alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
St. Cecilia Music

St. Cecilia Music er et uavhengig/indie norsk plateselskap med base i Oslo. Selskapet ble stiftet i 2003 av artisten Unni Wilhelmsen, med utgivelse av Wilhelmsens egen musikk som formål.

Om 

St. Cecilia Music utgir utelukkende Unni Wilhelmsens egne produksjoner, og har ikke som intensjon å utvide porteføljen. Selskapet går inn i en stadig voksende rekke av artistbestemte/artisteide plateselskaper, hvor artisten selv går inn og gjør en mer omfattende jobb i forhold til produksjon og salg. 

St. Cecilia Music har ingen fast ansatte.

Assosiasjoner 

 Selskapets formelle eier er Wilhelmsens aksjeselskap Bubble AS.

 Fett Studio

 Musikkoperatørene AS

 Head of Promotion

 Selskapet er medlem av Foreningen for norske plateselskaper (FONO), en interesseorganisasjon for norske, uavhengige plateselskaper.

Utgivelser 

 2003 Hurricane's eye (Unni Wilhelmsen)

 2006 Til Meg (Unni Wilhelmsen)

Eksterne lenker 

 St. Cecilia Music
 Unni Wilhelmsen
 FONO
 Musikkoperatørene
 Head of Promotion

Norske plateselskaper
Plateselskaper etablert i 2003
Næringsliv i Oslo
Statisk skyvekraft

Statisk skyvekraft eller stillestående skyvekraft er den skyvekraften en jetmotor eller rakettmotor utvikler når den er i ro i forhold til bakken og den omgivende luften. Siden luftfartøyet ikke har noen fremoverhastighet, finnes det heller ingen kontinuerlig luftstrøm rettet mot motorens luftinntak. Motoren blir derfor nødt til skape sin egen luftinnstrømning i stedet. Statisk skyvekraft er den målte skyvekraften som genereres av motoren når den blir stående i ro. Statisk skyvekraft oppgis i enheten for kraft, newton (N), som oftest med prefikset k som kilonewton (kN).

Grunnen til at denne kraften blir kalt statisk skyvekraft og ikke bare skyvekraft, er at det ikke lar seg gjøre å måle kraften når flyet er i fart, bare når det står på bakken (statisk). Den reelle skyvekraften i fart og høyde er alltid mye mindre enn den statiske.

Dette kan sammenlignes med å bruke et rullebrett: Hvis en sparker fra i stillestående kan det snakkes om statisk kraft, og en får en gitt fartsøkning. Hvis en bruker samme kraft etter at brettet har fått fart, vil ikke fartsøkningen bli så stor.

I det britiske FPS-systemet (engelsk foot–pound–second) oppgis statisk skyvekraft tradisjonelt i pound-force static (lbf). Etter hvert som også brukerne av dette systemet har oppdaget forskjellen mellom vekt og masse, brukes også pound-force static (lbf), men også anerkjente internasjonale tidsskrifter bruker nå den avledede SI-enheten kN, gjerne med lbf i parentes.

Flymotorer
Fysikk
Kraft
National Trust

National Trust kan vise til to britiske organisasjoner for bevaring av bygninger og naturområder:

National Trust, Storbritannia (for England, Wales og Nord-Irland)
National Trust for Scotland
Greys Court

Greys Court er et standsmessig landsted i Chiltern Hills, nær Henley-on-Thames i Oxfordshire. Det eies av National Trust.

Huset er for det meste i Tudorstil, og har vakker hage og gårdsplass. Hagen er omkranset av en kraftig mur, og har en rekke gamle rosesorter og blåregn, en ornamental grønnsakhage, en labyrint og et ishus. Man finner også et middelaldertårn fra 1347, som gir god utsikt over landsbygden rundt huset. 

Det ligger en hjulmølle på eiendommen, hvor man tidligere brukte eselkraft for å trekke opp vann fra en brønn. 

Inne i huset er det fremragende eksempler på gipsarbeid fra det 18. århundre, og det er fortsatt møblert som et familiehjem.

Eksterne lenker 
 

 Om Greys Court fra nettstedet til National Trust (engelsk)

Herregårder i England
National Trusts eiendommer i England
Oxfordshire
Gamle Bybro

Bybrua er også en bydel i Gjøvik.

Gamle Bybro, eller Bybroa, er en bro i Trondheim. Bybroa går over Nidelva fra sørenden av Kjøpmannsgata til Bakklandet. Gamle Bybro ble anlagt i 1681 i forbindelse med Cicignons byregulering og byggingen av Kristiansten festning. Plasseringen ble valgt av militærstrategiske hensyn og brua ble bekostet av kongen. Den sto ferdig i 1685. Broa skulle erstatte den tidligere bybroa som lå omtrent der Elgeseter bru ligger i dag, og da den ble åpnet, ble denne overlatt til forfallet. Siden har Gamle Bybro gjennomgått flere forandringer. 

Opprinnelig ble Gamle Bybro bygd i tre, med tre brospenn understøttet av tre steinkar. Midt på broa var det plassert et jerngitter. Ved broas vestre brofeste var det en bevoktet byport fram til 1816. Ved hver ende av broa var det aksisehus (toll- og vakthus). Aksisehuset på vestsiden står ennå, men det østre huset ble nedlagt i 1824.

Dagens bro ble bygget i 1861 av stadsingeniør Carl Adolf Dahl. Den hadde broklapper som kunne heises opp, og holdes oppe av de utskårne portalene som ennå finnes. På midten av 1900-tallet ble konstruksjonene i broa erstattet med betong. Broa er 82 meter lang. Hovedspennet er 8,5 meter og seilingshøyden er 8,4 meter.
  
Den Gamle Bybro er i dag et av Trondheims karakteristiske kjennetegn, og den kalles også «Lykkens portal», etter Oskar Hoddøs vals «Nidelven stille og vakker du er». Den ene portalen ble ødelagt av en lastebil i 2002.

Gamle Bybro er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner. Øst for Gamle Bybro ligger Brubakken med sykkelheisen Trampe.

Brua ble stengt for biltrafikk i 2014, etter at det ble klart at brua trengte omfattende restaurering. Arbeidet sto ferdig like før 17. mai 2015, men det er ennå ikke avgjort om brua skal åpnes for biltrafikk igjen.

Se også 
 Liste over broer i Norge
 Liste over broer i Norge etter lengde

Referanser

Eksterne lenker 
 

Veibroer i Trondheim
Severdigheter i Trondheim
Etableringer i 1681
Broer åpnet på 1600-tallet
Midtbyen (Trondheim)
Bakklandet
Rem Koolhaas

Rem Koolhaas (født 17. november 1944 i Rotterdam i Zuid-Holland) er en nederlandsk arkitekt og forfatter av flere bøker om arkitektur, arkitekturteori, design og urbanisme.

Koolhaas studerte arkitektur ved Architecture Association School i London etter å ha arbeidet som journalist og manusforfatter for film på 60-tallet. I 1972 flyttet han til New York, og fascinasjonen for byen fikk ham til å studere virkningen storbykulturen har på arkitektur, noe som resulterte i boken Delirious New York, a Retroactive Manifesto for Manhattan i 1978. Koolhaas returnerte til Europa, hvor han grunnla Office for Metropolitan Architecture (OMA) i 1975, som skulle søke å definere nye typer relasjoner mellom arkitektur og samtidskultur.

OMA og Koolhaas har oppført en rekke banebrytende bygninger rundt om i verden, som Kunsthal Rotterdam (1993), Guggenheim-museet i Las Vegas (2002), biblioteket i Seattle (2004), design for Prada-butikkene i New York (2003) og Los Angeles (2004) og Casa da Música i Porto (2005). I 2002 vant kontoret konkurransen om bygging av nytt Deichmanske bibliotek på Vestbanen i Oslo, i samarbeid med Oslobaserte Space Group.
Koolhaas er i dag professor i arkitektur og urban design ved Harvard University i Boston.

Priser (utvalg) 
 2005 – Europeiske unions pris for samtidsarkitektur
 2004 – Royal Gold Medal
 2000 – Pritzker-prisen for arkitekter

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  OMAs nettside 

Koolhaas, Rem
Personer fra Rotterdam
Personer tilknyttet Harvard
Havørn-ulykken

Havørn-ulykken var den første flyulykken innen sivil ruteflyvning i Norge. Ulykken inntraff den 16. juni 1936 ved fjellet Lihesten i Hyllestad kommune, på nordsiden av munningen på Sognefjorden. I syvtiden på morgenen fløy flyet med navnet Havørn inn i fjellveggen. Alle som var ombord, et mannskap på fire og tre passasjerer, mistet livet i ulykken.

Hendelsesforløp 
Havørn var på vei fra Bergen til Tromsø i Det Norske Luftfartsselskaps post– og passasjerrute langs kysten. Havørn var av typen Junkers Ju-52/3M, utstyrt med flottører, og kunne ta 18 passasjerer. Denne flytypen, som var regnet for å ha stor lasteevne og gode kortbaneegenskaper, var 19 meter lang og hadde et vingespenn på 29 meter. Om morgenen den 16. juni var fjellet Lihesten dekket av lokal tåke, og før ulykkestidspunktet holdt Havørn en kurs som lå for langt mot øst i forhold til den opprinnelige ruten. Flyet, som var på vei nordover, gikk inn i tåkebanken som dekket Lihesten og fløy kort tid etter rett inn i fjellveggen rundt 100 meter nedenfor toppen av den 777 meter høye Risnesnipa.

I redningsarbeidet ble det blant annet brukt fjellklatrere fra Norsk Tindeklubb som bragte de omkomne ned fra ulykkesstedet, men også fjellvante fra Ytre Sogn og Bergen. Bernt Balchen, som i ettertid er regnet som en av pionerene innenfor sivil norsk luftfart, var en av redningsarbeiderne som hjalp til med å få vrakdeler og flere av de omkomne ned fra den bratte og utilgjengelige fjellsiden. Ulykken ble dokumentert av fotograf Bjarne Råsberg. Alle syv ombord, fire besetningsmedlemmer og tre passasjerer, ble bekreftet omkommet.

Medaljen for edel dåd 
Fire av mennene som tok del i bergingsarbeidet etter ulykken ble tildelt Medaljen for edel dåd i gull:

 Politikonstabel Herman Gudmundsen Heggenes, Bergen
 Gårdbruker Robert Porten, Storakersund
 Provisor Henning Tønsberg jr.
 Disponent Boye Schlytter

Minnesmerke 

Den 14. juni 2008 ble Havørn-ulykken markert med avdukning av en minnestein til ære for de omkomne og deltakerne i det vanskelige hjelpe- og identifiseringsarbeidet. Ulrik Andrew Smith foretok avdukingen. Han er slektning av førstepiloten på Havørn, Ditlef Pentz Smith. Minnesteinen er fire meter høy og står på en utsiktshøyde under den steile Risnesnipa (Lihesten), der flyet havarerte. Et lite hefte, Havørn-ulukken som rystet fly-Norge i 1936 ble utgitt i forbindelse med markeringen. En lokal arbeidsgruppe kalt «Havørns Minne» var ansvarlig for minnesteinen.

Referanser

Kilder 

 Tellemann, Per Arvid: "Havørn" - fra framtidshåp til katastrofe, Tellemann forlag, 2015, ISBN 9788269016208

Eksterne lenker 

 «Dette synet skaka nasjonen for 80 år sidan», fra NRK

Flyulykker i Norge
Flyulykker i 1936
Hyllestad
Ulykker og hendelser med Junkers Ju 52
Kontrollert flyvning inn i terreng
T-80

T-80 er en sovjetisk stridsvogn-serie og en moderne videreutvikling av T-64. Produksjonen startet i 1983, og den nyeste varianten T-84 blir fremdeles produsert i Ukraina. Den var den første gassturbindrevne stridsvognsserien i verden.

Den har mange utvendige likhetstrekk med T-72, men er bedre pansret og mekanisk helt annerledes.

Historie og utvikling 

T-80 ble utviklet ved Leningrad Kirov-fabrikken (LKZ) under ledelse av Nikolai S. Popov.  Prototypen ble kalt Objekt 219 og fikk en GTD-1000T gassturbin som motor. Den kom i tjeneste i 1976.

Produksjonen ble først startet i Leningrad, men førsteutgaven ble ikke bygget i stort antall.  Den ble snart fulgt av T-80B, som hadde blitt utviklet som Objekt 219R.

Siden lanseringen har T-80 blitt oppgradert mange ganger. Flere land har kjøpt inn T-80 for testing, blant annet Frankrike, Tyskland, India, Sverige, Storbritannia og USA. Kina kjøpte 200 T-80U sent i 1993. I 1999 kjøpte Kypros 41 vogner for heimevernet sitt, og disse ble levert rett fra lager i Omsk, da fabrikken hadde et antall T-80U som ikke hadde blitt levert til den russiske hæren på grunn av finansieringsproblemer. Sør-Korea mottok en rekke T-80U og T-80UD som nedbetaling av gjeld til landet.

Produksjonen av T-80 i Leningrad har nå opphørt, men fortsetter i Kharkov i Ukraina. Fra sistnevnte fabrikk har det blitt levert kjøretøyer til Pakistan.

Teknisk 

Vognføreren sitter framme i skroget, med vognkommandøren til høyre og skytteren til venstre i tårnet.

Pansringen er en komposittpansring av sveiset stål og forskjellige laminater lagt lagvis.

Kanonen er en automatladet 125 mm glattløpet kanon med mulighet til å skyte blant annet APFSDS, sprenggranater, fragmentgranater, hulladningsgranater, og laserstyrte panservernmissiler som 9K112 Kobra (AT-8 Songster).

Motoren på basismodellen T-80 er en gassturbin på 1 000 hestekrefter, koblet til en manuell girkasse med fem gir framover og ett i revers. T-80U og varianter av denne har en oppgradert, nyere motor med 1250 hk.

Varianter 

T-80
T-80B
T-80BK
T-80BV
T-80BVK

T-80BVM

T-80U
T-80UD
T-80UK
T-80UM
T-84

Referanser

Kilder 
 Jane's Armour and Artillery, ISBN 0-7106-1542-6

Eksterne lenker 
 

Stridsvogner
BMP-1

BMP kan ha flere betydninger.

BMP-1 () er en sovjetisk stormpanservogn. Den ble først introdusert tidlig i 1960-årene, og produsert av Kurganmasjzavod. Den ble erstattet i 1980-årene med en oppgradert versjon BMP-2. 

Da BMP-1 ble oppdaget av vestlige militære i november 1967 var den verdens første stormpanservogn. Det skråstilte panseret kunne motstå 12,7 mm ammunisjon fra tunge mitraljøser. Med den glattborrede kanonen og AT-3 Sagger-raketten var en alvorlig trussel mot NATOs pansrede personellkjøretøyer og stridsvogner.

Varianter
BMP-1 Originalversjonen med 73 mm glattløpet kanon
BRM-1 eller BMP-R Oppklaringsversjon med bakkeradar
BRM-1K Kommandovogn for oppklaringsstyrker
BMP KShM Kommandovogn
BMP-1P Panserjager med AT-4 Spigot missiler
BMP-1PK Kommandovogn-variant av BMP-1P

Stormpanservogner
Kappgang

Kappgang eller gangsport er en idrettsgren som går ut på å gå en distanse fortest mulig. Kappgang skiller seg fra løp ved at en fot skal berøre bakken til enhver tid. Den nøyaktige definisjonen av gang lyder slik:

Gang er en bevegelse ved steg tatt slik at det ikke (for det menneskelige øye) oppstår synlig mangel på kontakt med marken. Støttebeinet skal være helt strakt i kneleddet fra det øyeblikk det berører marken og inntil det er i rett vertikal stilling.

Internasjonalt regnes kappgang som en del av friidrett, og er organisert i IAAF (International Association of Athletics Federations). Ulike distanser på bane eller landevei har vært olympiske øvelser siden 1908. I de siste olympiske lekene har det vært konkurrert i 20 km og 50 km for menn og 20 km for kvinner. I VM i friidrett konkurreres det fra 2022 i 20 km og 35 km for både kvinner og menn.

Norge har vunnet to olympiske medaljer i kappgang. Det skjedde i Sydney 2000 og i Beijing 2008, der Kjersti Tysse Plätzer begge gangene vant sølv på 20 km.

Kappgang var i Norge lenge organisert som et eget særforbund. Forbundet het 
Norges Gang- og Turmarsjforbund frem til 1. januar 2003, da det skiftet navn til Norges Gang- og Mosjonsforbund. Etter sammenslåingen med Norges Friidrettsforbund 1. april 2009 regnes kappgang også i Norge som en del av friidretten. Fra og med 2022 blir det ikke lenger arrangert egne mesterskap i kappgang, bare som del av norgesmesterskapet.

Eksterne lenker
 Store norske leksikon: Gangsport
 Fotoserie som viser teknikken til Jefferson Pérez, olympisk mester og tredobbelt verdensmester.

 
Friidrettsøvelser
Fylkesvei 109

Fylkesvei 109 (Fv109) er hovedfartsåren mellom Sarpsborg og Fredrikstad. Veiens lengde er 14,6 km.

Veien går på vestsiden av Glomma og starter i krysset med riksvei 110 på Grønli. Fra Fredrikstad sentrum til den tidligere kommunegrensen mot Rolvsøy ved Råbekken er fylkesvei 109 en firefeltsvei med fartsgrense 60 km/t. Denne delen av veien stod ferdig i 1996, og er lokalt også kjent som Rolvsøyveien.

På Fredrikstadsiden har veien stort sett alltid fulgt den trasé den nå har; i Sarpsborg er veien betraktelig nyere. Veien mellom Rolvsøysund og Sandesund ble bygget etter krigen for å avlaste den svingete og smale Greåkerveien (nå fylkesvei 1168). Denne traséen ble bygget etappevis; siste del ble ikke ferdig før nye E6 og Sandesundbrua ble åpnet i 1978.
Fylkesveien har to "grener" som ikke følger hovedløpet: den ene går fra rundkjøringen ved Amfi Borg kjøpesenter til rundkjøringen nord for E6, den andre gjennom Torsbekkdalen fram til rundkjøringen i enden av Korsgata.

Den siste delen av veien går gjennom bygatene i Sarpsborg; Oscar Pedersens vei forbi Borregaard Hovedgård og portene til Borregaard Fabrikker, deretter via Kirkegata og St. Maries gate til St. Olavs Voll, hvor veien løper sammen med Fylkesvei 118 like før Sarpebrua.  

Før 1. januar 2010 var veien riksvei, men etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei. Etter 2020 har det vært foreslått flere ganger å gjøre veien helt eller delvis om til riksvei igjen, på grunn av den store trafikkmengden og høye vedlikeholdskostnader, men Statens vegvesen har foreløpig ikke støttet dette.

Kommuner og knutepunkter

under

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Primære fylkesveier
Fylkesveier i Viken
Veier i Sarpsborg
Veier i Fredrikstad
Luigi Sturzo

Luigi Sturzo (født 26. november 1871 i Caltagirone på Sicilia i Italia, død 8. august 1959 i Roma), også kjent som Don Sturzo, var en italiensk katolsk prest og politiker; gjerne kalt «klerikal sosialist». 

En kirkelig prosess for å få Sturzo saligkåret ble innledet i mai 2002.

Liv og virke

Bakgrunn
Luigi Sturzo var sønn av Felice Sturzo. Han hadde en tvillingsøster, Emanuela (også kjent som Nelina). En av hans forfedre - Giuseppe Sturzo - var borgermester av Caltagirone fra 1864 og fremover et antall år, og en annen var Croce Sturzo, som skrev om Det romerske spørsmål. Dennes to brødre Luigi og Franco Sturzo var jesuitter. 

Luigi Sturzos eldre bror Mario (1.11.1861-11.11.1941) var en kjent teolog og biskop av Piazza Armerina. Hans to eldre søstre var Margherita og nonnen Remigia (eller søster Giuseppina).

Frs 1883 til 1886 studerte han i Acireale og senere i Noto. Han begynte sine kirkelige studier i 1888.

Prest, sosialt og politisk engasjement
Sturzo ble presteviet i 1894, studerte ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma, og underviste fra 1898 filosofi og teologi i Caltagirone. Fra om lag 1900 tilhørte han den sosialreformatoriske bevegelse De kristelige demokrater rundt Romolo Murri. 

Fra 1905 til 1920 var han viseborgermester i Caltagirone. Han var en av de ledende skikkelser i Den katolske aksjon (Azione Cattolica).

Don Sturzo hørte (sammen med blant annet Alcide De Gasperi) til grunnleggerne av Partito Popolare Italiano (PPI) i 1919, forgjengeren til Democrazia Cristiana som ble grunnlagt etter annen verdenskrig. 

Han var en motstander av fascismen, og dette førte til problemer innen partiet etter at Mussolini var kommet til makten i oktober 1922. I partiet var det strid om hvilken stilling man skulle ta til den nye bevegelse, og Sturzo, som hadde skarpt kritisert Mussolinis diktatoriske opptreden, og forlot i juli 1923 generalsekretærposten for å ikke ved sin person vanskeliggjøre partiets samhold. Hans etterfølger ble Alcide De Gasperi. 1924 begynte han å utgi tidsskriftet Partito Popolare Italiano, med skarp fromt mot gascismen. Samme år emigrerte han til Storbritannia. 

Etter annen verdenskrig kom han tilbake til Italia, men spilte ikke noen betydningsfull rolle i landets politikk. Han ble imidlertid utnevnt til livstidssenator i 1953.

Referanser

Litteratur 
 Uwe Backes: Luigi Sturzo. Begründer und früher Wegbereiter des Totalitarismuskonzepts. I: Frank Schale, Ellen Thümmler (utg.): Den totalitären Staat denken. Baden-Baden 2015, ISBN 3-8487-1640-2, s. 31–50.
 Jutta Bohn: Das Verhältnis zwischen katholischer Kirche und faschistischem Staat in Italien und die Rezeption in deutschen Zentrumskreisen (1922–1933). Frankfurt am Main 1992.
 Gabriella Fanello Marcucci: Luigi Sturzo. Vita e battaglie per la libertà del fondatore del Partito popolare italiano. Milano 2004.

Sturzo, Luigi
Sturzo, Luigi
Italienske katolske prester
Personer fra Storbyområdet Catania
Guds tjener
Riyadh

Riyadh (الرياض, ar-Riyāḍ) er hovedstaden i kongedømmet Saudi-Arabia og administrasjonssenter i provinsen Ar Riyad. Byen er sentralt beliggende på Den arabiske halvøy, på et stort platå. Innbyggertallet er på 6,5 millioner. 

Hovedstaden ligger i Saudi-Arabias utviklede «midtkorridor», sammen med byene Buraidah og Al Kharj i den administrative provinsen Ar Riyad. De andre områdene i Saudi-Arabia med konsentrert befolkning er to kystområder – rundt Jidda og Mekka ved Rødehavet, og rundt Jubail og Dhahran ved Persiabukten.

Historie 
I før-islamsk tid var bosetningen på stedet kalt Hajar. Den var der flere elver (i dag wadier) fløt sammen og med grei tilgang til underjordiske vannsjikt. Hajar var kjent for sine dadler og frukthaver. Navnet Hajar er avledet av flertallsformen av rowdhah (haveområdet). Det moderne navnet gjaldt opprinnelig mindre deler av bosetningen.

Mot slutten av 1700-tallet var Riyadh en del av emiratet Darayeh. Denne første saudiske statsdannelsen hadde sin hovedstad i byen Darayeh. Etter at de ottomanske tyrkerne ødela Darayeh i 1818, ble hovedstaden flyttet til Riyadh. Bare mindre deler av Darayeh eksisterer i dag.

Riyadh ble erobret i 1902 av Ibn Saud av Saudi-Arabia. Han kunne i 1932 grunnlegge det moderne kongedømme Saudi-Arabia, med Riyadh som hovedstad. Den diplomatiske hovedstad var frem til 1982 Jidda ved Rødehavet. 

De viktigste bydeler i Riyadh er Olaya, Dabab og Batha.

Befolkning  
1862 – 7 500 
1935 – 30 000 
1960 – 150 000 
1970 – 370 000 
1972 – 500 000 
1974 – 650 000 
1988 – 1 500 000 
1990 – 2 000 000 
1997 – 2 800 000 
(fremskrevet:)
2007 – 5 000 000* 
2020 – 8 900 000*

Mellom 1974 og 1992 vokste byens befolkning hvert år med gjennomsnittlig 8,2 %.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Saudi-Arabia
Provinsen Ar Riyad
Hovedsteder i Asia
Riksvei 19

Riksvei 19 (Rv19) går mellom  ved Undrumsdal i Vestfold og Patterødkrysset på Europavei 6 i Moss kommune i Østfold. Veien er delt av Oslofjorden, men bindes sammen av fergesambandet Moss–Horten.

Historikk
Fram til 1992 var riksvei 19 navnet på strekningen Bjerkvik-Å langs dagens europavei 10. Strekningen mellom Horten og Tønsberg var del av riksvei 310, mens strekningen mellom Patterødkrysset og ferjekaia i Moss var en del av riksvei 120 (nå fylkesvei 120).

Mellom 1992 og 2009 gikk riksvei 19 mellom Moss og Tønsberg.

17. desember 2009 åpnet ny vei fra Horten til  ved Undrumsdal. Denne er del av riksvei 19 siden 1. januar 2010, og strekningen Horten-Tønsberg har blitt fylkesvei 325.

En ny rv. 19 planlegges gjennom Moss. Det skal byggestartes før 2027 ifølge Nasjonal transportplan 2022–2033.

Kommuner og knutepunkter





Referanser

Eksterne lenker 
 Horten Bompengeselskap 
 
 Vegvesenets vegkart

Riksveier
 
Veier i Viken
Veier i Vestfold og Telemark
Veier i Moss
Veier i Horten
Bomveier i Norge