alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Algerie under Vinter-OL 2006

Algerie under Vinter-OL 2006. To sportsutøvere, en mann og en kvinne fra Algerie deltok i alpint og langrenn under Vinter-OL 2006 i Torino i Italia. Algerie, som deltok for andre gang i et vinter-OL, vant ingen medaljer. Beste plassering var en 40.-plass i damenes utfor.

Medaljer

Alpint

Langrenn

Eksterne lenker 
 Comité Olympique Algérien 

Nasjoner under Vinter-OL 2006
Vinter-OL 2006
Sport i Algerie i 2006
Reisen til Jordens indre

Reisen til Jordens indre (fr: Voyage au centre de la Terre), science fiction-roman fra  av Jules Verne.

Handling 
Boken handler om Axel, hans onkel, den tyske professoren Lidenbrock, og guiden Hans. Professor Lidenbrock, bosatt og med sitt virke i Hamburg, har gamle dokumenter skrevet av den islandske vitenskapsmannen Arne Saknussemm, som beskriver hvordan man tar seg inn til jordens midtpunkt. Sammen med sin nevø reiser han til Island, der de sammen med en guide (Hans) danner den trioen som skal forsøke å ta seg til målet, jordens midtpunkt gjennom den passive vulkanen Snæfellsjökull. 
På ferden møter de på mange farer.

Hendelsene utspiller seg i løpet av sommermånedene i 1863.

Eksterne lenker 
 
 Komplett illustrert utgave av romanen på fransk 
 Komplett illustrert utgave av romanen i engelsk oversettelse; Journey into the Interior of the Earth 

Bøker fra 1864
Franske romaner
Science fiction-romaner
Jules Verne
Vilhelm Buhl

Vilhelm Buhl (født 16. oktober 1881 i Fredericia, død 18. desember 1954 i København) var en dansk politiker, finans- og statsminister. 

Vilhelm Buhl var jurist og var som student medstifter av Juridisk Diskussionsklub i 1903. Han ble i 1924 skattedirektør i København. Han ble medlem av Landstinget i 1932 og var fra 1939 til 1953 medlem av Folketinget, representant for Socialdemokratiet. Fra 1937 til 1942 fungerte han som en pålitelig finansminister i den sosialdemokratisk-radikale Stauning/Munch-regjeringen. Han var blant de få som ikke lot seg dupere av utenriksminister (senere statsminister) Erik Scavenius' arrogante væremåte, men bremset Scavenius' ettergivenhet overfor okkupasjonsmakten, slik som under forhandlingene om mynt- og tollunion med Nazityskland i 1940 og Antikominternpakten i 1941. Hensynet til Danmarks formelle suverenitet og internasjonale omdømme var viktig for Buhl.
  
Etter Staunings død i mai 1942 var han naturlig arvtaker til posten som statsminister. 2. september 1942 holdt han på radio den såkalte «sabotasjetalen», som innbrakte ham sterk kritikk fra motstandskretser. Sommeren 1942 hadde den danske motstandsbevegelsen begynt med sabotasjeaksjoner mot de tyske okkupantene som la press på den danske regjeringen om å bringe aksjonene til opphør. Buhl appellerte derfor til den danske befolkningen om å stanse sabotasjeaksjonene som var en trussel mot den offisielle danske samarbejdspolitikken, og hjelpe politiet med å finne de skyldige.  

Tanken bak talen var å holde tyskerne fra å opprette krigsretter i Danmark og dermed kunne avsi dødsdommer. Buhl forsøkte å bevare rettsvesenet som dansk. Hele regjeringen støttet derfor talen hans, likeså Rigsdagen, kong Christian 10. og dansk presse. I 1940 fikk Danmark beholde sitt eget rettsvesen og en regjering som ikke var en ren marionettregjering, slik man fikk i Norge og andre tyskokkuperte land.

Under den tyske okkupasjonen var Buhl overbevist om at samarbejdspolitikken var riktig og helt nødvendig, men han ønsket ingen tysk seier, og allerede i november 1942 måtte han gå av etter tysk press og ble etterfulgt av Erik Scavenius. Under den regjeringsløse tiden etter 29. august 1943 fremsto han som den uformelle, men faktiske regjeringslederen, og var den som satt i spissen i forhandlingene med Frihetsrådet om de fremtidige politiske forholdene etter det forventede tyske nederlaget. 

Vilhelm Buhl ble statsminister i frigjøringsregjeringen i 1945, og satt på posten inntil han ble avløst av Knud Kristensen etter folketingsvalget i oktober 1945. I Hans Hedtofts første regjering fra 1950 til 1953 var han minister uten portefølje, men med fortsatt betydelig innflytelse på den økonomiske politikken.

Referanser

Eksterne lenker 
 Vilhelm Buhl hos SNL

Danske statsministre
Danske finansministre
Danske justisministre
Danske jurister
Personer fra Fredericia
Lyststedet Bellevue

Lyststedet Bellevue er en restaurant i Bergen. Det ligger på Bellevue i strøket Kalfaret, ved Fjellveiens sørlige ende og har en flott utsikt mot Årstadvollen og Bergensdalen. Navnet Bellevue er fransk og betyr «vakker utsikt». Det opprinnelige lyststedet ble bygget av kjøpmann Lauritz Holte Wentzel i 1796. Et prospekt av Johan F. L. Dreier fra 1801 viser at det opprinnelige midtarkshuset hadde mange likhetstrekk med lyststedet Brødretomten i Sandviken. Wentzel gikk konkurs i 1806 og eiendommen ble overtatt av tollkasserer Thomas Angell Brown. Eiendommen var i familiens eie fram til 1854, da vognmann Johannes Johannesen overtok.

Mathilde og Erik Herman Jernstrøm kjøpte lyststedet i 1899, ombygget det totalt og etablerte restaurant i bygget. Siden den gang har det vært drevet restaurantvirksomhet i bygget. Den tradisjonsrike restauranten benyttes mye til brylluper og andre høytideligheter og feiringer. I tidligere tider ble det avfyrt salutter ved gjestenes ankomst, slik tradisjonen var ved Bergens mange lyststeder på den tiden.

Virksomheten drives i dag av Bellevue Restauranter AS, som også driver Fløien Folkerestaurant på Fløien og Bryggen Tracteursted i en av Schøtstuene på Bryggen i Bergen. Alle disse restaurantene er tilsluttet organisasjonen De Historiske Hotel og Spisesteder, som omfatter tradisjonsrike virksomheter i denne bransjen med tilhold i verneverdige bygninger.

Etter flere år med underskudd ble det åpnet konkurs i selskapet Lyststedet Bellevue 24. oktober 2016.

Referanser

Litteratur 
 Trumpy, Bjørn: Bergenske lyststeder, Bergen 1977, s. 12

Eksterne lenker 
 
 Bellevue Restauranter
 Bergen byleksikon på nett, om Bellevue (lyststed)

Lyststeder i Bergen
Restauranter i Bergen
Bergenhus
De Historiske Hotel og Spisesteder
Selskaper etablert i 1982
Mustafa Adrisi

General Mustafa Adrisi var visepresident i Uganda mellom 1977 og 1978 og han var en av diktator Idi Amins nærmeste medarbeidere.

Adrisi var litt av årsaken til at Krigen mellom Uganda og Tanzania begynte i 1978. Da Adrisi ble skadd i en mistenkelig bilulykke fikk en gruppe opprørere fra Tanzania skylden for ulykken. Ugandiske tropper forfulgte opprørerne da de flyktet inn i Tanzania. De tanzaniske myndighetene støttet opprørerne og Idi Amin erklærte derfor krig med Tanzania.

Ugandiske politikere
Benedicto Kiwanuka

Benedicto Kabimu Mugumba Kiwanuka (født 8. mai 1922, død 22. september 1972) var den første statsministeren i Uganda. Han var leder for Det demokratiske partiet og var en av dem som ledet Uganda i overgangen mellom det britiske styret og landets uavhengighet. 

Benedicto Kiwanuka ble fengslet i 1969 av regjeringen til president Milton Obote, men han ble løslatt igjen da Idi Amin tok makten ved statskupp. Idi Amin utnevnte ham til sin første ugandiske høyesterettsjustitiarius. Kiwanuka kom snart i konfrontasjoner med Idi Amin angående Amins mangel på respekt for rettssikkerheten i Uganda. Den 22. september 1972 ble han myrdet på ordre fra Idi Amin.

Referanser 

Ugandas statsministre
Manuel Fettner

Manuel Fettner (født 17. juni 1985) er en østerriksk skihopper.

Han debuterte i verdenscupen med en 44.-plass i Innsbruck 4. januar 2001. Alt to dager etter kom hans beste plassering i verdenscupen så langt, da han ble nummer 5 i Bischofshofen. Hans beste sammenlagtplassering i verdenscupen er 29.-plass i sesongen 2007-08.

Manuel Fettner deltok i junior-VM i 2001, 2002 og 2003. Han ble juniorverdensmester for lag i Sollefteå i 2003, og nummer 2 i Karpacz i 2001 og Schonach i 2002, samt i den individuelle konkurransen i 2001. I vinter-Universiaden 2005 ble han mester individuelt både i storbakken i Innsbruck og normalbakken i Seefeld, og i 2007 ble han mester i lagkonkurransen i Pragelato. Han ble med på det østerrikske laget som tok gull i laghopping, stor bakke under Ski-VM 2013.

Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok han gull i lagkonkurransen og sølv individuelt. 

Manuel Fettner er kjent for å ha over 100 hoppdresser, og er en hopper som er opptatt av å maksimere effekten av utstyret.

Sammenlagtplasseringer i verdenscupen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Hjemmeside

Østerrikske skihoppere
Olympiske mestere for Østerrike
Olympiske sølvmedaljevinnere for Østerrike
Olympiske medaljevinnere i skihopping
Juniorverdensmestere i skihopping
Deltakere under Ski-VM 2013
Deltakere under Ski-VM 2017
Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 2018
Skihoppere under Vinter-OL 2018
Deltakere under Ski-VM 2019
Medaljevinnere under Vinter-OL 2022
Deltakere for Østerrike under Vinter-OL 2022
Skihoppere under Vinter-OL 2022
Thomas Konow

Thomas Konow (født 10. oktober 1796 i Bergen, død 10. oktober 1881 i Christiania) var en norsk sjøoffiser og eidsvollsmann.

Han var sønn av kjøpmann Friedrich Ludwig Konow (1746–98) og Anna Hedevig Rieck, og bror av Wollert og August Konow.
Konow møtte med sine 17 år som den yngste representanten på Eidsvollsforsamlingen i 1814, hvor han representerte Søe Deffensionen. Han stemte med selvstendighetspartiet. Konow sto for en bevisst provokasjon – og «Drengestrek» – i presidentvalget 26. april. Da stemte han på bonden Elling Olsson Walbøe som president i Riksforsamlingen og Severin Løvenskiold som visepresident, noe som særlig opprørte unionistene. I 1814 bodde han i en lugar på orlogsbriggen Lolland eller i Fredriksvern.

Senere var han 4. representant til Stortinget i 1839–1841 og representerte da Jarlsberg og Laurviks Amt.

Etter 1814 gjorde Konow karriere i marinen og regnes som en pioner. Han 
deltok i organiseringen av marinen omtrent fra bunnen av. I 1821 ble han utnevnt til premierløytnant, senere til kapteinløytnant, kaptein, kommandørkaptein og i 1860 til kontreadmiral.

Konow var den lengst levende eidsvollsmann. Han bodde på dette tidspunkt i Christiania
og ble en del av 17. mai-feiringen i byen.

Konow er den første personen til å bli begravet på statens bekostning,og er gravlagt på Vår Frelsers gravlund i Oslo.

Litteratur 
 Gro Stalsberg: Thomas Konow - sekondløytnant i en lugar på orlogsbriggen " Lolland", i Jørn Holme (red.): De kom fra alle kanter - Eidsvollsmennene og deres hus, Cappelen Damm 2014, s. 257-260. ISBN 978-82-02-44564-5
 Anders Bjønnes m.fl. (redaktører): Eidsvollsmennene – Hvem var de?, Norsk Slektshistorisk Forening, Oslo 2014, med eidsvollsmannens biografi, slekt, underskrift, bilde og beskrivelse av hans segl på Grunnloven 17. mai 1814

Utmerkelser 
Konow ble tildelt St. Olavs Orden i 1849 og Storkorset 20 år senere. I tillegg var han ridder av Dannebrogordenen og Sverdordenen.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Eidsvollsmenn
Stortingsrepresentanter 1839–1841
Norske admiraler
St. Olavs Orden
Dannebrogordenen
Sverdordenen
Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
Personer fra Bergen kommune
Artikler i sjøfart-prosjektet
Solstrand Hotel & Bad

Solstrand Hotel & Bad ligger ved Bjørnefjorden i Os kommune, 30 km sør for Bergen.  Hotellet har 135 værelser, 25 møte- og konferanselokaler, selskapslokaler, stuer, samt spa- og velværeavdeling. Hotellet har 16 000 m² gulvflate, og eiendommen er på 120 mål. Hotellet har hage med privat strand samt dyptvannskai. Det er også en spa-avdeling på hotellet og tilrettelagt for bading i sjøen. Om sommeren kommer det ofte delfiner og småhval inn til hotellet og bader sammen med gjestene. 

Solstrand ble bygget av Christian Michelsen, Norges første statsminister etter unionosppløsningen med Sverige. Bygget ble reist i sveitserstil, og stod ferdig i 1896. Til tross for omfattende restaurering og utbygging, har hotellet ivaretatt denne stilen. Familien Schau-Larsen som i dag eier og driver hotellet, overtok i 1929. 

Solstrand Hotel og Bad er medlem av De Historiske Hotel og Spisesteder.

Hotellet ble tildelt Olavsrosa i april 2009.

Eksterne lenker
Hjemmeside

Hoteller i Vestland
Samferdsel i Bjørnafjorden
Olavsrosa
De Historiske Hotel og Spisesteder
Byggverk i Bjørnafjorden
Snikende Ullteppe

Snikende Ullteppe er et fornorsket begrep som gjerne blir brukt spøkefullt som alternativt navn blant urfolk i USA. 

«Snikende Ullteppe» er det generiske norske «indianernavnet», men blir også brukt som oppnavn på dansk (Snigende uldtæppe). Uttrykket er en nyskaping etter et observert mønster av adverb + substantiv i utforming av navn urfolkets kultur. Eksempler på slike navn er Crazy Horse og hans mor, Rattling Blanket Woman samt kjente høvdinger som Sitting Bull og Spotted Elk. «Snikende Ullteppe» er eksempel på problemet ved å oversette abstrakte kulturspesifikke elementer.

«Snikende Ullteppe» ble brukt som navn på og i gjenger fra 1920- og 1930-tallet Navnet er dokumentert på trykk i 1924: «Du ser mig ut som et "Snikende ullteppe" du. Hadde det enda vært dig så ...... Men si mig  - er ikke du speider?» og i novellen «På skolen» av Karl G. Svendsen fra 1927 som var på trykk i Arbeiderbladet "- Gutter, se på Preriens skrekk fra de evige jaktmarker, indianerhøvdingen Waputa! -Kall'n hellre "Det snikende Ullteppe" da vel.". 

Tepper var en viktig rekvisitt når amerikanske urfolk skulle fotograferes på slutten av 1800-tallet. Teppene ble brukt for å forsterke urfolkenes ekthet. Betegnelsen blanket Indian ble i statene brukt nedsettende om urfolk som motsatte seg assimilering ved å opprettholde sitt tradisjonelle levesett.

Fotnoter

Ord og uttrykk
USAs historie
Khalid al-Mihdhar

Khalid al-Mihdhar (født 16. mai 1975 i Mekka, Saudi-Arabia, død 11. september 2001 i USA) var en av de fem kaprerne av flyet American Airlines Flight 77, som ble fløyet inn i Pentagon som en del av et koordinert selvmordsangrep den 11. september 2001. 

Mihdhar ble født i Saudi-Arabia og kjempet i krigen i Bosnia på 1990-tallet. Han var også utdannet ved treningsleirene til Al-Qaida på 1990-tallet. Tidlig i 1999 reiste han til Afghanistan der han som en erfaren og respektert jihadist var en av de første som ble valgt ut av Osama bin Laden til å delta i angrepene på USA den 11. september 2001. Mihdhar ankom California sammen med kapreren Nawaf al-Hazmi i januar 2000. På dette tidspunktet var Central Intelligence Agency (CIA) klar over Mihdhar muligens var en trussel mot rikets sikkerhet, og han ble fotografert i Malaysia med et annet høyststående medlem av Al-Qaida som var involvert i bombingen av det amerikanske skipet USS «Cole». CIA informerte ikke Federal Bureau of Investigation (FBI) da de fant ut at Mihdhar og Hazmi hadde kommet inn i USA, og Mihdhar ble ikke satt på noen overvåkningsliste før i slutten av august 2001. 

Ved deres ankomst i San Diego, California begynte Mihdhar og Hazmi å trene seg opp piloter, men de snakket dårlig engelsk og gjorde det ikke særlig godt på flytimene. I juni 2000 forlot Mihdhar USA for å reise en tur til Jemen og etterlot Hazmi alene i San Diego. Mihdhar tilbrakte deretter en tid i Afghanistan tidlig i 2001 og returnerte til USA igjen i juli 2001. Han bodde i New Jersey i juli og august 2001, før han kom til Washington D.C. for første gang i begynnelsen av september 2001. Om morgenen den 11. september bordet Mihdhar American Airlines Flight 77 som ble kapret om lag en halv time etter take off. Flyet ble bevisst styrtet inn i Pentagon og drepte alle de 64 personene som var ombord på flyet, sammen med 125 personer som sto på bakken. I kjølvannet av angrepene indikerte etterretningen at Mihdhar sto bak angrepene på ordre fra høytstående medlemmer innen Al-Qaida. I de første ukene etter angrepene fastslo enkelte rapporter at Mihdhar og noen av de andre kaprerne fremdeles var i live og på frifot. Men senere undersøkelser fant ut at disse rapportene var basert på feil identiteter som var forårsaket av felles arabiske navn. 

Etter angrepene på USA var det identifiseringen av Mihdhar som ble satt opp som en av de første linkene som tydet på at Osama bin Laden og Al-Qaida hadde spilt en stor rolle i kapringen av flyene. Dette var fordi Mihdhar hadde blitt oppdaget og fotografert av USAs etterretningstjenester mens han var på en konferanse i Malaysia mens han snakket lenge med en av Osama bin Ladens nære medarbeidere.

Saudiarabere
Personer fra Vest-Asia involvert i terroraktivitet
Islamister
Personer fra Mekka
Personer tilknyttet Al-Qaida
Personer tilknyttet Mujahedin
Personer som led en voldelig død
Personer fra krigen mot terror
Sosialdemokrater mot EU

Sosialdemokrater mot EU, forkortet SME, var en medlemsorganisasjon for sosialdemokratiske EU-motstandere i Norge omkring folkeavstemningen om EU-medlemskap i 1994. Organisasjonen ble startet i 1993 og nedlagt i 1995, etter at EU-striden var over. Den var åpen for både Ap-medlemmer og sosialdemokrater fra andre organisasjoner eller partiløse. Mange tillitsvalgte i Arbeidernes ungdomsfylking engasjerte seg også i SME.

I og med at Arbeiderpartiet under statsminister Gro Harlem Brundtland offisielt støttet EU-medlemskap, ble SME i praksis en organisert motstandsgruppe mot medlemskap internt i partiet, i tillegg til å støtte opp om mye av motstanden i LO. I tv-debatter og andre ordskifter fikk organisasjonens leder Hallvard Bakke ofte plass som kampanjepart, på linje med de andre kampanjeorganisasjonene og de politiske partiene.

Ledende medlemmer av SME var blant andre Hallvard Bakke (leder), nestleder Tove Strand og styremedlemmene Trond Giske og Anneliese Dørum. Blant øvrige tillitsvalgte og ansatte sekretærer i organisasjonen kan nevnes Anne Marit Bjørnflaten, Trond Jensrud, Synnøve Konglevoll, Wegard Harsvik, Marte Gerhardsen, Geir Solaas Moen, Jo Stein Moen og Tore O. Sandvik. Enkelte av medlemmene, deriblant Tove Strand, var også medlem av Arbeiderbevegelsens informasjonskomité mot norsk medlemskap i EF i 1972.

Litteratur
 Kjell-Erik Nordenson Kallset: Makta midt i mot. Kampen om EU og Arbeiderpartiets sjel, Forlaget Manifest (2009) ISBN 978-82-92866-19-1

Referanser

Norske politiske organisasjoner
Arbeiderbevegelsen i Norge
Sosialdemokrati
Norsk arbeiderhistorie
Norge og Den europeiske union
Etableringer i 1993
Himmilo Youth in Norway

Himmilo Youth in Norway (HYIN) er en organisasjon for somaliske barn og ungdommer i Norge, som ble stiftet i 1996.

Barne- og ungdomsorganisasjoner
Etableringer i 1996
Ålegras

Ålegras (Zostera marina) er en flerårig vannplante. Den er blant de få blomsterplantene som har tilpasset seg et liv i sjøvann.

Den vokser på fin grus, sand eller mudder og har en horisontal jordstengel. Fra jordstengelen stikker det ut korte, vertikale stilker med blomster og blad. Bladene er 3–10 mm brede og ofte over 50 cm lange. Bladet har fem nerver og er avrundet i toppen. Blomstene er ørsmå, grønne og sitter i forgrenede, endestilte aks. I blomsten er arret dobbelt så langt som griffelen.

Ålegras vokser som regel rett under lavvannslinjen, men av og til ned til 10 m dyp. Den tåler brakkvann og finnes i sørlige del av Østersjøen, men går ikke inn i Bottenvika. Den mindre slektningen dvergålegras overtar på grunnere vann, men den er mer varmekrevende og svært sjelden i Norge. En form med smalere blad finnes i overgangen mellom disse sonene. Status til denne formen er omstridt, men noen regner den som en egen art, smalålegras.

Utbredelsen er sirkumpolar i tempererte strøk på den nordlige halvkule. Arten finnes i Nord-Atlanteren, Stillehavet, Nordishavet, Østersjøen, Kvitsjøen, Middelhavet og Svartehavet. I Norge er ålegras vanlig langs kysten til polarsirkelen. Lenger nord er den ikke så vanlig, men det finnes ålegrasenger både i Troms og inne i fjordene i Finnmark.

Enger med ålegras er svært produktive og regnes som viktige marine økosystemer. De fungerer som habitat for mange arter og danner grunnlag for økologisk og økonomisk viktige bestander av reker, skjell og fisk. Dette viste seg på 1930-tallet da ålegras på begge sider av Atlanteren ble rammet av en soppsykdom. Omtrent 90 prosent av bestanden forsvant og produktiviteten i gruntvannsområder ble katastrofalt redusert.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

 Den virtuella floran: Bandtång
 Seagrass Recovery – Zostera marina (Eel Grass)

Alismatales
Norges flora
Danmarks flora
Grønlands flora
Sjøgras
Strengt beskyttede floraarter i Bernkonvensjonens appendiks I
Jan Erik Varhaug

Jan Erik Varhaug (født 28. august 1942 i Kristiansand, død 14. desember 2017) var en norsk lege og professor i endokrin kirurgi ved Universitetet i Bergen. Han var særlig kjent for sin innsats for å utvikle behandlingstilbudet for pasienter med sykdommer i hormonproduserende kjertler og brystkreft. 

Varhaug var utdannet lege ved Universitetet i Oslo der han i 1967 avla graden cand.med. Etter å ha arbeidet ved ulike sykehus ble Varhaug fra 1973 tilknyttet Haukeland universitetssykehus, der han arbeidet som kirurg. Etter å ha avlagt den medisinske doktorgrad ved Universitetet i Bergen i 1984 konsentrerte Varhaug deg særlig om endokrin kirurgi og brystkreft. Han ble i 1985 førsteamanuensis ved Universitetet i Bergen og i 1991 ble han utnevnt til professor i endokrin kirurgi.

Internasjonalt har Varhaug vært leder av Nordiska Endokrinkirurgiföreningen og medvirket til etableringen av European Society of Endocrine Surgeons i 2004.

Kongen utnevnte 25. september 2009 Varhaug til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hans innsats innen medisinsk forskning».

Referanser

Eksterne lenker  
 

Norske leger
Professorer ved Universitetet i Bergen
St. Olavs Orden
Personer fra Kristiansand kommune
Lukoml kraftverk

Lukoml kraftverk er et varmekraftverk i Hviterussland. Det har en installert produksjonskapasitet på 2400 MW, fordelt på 8 turbiner. Dette er et av Øst-Europas største kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1965 og stod ferdig i 1972. Brenselkilden er naturgass og olje.

Eksterne lenker
 IndustCards – «Gas- and Oil-Fired Plants in Belarus».

Varmekraftverk i Hviterussland
Gasskraftverk i Hviterussland
Oljekraftverk i Hviterussland
Minsk-4 kraftverk

Minsk kraftverk nr 4 er et varmekraftverk i Hviterussland. Det har en installert produksjonskapasitet på 1200 MW, fordelt på 6 turbiner. Dette er et av Øst-Europas større kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1974 og stod ferdig i 1996. Brenselkilden er naturgass og olje.

Eksterne lenker
 IndustCards – «Gas- and Oil-Fired Plants in Belarus».

Varmekraftverk i Hviterussland
Gasskraftverk i Hviterussland
Oljekraftverk i Hviterussland
Tucumán gasskraftverk

(Pluspetrol) Tucumán gasskraftverk  er et kompleks bestående av to sammenbygde gasskraftverk i provinsen Tucumán i det nordlige Argentina. Det har en installert produksjonskapasitet på 382 + 438 MW, fordelt på tre turbiner i hvert anlegg. Anlegget ble åpnet i 1995, og neste trinn i 1998. Brenselkilden er naturgass og driften bygger på kombinasjonssyklus (CCGT).

Operatøren for hele komplekset er selskapet Pluspetrol SA.

Anlegget består av:
 San Miguel de Tucuman (CCGT) gasskraftverk, med 2 x 123 MW turbiner fra GE (1995-2001) og 1 x 150 MW turbin fra ALstom. Anlegget har 382 MW kapasitet og produserer på det meste nærmere 3.000 GWt elektrisk kraft.
 Pluspetrol Tucuman (CCGT) gasskraftverk, med 2 x 144 MW turbiner (1998) og 1 x 150 MW turbin (1999), alle fra Alstom. Anlegget har 438 MW kapasitet og produserer 2.000-3.500 GWt elektrisk kraft.

Eksterne lenker
Pluspetrol Tucuman CCGT Power Plant - Global Energy Observatory, besøkt 8.desember2019.
San Miguel de Tucuman CCGT Power Plant - Global Energy Observatory, besøkt 8.desember2019.
IndustCards – «CCGT Power Plants in Argentina».

Gasskraftverk i Argentina
Tucuman
Kraftverk etablert i 1995
Kraftverk etablert i 1998
Morupule kullkraftverk

Morupule kullkraftverk er et kullkraftverk i Botswana. Det har en installert produksjonskapasitet på 132 MW, fordelt på 4 turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 1980, fikk første turbin installert i 1986 og stod ferdig i 1989. Brenselkilden er naturgass.

Eksterne lenker
 IndustCards – «Coal-Fired Power Plants in Africa».

Varmekraftverk i Botswana
Kullkraftverk i Botswana