Den heroiske tidsalder for antarktisutforskning

Den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning beskriver en epoke som strakte seg fra slutten av det 19. århundret til tidlig 1920-tallet. Gjennom denne 25-årsperioden ble det antarktiske kontinentet fokuset for en internasjonal innsats som resulterte i vitenskapelig og geografisk utforskning, og seksten store ekspedisjoner ble satt igang fra åtte forskjellige land. Felles for disse ekspedisjonene var begrensningen på tilgjengelige ressurser før fremskritt i transport- og kommunikasjonsteknologien revolusjonerte arbeidet under utforskningen. Dette betydde at hver ekspedisjon ble en bragd av utholdenhet som testet sitt personell til fysiske og mentale grenser, og noen ganger utover. Det «heroiske» merket, tilkjent senere, anerkjente motgangen som måtte overvinnes av disse pionerene. Mange overlevde ikke denne erfaringen, og 17 medlemmer omkom i løpet av denne perioden.

I løpet av disse ekspedisjonene ble både den geografiske og magnetiske Sydpolen nådd. Det å være først til Sydpolen var et primært mål i noen av ekspedisjonene, og var den eneste begrunnelsen for Roald Amundsens vågestykke. Men dette var ikke det eneste aspektet av polarforskning på denne tiden; andre ekspedisjoner jobbet med definerte mål i ulike områder av kontinentet. Som et resultat av all denne aktiviteten ble store deler av kontinentets kystlinje oppdaget og kartlagt, og betydelige deler av innholdet ble utforsket. Ekspedisjonene genererte også store mengder vitenskapelige data og prøver over et bredt spekter av vitenskapelige områder. Eksaminasjonen og analysene holdt verdens vitenskapelige miljøer opptatt i flere tiår.

Opprinnelse 

Den opprinnelige drivkraften for den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning kom fra et foredrag i Royal Geographical Society i London i 1893. Foredraget ble holdt av professor John Murray fra Challengerekspedisjonen, som  hadde seilt til antarktiske farvann i 1872–76, og han foreslo at en ny antarktisk ekspedisjon burde organiseres for å «løse de utestående geografiske spørsmålene som fremdeles lå i sør». I august 1895 vedtok den sjette internasjonale geografiske kongressen i London en generell resolusjon, og oppfordret vitenskapelige samfunn over hele verden til å promotere «saken» antarktiske ekspedisjoner «på den måten som synes dem mest effektive». 

Den heroiske tidsalderen ble imidlertid satt i gang av en ekspedisjon lansert av det belgiske Geographical Society i 1897, og Borchgrevink fulgte ett år senere med en privat sponset ekspedisjon. Betegnelsen «heroisk tidsalder» kom senere; begrepet er ikke brukt i noen av de tidlige ekspedisjonenes redegjørelser eller memoarer, heller ikke i biografier om polare skikkelser som dukket opp i 1920- og 1930-årene. Det er ikke klart når begrepet ble oppfunnet eller tatt i bruk generelt; det ble brukt i mars 1956 av den britiske oppdagelsesreisende Duncan Carse, som skrev i The Times. Da han beskrev den første kryssingen av Sør-Georgia i 1916, skrev han om «tre menn fra den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning, med 50 fot med tau mellom seg, og en snekkers skarøks».

Ekspedisjoner i den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning, 1897–1922
Merknader
Sammendragene i tabellen inkluderer ikke det vitenskapelige arbeidet som ble utført av disse ekspedisjonene, som hver brakte tilbake funn og prøver over et bredt spekter av fagområder.
Tabellen inkluderer ikke et antall hvalfangstekspedisjoner som fant sted i denne perioden, eller subantarktiske ekspedisjoner som ikke passerte den antarktiske sirkelen, for eksempel Carl Chuns reise i 1898–99. Den avbrutte Cope-ekspedisjonen i 1920–22, som kollapset på grunn av manglende finansiering, er også utelatt, selv om to menn ble satt i land fra en norsk hvalfanger og tilbrakte ett år på Den antarktiske halvøy.
† betegner at lederen omkom under ekspedisjonen.

Dødsfall på ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen 
Minst tjue menn døde på antarktiske ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen. Av disse døde fire av sykdommer som ikke var relatert til deres antarktiske ekspedisjoner, og to døde etter ulykker i New Zealand. De resterende omkom i tjeneste på eller nær det antarktiske kontinentet.

Ytterligere fire menn døde kort tid etter at de kom tilbake fra Antarktis (dette inkluderer ikke de som døde i aktiv tjeneste under første verdenskrig):
Herluf Kløvstad, ekspedisjonslege på Southern Cross-ekspedisjonen 1898–1900, døde av tyfoidfeber 28. desember 1900.
Jorgen Petersen, styrmann på «Southern Cross», døde i 1900 på vei tilbake i skipet fra Australia.
Bertram Armytage, et medlem av Nimrod-ekspedisjonen, 1907–09, døde av selfpåført skuddskader, 12. mars 1910.
Hjalmar Johansen, et medlem av Amundsens ekspedisjon, 1910–12, døde av selvpåførte skuddskader, 9. januar 1913.

Slutten på den heroiske tidsalder 
Der finnes ulike synspunkter på når den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning endte. Shackletons Endurance-ekspedisjon er noen ganger referert til som den siste ekspedisjonen i den heroiske tidsalderen. Andre krønikerskrivere forlenger tidsalderen til datoen Shackleton døde, 5. januar 1922, og behandler Shackleton-Rowett-ekspedisjonen eller «Quest»-ekspedisjonen, som Shackleton døde under, som det siste kapittelet i tidsalderen. Ifølge Margerey og James Fissher, Shackletons biografer: «Hvis det var mulig å trekke en klar skillelinje mellom det som har blitt kalt den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning og den mekaniske alder, kunne Shackleton-Rowett-ekspedisjonen tjene like godt som et punkt som noen ved å trekke en slik linje.» En journalist som inspiserte skipet før det seilte rapporterte «Gadgets! Gadgets! Gadgets overalt!». Dette inkluderte radioteknologi, en elektrisk oppvarmet utkikkstønne og en «odograf» som kunne spore og ta opp skipets rute og fart.

Se også 
Liste over antarktisekspedisjoner

Noter og referanser

Kilder

Bøker

Webkilder 

 

Oppdagelsesreiser
 
Artikler i Antarktis-prosjektet
Antarktis-relaterte lister