alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Andrea Alciato

Andrea Alciati, også Alciato (Andreas Alciatus), (født 8. mai 1492 i Alzate Brianza i nærheten av Comosjøen, død 12. januar 1550 i Pavia) var en italiensk jurist og humanist. Han blir ansett å være grunnleggeren av den franske skolen innen humanistisk juss.

Biografi 
Alciati ble født i Alzate Brianza, nær Milano, og slo seg ned i Frankrike tidlig på 1500-tallet. He viste store litterære evner i sine utlegninger av lovene, og var en av de første til tolke silviltretts lover etter historien, språk og oldstidslitteraturen, og erstatte original forskning for de servile tolkningene til de bokstavtro. He publisere mange juridiske verk, og noen kommentarer til Tacitus. Alciati er mest kjent for sin Emblemata, publisert i dusinvis av utgaver fra 1531 og fremover. Denne samlingen av korte latinske versetekster og medfølgende tresnitt skapte en hel europeisk sjanger, emblembøker, oppnådde stor popularitet i det kontinentale Europa og Storbritannia.

Første utgave av Emblematum liber ble utgitt i 1531 av Heinrich Steyner i Augsburg. Tidligere hadde Alciato utgitt en samling greske epigrammer (Anthologia epigrammatum Graecorum) oversatt til latin, og trykkt i 1529 i Basel. 

Hvert epigram i verket har en kort overskrift, den poetiske tekstsne essensielle budskap. En kjent jærd, den tyske humanist Conrad Peutinger (1465–1547) dtod bak Augsburger-utgaven som benyttet Alciatos tekster. Etter den augsburgske kunstner Jörg Breu d.e.s tegninger ble tresnittene til boken laget, antagelig av Hans Schäufelin (hans monogram er i annenutgaven av 1531). Modellen for europavid emblematikk ble med dette gitt: Overskrift, bilde og poetisk tekst (lemma, ikon og epigram). Andrea Alciato synes ikke å ha vært direkte medvirkende ved tuilblivelsen av førsteutgaven. I den av ham autoriserte pariserutfaven av 1534 ytret han seg meget kriosisk til den tidligere edisjon, som hadde forskjellige håndverksmessige og redaksjonelle feil.

Bokens store gjennomslag ansporte Alciato til en ny utgave, nå med 113 -  i stedet for de tidligere 104 - emblemer, unfrt hans navn i 1534 hos Christian Wechel i Paris. En tredje utgave fulgte i 1542, med nok to emigrammer. Så kom Aldo Manuzio med nok en utgave i Venezia i 1546; den var utvidet med 84 emblemer. Så fulgte det en utgave i Frankrike utgitt av Guillaume Rouillé. Denne ble grunnlag for atskillige nyopptrykk og dor utgaver på latin, italiensk, spansk, fransk og engelsk. Man kan anse som definitiv utgave den som kom i 1550 i Lyon, det året Alciato døde. 

Alciati døde i Pavia i 1550.

Verk 
 Annotationes in tres libros Codicis (1515)
 Emblematum libellus (1522)
 Opera omnia (Basel 1546-49)
 Rerum Patriae, seu Historiae Mediolanensis, Libri IV (Milano, 1625) en history of Milano,
 De formula Romani Imperii (1559, editio princeps)

Referanser

Kilder

Eksterne lenker 
 
 Alciato i Glasgow – Reproduksjoner av 22 utgaver av Alciatos emblemer fra 1531 til 1621
 Beskrivelse, reproduksjon og oversettelse Memorial University of Newfoundland
 Emblemata  Latinsk tekst, Antwerpen 1577, fullstendig digital faksimile, CAMENA prosjektet

Italienske historikere
Italienske jurister
Humanister
Personer fra provinsen Como
Jon Bleiklie Devik

Jon Bleiklie Devik (født 27. februar 1974) er en norsk skuespiller. Han har utdannelse fra Statens teaterhøgskole (1998–2001). Devik spilte i stykker ved Det norske teatret i 2005 og 2007, og har vært en del av ensemblet ved teateret siden Next to Normal i 2010. Han har også spilt i en rekke filmer og TV-serier, deriblant Sebjørn i Få meg på, for faen! i 2011.

Roller

Eksterne lenker 
 
 
 Presentasjon av Jon Bleiklie Devik på Det norske teatrets nettsider

Norske skuespillere
Fødsler i 1974
John Skartveit

John Skartveit (født 1969 i Stavanger) vokste opp på Finnøy i Ryfylke og er utdannet entomolog og pedagog. Han har særlig arbeidet med insekter i gruppene tovinger og biller. 

John Skartveit tok hovedfag i 1993 ved Universitetet i Bergen, på norske hårmygg (Bibionidae) med hovedvekt på hvordan disse små myggene tilpasser seg livet i norske høyfjell. Han står også som autor for en av de norske artene, nordlig kammygg (Dilophus borealis Skartveit, 1993) som ble beskrevet i 1993. Den finnes på fjellet over tregrensen i Sør-Norge men lavere ned (lavlandet) i Nord-Norge, den er også funnet i Sverige.

John Skartveit har arbeidet som forsker ved Universitetet i Bergen, tilknyttet skogforskingsprosjektet Miljøregistering i skog som utviklet et skogforvaltingsverkøy for å finne indikatorer på biologisk mangfold i norske skoger. Senere i brunsnigleprosjektet med fokus på brunskogsneglen (Arion vulgaris), en importert art som på kort til har spredt seg til store deler av Norge. 

Han har også studert effekten på leddyr, av beitetrykk i et grasdominert heiområde i Stirlingshire, Skottland. Studiet har fokuserte særlig på edderkopper, nebbmunner (teger, sikader) og stankelbein.

Bibliografi 
John Skartveit har skrevet flere artikler i vitenskapelige tidsskrift. Han har ansvar for Bibionidae i nettressursen Fauna Europaea.
Egne verk / publikasjoner / artikler 
 1993 – The Norwegian Bibionidae (Diptera): distribution, flight periods, swarming and reproductive behaviour. Cand. Scient (M.Sc.). thesis, 114  sider, Zoologisk institutt, Universitetet i Bergen (hovedfag)
 1995. Distribution and flightperiods of Bibio Geoffroy, 1762 species (Diptera, Bibionidae) in Norway. Fauna Norv. B 42 (2),  side 83. pdf
 1996. Distribution and flightperiods of Norwegian Dilophus Meigen, 1803 (Diptera, Bibionidae), with key to species. Fauna Norv. B 43 (1), side 35. pdf
 2004. Nordiske hårmygg (Bibionidae). Larver og imagines. Norske Insekttabeller nr. 17, utgitt av Norsk Entomologisk Forening pdf

 Som hovedforfatter / medforfatter  
 Hagan, D. V., Hassold, E., Kynde, B., Szadziewski, R., Thunes, K. H., Skartveit, J. & Grogan, W. L. 2000. Biting midges (Diptera: Ceratopogonidae) from forest habitats in Norway. – Polskie Pismo Entomologiczne 69: 465-476
 Thunes, K. H., Skartveit, J. & Gjerde, I. 2003. The canopy arthropod fauna of old and mature pine (Pinus sylvestris). – Ecography 26: 490-502
 Skartveit, J., Pommeresche, R., Langhelle, G., Byrkjedal, I. & Solhøy, T. 2005. Distribution of Sorex minutus and Sorex araneus (Mammalia: Insectivora) within a forest area in Western Norway. – Fauna norwegia 25: 55-62

Eksterne lenker 

 Norske Insekttabeller nr 17 – Hårmygg (PDF)
 Bibionidae - Fauna Europaea

Norske entomologer
Norske pedagoger
Fødsler i 1969
Provinsen Hessen-Nassau

Provinsen Hessen-Nassau (tysk: Provinz Hessen-Nassau) var en provins i Kongedømmet Preussen fra 1868 til 1918, og deretter i Fristaten Preussen fram til 1946.

Provinsen ble etablert som en følge av den østerriksk-prøyssiske krig ved å slå sammen det tidligere uavhengige Hessen-Kassel, som skulle utgjøre hoveddelen av Hessen-Nassau, hertugdømmet Nassau og den frie riksstaden Frankfurt am Main, samt områder Preussen hadde tatt fra kongedømmet Bayern og storhertugdømmet Hessen.

1. april 1929 ble fristaden Waldeck lagt til provinsen. I 1935 oppløste det nasjonalsosialistiske styret de facto alle de tyske provinsene, og sentraliserte styringen gjennom ulike gau. I 1944 ble provinsen formelt oppløst, og overført til de kortlivede provinsene Kurhessen og Nassau.

Etter andre verdenskrig ble det største området av den tidligere provinsen en del av den nyopprettede delstaten Hessen, og de vestlige områdene ble innlemmet i delstaten Rheinland-Pfalz.

Hessen-Nassaus flagg var identisk med Nederlands flagg, og bakgrunnen for dette var at det nederlandske kongehuset gjennom Huset Oranien-Nassau stammer fra hertugdømmet Nassau.

Referanser 

Provinser i Preussen
Hessens historie
Fristaten Preussen
Etableringer i 1868
Stater og territorier opphørt i 1944
Jane Helen

Jane Helen er et Oslobasert pønkrockband.

Bandet hadde sin spede begynnelse i DIMS' lokaler høsten 2002. Sandra C. Ekdahl, Dordi E. Drønen og Christine Ø. Litlekalsøy hadde truffet hverandre gjennom AKKS, og ønsket å starte et musikkprosjekt sammen. I februar 2003 dro trioen på konsert i regi av AKKS. Da de fikk se Mona Wold spille trommer på scenen, bestemte de seg straks for å kidnappe henne. Hun ble lokket med til DIMS, og ved litt overtaling og noen skitne, men enkle grep ble Litlekalsøy flyttet i front, og Wold overtok stikkene.

Jane Helen hadde sin aller første opptreden på Honeytrapfestivalen i Oslo den 27. april 2003.

Etter å ha prøvd ulike gitarister, keyboardister, samt en fiolinist, var det nok en gang AKKS som ble linken, da Jane Helen fikk sitt femte medlem våren 2005, i det "Solveig S. Vaaland" ble invitert til å prøvespille for bandet. I 2011 fikk bandet en ny trommis – Thomas Golding fra Cougar.

Bandet var med i Melodi Grand Prix 2009. Jane Helen er signert med Nordic Records Norge, og ga ut debutalbumet i oktober 2010.

Medlemmer 
Christine Ø. Litlekalsøy (vokal).
Dordi E. Drønen (bass, vokal)
Sandra C. Ekdahl (gitar)
Solveig S. Vaaland (gitar, keyboard) 
Thomas Golding(trommer)

tidligere medlem:
Mona Wold (trommer)

Diskografi 
2007: huh! (EP)
2009: Diverse artister – Melodi Grand Prix 2009 (samlealbum)
2010: Jane Helen (debutalbum)
2012: Streptocockus(EP)

Deltakere i Melodi Grand Prix
Norske rockegrupper
Quezontjenestekorset

Quezontjenestekorset (tagalog: Krus ng Serbisyo ni Quezon, engelsk: Quezon Service Cross også kalt Congressional Quezon Service Cross) er en filippinsk orden innstiftet av 21. oktober 1946 av den første filippinske kongress. Den er oppkalt etter president Manuel L. Quezón. Ordenen er den fremste i Filippinenes ordensvesen og tildeles filippinske statsborgere for fremragende innsats for land og folk. Quezontjenestekorset tildeles av Filippinenes president med tilslutning av Kongressen.

Tildeling
Quezontjenestekorset tildeles for eksepsjonelt fortjenstfull innsats for Filippinene av en art sammenlignbar med den president Quezon nedla. Ordenen er kun tildelt seks personer:
 Carlos P. Romulo i 1951
 Emilio Aguinaldo i 1956
 Ramon F. Magsaysay posthumt i 1957 
 Benigno S. Aquino posthumt i 2004
 Jesse Robredo posthumt i 2012
 Miriam Defensor Santiago posthumt i 2018
Tildeling av Quezontjenestekorset lå nede i årene fra 1973 til 1986, da Kongressen var suspendert under president Ferdinand Marcos' styre.

Kilder
History of the Quezon Service Cross, 18. august 2012 Official Gazette
Congress of the Philippines, Joint Resolution No. 4. Joint Resolution to Create The Quezon Service Cross for Exemplary Service to the Nation in Memory of the Late President Manuel L. Quezon, 21. oktober 1946, Official Gazette
Executive Order No. 236: Establishing The Honors Code of The Philippines to Create an Order of Precedence of Honors Conferred and for other Purposes, 19. september 2003, Official Gazette

Filippinske ordener
Utmerkelser etablert i 1946
Torbjørnskjær fyr

Torbjørnskjær fyr ligger på en liten holme utenfor Hvaler i Oslofjorden. Sammen med Færder fyr markerer Torbjønskjær innseilingen til Oslofjorden og er samtidig et grensefyr mot Sverige. Fyrstasjonen kom i drift i 1872 og ble avfolket og automatisert i 1990.

Fyret består av en fyrbygning med et tårn i gavlen. Fyrbygningen har arkitektonisk verdi med godt steinhuggerarbeid. I tillegg finnes en assistentbolig, maskinhus, uthus, brønn og hage, i tillegg til naust og to landinger. Det er vanskelig å komme i land på øya, så i dag blir det ofte brukt helikoptertransport for vedlikehold av fyret.

Det er både sel og sjøfugl i området. Fyrstasjonen ligger i Ytre Hvaler nasjonalpark som ble opprettet i 2009..

Referanser

Se også
Norske fyr

Eksterne lenker
 

Fyr i Viken
Kulturminner i Hvaler
Fredete byggverk i Viken
Byggverk i Hvaler
Samferdsel i Hvaler
Artikler i sjøfart-prosjektet
Rolf Arne Lie Holter

Rolf Arne Lie Holter (født 21. september 1942) er en norsk humorist, revyartist, visesanger, forfatter og underholder. Lie Holter har også arbeidet i Våler kommune. Lie Holter er bosatt i Våler kommune i Hedmark.

Lie Holter ga ut LP-en Frifanten gjennom RCA i 1978, LP-en Du'o je i 1981, og senest CD-en Takk, bare bra i 1998. Han har også gjort seg bemerket gjennom mange år som revyartist, og har også vært programleder i TV2. 

Lie Holter ga i 2010 ut boka Min lokale kamp.

Norske komikere
Norske visesangere
Norske forfattere
Personer fra Våler kommune i Hedmark
Kalvsjøen (Oslo)

Kalvsjøen ligger 387 moh i den østlige delen av Nordmarka, Oslo, nord for Tømte og de såkalte Maridalsalpene. Vannet har avløp nordover gjennom Store- og Lille Gørja til Helgeren. Det er ikke noe stort vann, men det er dypt, 52 meter på det dypeste. Det skal være godt ørretfiske i vannet.

Se også 
 Liste over innsjøer i Oslo

Referanser

Eksterne lenker 
 Skiforeningen, Markadatabasen om Kalvsjøen
 Dybdekart, NVE og NIVA

Innsjøer i Oslo
Nordmarksvassdraget
Eggjareid holdeplass

Eggjareid holdeplass ligger mellom Voss og Mjølfjell langs Bergensbanen i Raundalen. Frem til persontrafikken ble nedlagt 9. desember 2012 ble den betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har leskur.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Norge uten persontrafikk
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1936 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1936
Gjerdåker holdeplass

Gjerdåker holdeplass ligger mellom Voss og Ygre langs Bergensbanen i Raundalen. Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har leskur.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1941 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1941
Kløve holdeplass

Kløve holdeplass ligger mellom Voss og Reimegrend langs Bergensbanen i Raundalen. Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har leskur, den har tidligere også hatt lasteplass.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1931 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1931
Urdland stasjon

Urdland stasjon er en stasjon på Bergensbanen i Voss. Stasjonen ble åpnet i 1908, ett år før Bergensbanen ble fullført.

Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Stasjonen har venterom, sykkelstativ og parkeringsplass for rundt 10 – 15 biler.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner i Voss
Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner åpnet i 1908 i Norge
Øyeflaten holdeplass

Øyeflaten holdeplass ligger mellom Voss og Reimegrend langs Bergensbanen i Raundalen. Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har leskur.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1931 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1931
Skiple holdeplass

Skiple holdeplass ligger mellom Voss og Reimegrend langs Bergensbanen i Raundalen. Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har et leskur bygd som venterom.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1931 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1931
Ljosanbotn holdeplass

Ljosanbotn holdeplass ligger mellom Mjølfjell og Myrdal langs Bergensbanen i Voss. Stasjonen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen har leskur.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1948 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1948
Ørneberget holdeplass

Ørneberget holdeplass ligger mellom stasjonene Mjølfjell og Myrdal på Bergensbanen i Voss kommune. Nærmeste holdeplass mot øst er Vieren og mot vest Ljosanbotn. Holdeplassen blir betjent av lokaltog på strekningen Bergen – Voss – Mjølfjell – Myrdal. Holdeplassen ligger ca 300 meter fra Mjølfjell Ungdomsherberge og Katteli, hytten til Bergen Katedralskole, og har bare en, lang, men lav og enkel plattform med grusdekke. Adkomstveien til holdeplassen er en meget bratt sti opp fra/ned til Mjølfjell ungdomsherberge. Bagasjeheisen mellom holdeplassen og ungdomsherberget ble tatt ut av bruk på 1980-tallet.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1958 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1958
Malabar og hele India erkebispedømme

Malabar og hele India erkebispedømme hører til de tomaskristne trossamfunnene og utgjør samtidig den indiske delen av den assyriske kirke i øst. At erkebispedømmet er tomaskristent, betyr at det fører sine røtter tilbake til apostelen Tomas’ misjonering ved Malabarkysten. At samfunnet er assyrisk, innebærer at det følger den kaldeiske ritus og betrakter katolikos-patriarken av Østens kirke (med sete i Chicago) som sitt overhode.

Metropolitten av Malabar og hele India, for tiden Mar Aprem, har sitt sete i Thrissur in den indiske delstaten Kerala, der erkebispedømmets «storkirke Mart Mariam» ligger. Erkebispedømmet er ansvarlig for alle assyriske kristne i hele India. Kirken har omtrent 30 000 medlemmer i India, de fleste i Kerala.

Historie 
Se artiklene tomaskristne og den syro-malabariske kirke for historien før 1814.
Også før portugisiske misjonærer kom til India på begynnelsen av 1500-tallet, var de tomaskristne i Kerala en del av den den assyriske kirke i øst. Den katolske kirkens forsøk på å innlemme de tomaskristne i det katolske hierarkiet førte i 1662 til dannelsen av den syro-malabariske kirke, som beholdt sin kaldeiske ritus, men aksepterte paven som sitt åndelige overhode. (Mens en annen del av de tomaskristne valgte den syrisk-ortodokse patriarken av Antiokia som sitt overhode og gikk over til den antiokenske ritus.)

Etter byggingen av storkirken Mart Mariam i Thrissur i 1814 begynte en konflikt mellom den kaldeiske menigheten og den ansvarlige romersk-katolske erkebiskopen, som endte med at menigheten på nytt opprettet kontakt med katolikos-patriarken av Østens kirke, som den gang residerte i Qudshanis i Kurdistan, og ba ham om å sende en assyrisk metropolitt til India. Da biskop Mar Thoma Rokos ble innsatt i 1861, var han den første assyriske metropolitten av Malabar på mer enn 300 år.

Metropolitter 
Det fins ingen sammenhengende informasjon om de assyriske metropolittene av Malabar før portugisernes kolonialisering. Fra nyopprettelsen av den assyriske kirke i India hadde erkebispedømmet de følgende metropolittene:
 Mar Thoma Rokos (1861–1862)
 Mar Elia Mellus (1874–1882)
 Mar Abdisho Thondanat (1882–1900)
 Mar Abimalek Timotheus (1908–1945)
 Mar Thoma Darmo (1952–1968)
 Mar Aprem (1968–d.d.)
 motmetropolitt Mar Thimotheus (1972–1995)

Eksterne lenker 
 Kirkens hjemmeside (engelsk)

Tomaskristendom
Kristne samfunn
Bispedømmer
Katolikos av India

Katolikos av India er overhodet for den syrisk-ortodokse kirke av Malankara og samtidig biskopen av nesthøyest rang i den syrisk-ortodokse kirke, bare underordnet patriarken av Antiokia. Den nåværende (og første) innehaveren av tittelen er Baselios Thomas I (siden 2002).

Katolikos av India har sitt sete i Kothamangalam og er samtidig metropolitt og erkebiskop over alle syrisk-ortodokse biskoper i India. Han deltar også ofte i seremonier som gjelder den syrisk-ortodokse kirke i sin helhet. En ny katolikos blir valgt av de syrisk-ortodokse biskopene i India, men ordinert av patriarken. Motsatt er det en katolikos' privileg å ordinere nye patriarker.

Tittelens historie 
Katolikos-tittelen går tilbake på den assyriske biskopen av Selevkia-Ktesifon, som fra 300-tallet ble omtalt som Østens katolikos. Den syrisk-ortodokse kirke videreførte tittelen inntil 1860. Den malankarisk-ortodoks-syriske kirke gjeninnførte tittelen i 1912 og løste seg dermed fra den syrisk-ortodokse kirke, som ikke anerkjente tittelens nye innehavere som rettmessige etterfølgere. Den syrisk-ortodokse kirkens synode gjeninnførte tittelen i 1964, i en periode da de to kirkene var gjenforent (1958–1975). Også etter det endelige bruddet mellom kirkene i 1975 ble tittelen videreført, men endret til katolikos av India i 2002.

Liste over den syrisk-ortodokse kirke av Malankaras overhoder

Metropolitt av Malankara 
 Mar Thoma I (1653–1670) (syrisk-ortodoks fra 1665)
 Mar Thoma II (1670–1686)
 Mar Thoma III (1686–1688)
 Mar Thoma IV (1688–1728)
 Mar Thoma V (1728–1765)
 Mar Thoma VI (Dionysios I; 1765–1808)
 Mar Thoma VII (1808–1809)
 Mar Thoma VIII (1809–1816)
 Mar Thoma IX (1816)
 Mar Dionysios II (Thoma X; 1816)
 Mar Dionysios III (Thoma XI; 1817–1825)
 Mar Dionysios IV (Thoma XII; 1825–1855)
 Mathews Mar Athanasius (Thoma XIII; 1855–1864; ekskommunisert, fortsatte som Mar Thoma-kirkens metropolitt)
Sedisvakans (1864–1876)
 Mar Dionysios V (1876–1909)
 Mar Dionysios VI (1909–1911; ekskommunisert, fortsatte som malankarisk-ortodoks-syrisk metropolitt)
 Mar Kurillos Paulose (1911–1917)
 St. Athanasius Paulose (1918–1953)
Sedisvakans (1953–1957)
 Abraham Mar Clemis (1957–1958)
 Mar Baselios Geevarghese II(1958–1964)

Østens katolikos og metropolitt av Malankara 
 Mar Baselios Augen I (1964-1975; ekskommunisert, fortsatte som malankarisk-ortodoks-syrisk katolikos)
 Mar Baselios Paulose II (1975–1996)
Sedisvakans (1996–2002)

Katolikos av India 
 Mar Baselios Thomas I (2002-d.d.)

Eksterne lenker 
 Liste over den syrisk-ortodokse kirke av Malankaras overhoder

Tomaskristendom
Den syrisk-ortodokse kirke
Katolikos, India