje som en misforståelse.

Konge på Vestlandet

På 1800-tallet og i første halvdel av 1900-tallet hadde Snorres beretning størst gjennomslagskraft. Johan Schreiner gjorde seg i 1936 til talsmann for at Harald var en vestlandskonge.  Den mest aksepterte begivenhetsrekken har i mange år vært at Harald Hårfagre ble konge i Sogn i tiårsalderen etter sin morfar.   Med basis i Sogn kan han så ha erobret Hordaland og Rogaland. For å kunne klare det, gikk han sammen med Ladejarlen Håkon Grjotgardson. Håkon jarl tok over styringen av Sogn etter Harald Hårfagre, mens Harald hadde de rikere områdene i Hordaland og Rogaland. Kildene er motstridende om Harald erobret Trøndelag, eller om det ble inngått allianser. Jarlene kan ha anerkjent Harald som overkonge, men denne oppfatningen kom først ved sagaene på 1200-tallet og trenger ikke være rett.

Harald skal, ifølge kvadet Glymsdråpa, ha vunnet mange slag, men vi kjenner bare til slaget i Hafrsfjord. Haraldskvedet forteller at motstanderne var kongen Kjøtve den rike og Haklang. Se egen artikkel om slaget. Noen mener at Harald i Hafrsfjord erobret Rogaland, mens andre mente at han forsvarte sitt rike. 

Flere sagaer mente at Harald var den første kongen som styrte over hele Norge, men det er ikke i samsvar med at samtidskilder forteller at de danske kongene hadde kontroll over Viken fra tidlig 800-tall. Så sent som i 1204 var det danske kongen Valdemar Seier i Vestfold for å kontrollere kongevalget av baglernes konge Erling Steinvegg. Ikke før Valdemars død i 1241 sluttet danske konger – for en periode – å gjøre krav på Viken. 

Det flere oppfatninger av hvor lenge Harald styrte:
 Theodoricus forteller at Harald Hårfagre var enekonge over Norge i 70 år til han døde. 
 Ågrip forteller at han brukte ti år på å vinne Norge, og var så konge i 60 år.  
 Forfatteren av Historia Norvegiæ mente Harald styrte i 73 år.
 Snorre mente at Harald regjerte i 60 år. 
Kronologiene her er i stor grad bygd på at slaget i Hafrsfjord sto i 872, og Haralds kongeperiode ble beregnet ut fra det. Claus Krag mente at Halvdan Koht godt kan ha vurdert riktig da han anslo at slaget sto omkring år 900. Haralds kongeperiode blir da også vesentlig kortere, og Harald trenger ikke å ha levd så lenge som sagaene hevder.

 Islands landnåm 
Etter Heimskringla, styrte Harald landet med hard hånd. Landnåmet på Island blir i de islandske sagaene forklart med Harald Hårfagres «overstyre», eller harde styre. Heimskringla forteller at Harald tok odelsretten fra bøndene. For en del var alternativet å rømme landet.   

Andre ser på koblingene mellom landnåmet og Hararld Hårfagre som en opphavsmyte for landnåmet, som ikke nødvendigvis er rett.

 De britiske øyene 
 Irland, Orknøyene, Hebridene og Shetland 
Vita Griffini Filii Conani fra 1137 forteller at Harald deltok i en ekspedisjon i Dublin i Irland. Han styrte over Irland og "de danske øyene".  De danske øyene kan ha vært Orknøyene, Hebridene og Shetland. 

Orknøyingenes saga (fra omkring 1200) og Heimskringla (fra ca. 1230) forteller at etter slaget i Hafrsfjord ble Orknøyene, Hebridene (Hjaltland) og Shetland (Suderøyene) tilfluktssted for vikinger som bodde på øyene om vinteren og herjet i Norge om sommeren. Harald Hårfagre seilte da til Orknøyene og rensket helt for vikinger der.. Under felttoget ble Ragnvald Mørejarls sønn Ivar drept, og i vederlag fikk Ragnvald Orknøyene og Hebridene. Disse øyene ga han videre til sin bror Sigurd Øysteinsson, som fikk tittelen jarl av kongen. . 

Harald Hårfagres reise og herredømme over øyene er blitt trukket i tvil: 
 I Historia Norvegiæ fortelles det at okkupasjonen av Orknøyene ble gjennomført av Ragnvald Mørejarl, og ikke av Harald. Sigurd Øysteinsson nevnes heller ikke her. 
 Adam av Bremen fortalte omkring 1075 at Harald Hårdråde var den første kongen som erobret Orknøyene. Sagaskriverne kan i såfall ha blandet personene med Hårfagre-tilnavnene (se over under tilnavn).

 Skottland og Man 
Glymsdråpa forteller at Harald vant mot skotter. Det framgår ikke hvor dette foregikk. 

Snorre Sturlason tolker dette sammen med angrepene i Orknøyene, og at at Harald også var på Man.

 England 
Harald hadde sønnen Håkon den gode som ble fostret opp hos kong Adalstein, som var engelsk konge i perioden 927-939. Forfatteren av Fagrskinna forteller at Håkon ble sendt til England med sendebud. Harald var også i England og besøkte kong Adalstein. Dette kan tyde på at han sto på vennskapelig fot med de engelske kongene.

Siste leveår og død
Theodoricus fortalte på slutten av 1100-tallet, at Eirik Blodøks hersket i Norge i tre år hvorav to år alene. Historien om de gamle norske kongene og Ågrip begge fra slutten av 1100-tallet, forteller at sønnen Eirik Blodøks styrte Norge tre år etter at Harald døde, mens Heimskringla fra 1200-tallet forteller at Erik styrte tre år mens Harald levde og to år etter.

Harald døde sottedød (av sykdom). 

Harald Hårfagres begravelse er omtalt i Ågrip som: Deretter andast han (Harald Hårfagre) i Rogaland og vart hauglagd på Haugar upp frå Hasseløysund.I Heimskringla  fortelles det:Kong Harald døde sottedøden på Rogaland og er hauglagt på Haugar ved Karmsund. Ved Haugesundet står en kirke, og like ved kirkegården i nordvest er kong Harald Hårfagres haug, men vestenfor kirken ligger gravsteinen til kong Harald, den som lå over graven inne i haugen. Steinen er tretten og en halv fot lang og nesten to alen bred. Midt i haugen var kong Haralds grav; der sto det en stein ved hodet og en ved føttene, og hellen var lagt ovenpå dem, og det var fylt med stein på begge sider under. De steinene som var i haugen, og som det her er fortalt om, står der nå på kirkegården.Med dette som kilder, har det vært gjettet på at han ble gravlagt der Haraldsstøtten i Haugesund nå er reist, men det er i beste fall svært usikkert.

Etter Are Frodes kronologi døde han i 931 eller 932.

 Noter 

Eksterne lenker
 
 Soga um Harald Haarfagre i Heimskringla på norsk fra Prosjektet «Norrøne Tekster og Kvad»
 «Haralds saga Hárfagra» i Heimskringla på norrønt fra Prosjektet «Norrøne Tekster og Kvad»
 «Fagrskinna» (PDF), Finnur Jónssons utgave
 «Ågrip», Sagnanet.is''
 Harald Hårfagre - en vestlandskonge, artikkel hos Norgeshistorie.no

Harald 01
Ynglingeætten
Nordmenn fra vikingtiden
Fødsler i 850-årene
Dødsfall i 930-årene