alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Karmelberget

Karmelberget eller Karmelfjellet, Haifas «grønne lunge», er en fjellkjede i nordvestre del av Israel som strekker seg fra Middelhavet og sørøstover i landet. Karm betyr «vinmark», så Karmel kan bety «Guds vinmark».

I det Det gamle testamentet berettes det at profeten Elia ofret på berget og talte imot Baaldyrkerne. Det er beskrevet som Guds fjell av Jesaja. På 1200-tallet grunnla en gruppe eremitter et kloster og en klosterorden, karmelittene. Stella Maris, en fransk orden, har kirke, kloster og gjestehus her.

Bahai-troens verdenssenter, inkludert flere hellige plasser, ligger på fjellet. Det viktigste er Bábs helligdom. På Karmelberget ligger også Det universelle rettferdighetens hus, bahai'enes administrative organisasjon.

Hulene
På vestsiden av Karmelfjellene ligger fire huler – Tabun, Jamal, el-Wad og Skhul – der man har funnet spor av menneskelig aktivitet som kan dateres 500 000 år tilbake i tid. Den arkeologiske utgravningen av disse begynte på 1920- og 1930-tallet, for å så videreføres på 1960-tallet med med moderne metoder. Utgravningene førte til at man fant verktøy, spor etter dyr og flere begravede mennesker, som har gitt viktig informasjon om menneskenes utvikling.

Spor viser at hulen Tabun har vært bosatt fra rundt 500 000 til 40 000 år siden. Det er funnet våpen i form av våpen og andre verktøy av flint, og rester etter dyrebein. Prøver av jorden og sanden i hulen har også gitt viktige indikasjoner på hvordan klimaet var i området i løpet av denne tiden. I hulen Skhul ble det funnet fjorten skjeletter, som man antar er rundt 100 000 år gamle. Disse funnene har gitt viktig informasjon om menneskets utvikling. I hulen El-Wad er det funnet mange funn fra natufisk-kulturen. Man tror at bosetningen her var permanent. Funn herfra inkluderer fine våpen og verktøy, med spesialiserte bruksområder. Utenfor hulen er det funnet spor etter flere hundre begravede mennesker.

I 1971 ble hulene og området rundt regulert som et naturreservat av israelske myndigheter. I 2012 ble disse fire hulene inkludert som en del av verdensarven, inkludert under kriterium (iii) – ettersom hulene inneholder spor fra forhistoriske samfunn, i et av verdens lengste sammenhengende tidsrom – og kriterium (v) – siden de også viser spor fra jegersamfunnet helt opp til overgangen til jordbrukssamfunnet.

Bahaitroens hellige steder

Bahai-troens verdenssenter, inkludert flere hellige plasser, ligger på fjellet. Det viktigste er Bábs helligdom. På Karmelberget ligger også Det universelle rettferdighetens hus, bahai'enes administrative organisasjon. Den 23. mai 2001 åpnet terrassene sine porter for besøkende. De nitten terrassene går fra den tyske tempelkolonien nederst opp til toppen av Karmelberget.

FN-organet UNESCOs verdensarvkomite besluttet i 2008 at Bábs helligdom og bahai-verdenssenteret på Karmelberget, som ett av to bahaitroens hellige steder i Israel, er inkludert på verdensarvlisten.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Side om terrassene
 UNESCOs verdensarvskomite

Fjell i Israel
Bibelske steder
Bahai
Kristendom
Karate

For radioprogrammet Karate, se Karate (radioprogram)

Karate er flere japanske kampsystemer med opprinnelse på Okinawa.  Felles for dem alle er at de hovedsakelig vektlegger effektive spark-, slag- og blokkeringsteknikker. Selv om navnet karate først ble formulert på 1930-tallet, strekker historien til karate seg helt tilbake til Shaolin-tempelet og buddhistmunken Bodhidarma på 500-tallet. Man finner også kataer som er flere hundre år gamle.

Karatens røtter
På Okinawa hadde man fra gammelt av utviklet et kampsystem som ble kalt Tode (eller Tote – kinesisk hånd). På grunn av hyppig kontakt med det kinesiske fastlandet ble denne stilarten påvirket av sør-kinesiske kampsystemer kalt Ch'uan Fa (kung fu). Dette førte til utviklingen av en ny stilart på Okinawa som ble kalt Te. Siden våpen var forbudt for bøndene på Okinawa, bestod dette systemet i all hovedsak av våpenløs kamp.

Hver by på Okinawa hadde sin egen te-stilart. Men det var først og fremst stilartene fra tre byer som ble dominerende. Disse var shuri-te, naha-te og tomari-te. Det er disse tre grenene som er grunnlaget for de tradisjonelle karatestilartene man finner i dag: Shotokan, Goju-Ryu og shito-ryu. Siden har det oppstått stilarter som wado-ryu, kyokushinkai, shotokai, chito-ryu, samt en rekke stilarter av nyere dato, blant annet makotokai som ble dannet i 2014.

I tiden etter andre verdenskrig har karate blitt populær i Sør-Korea under navnene tangsudo eller kongsudo.

Kion (grunnteknikker)
Denne delen består av grunnleggende trening, hvor man lærer de grunnleggende spark-, slag- og blokkeringsteknikkene.

Kata (mønster)
En kata består av en rekke teknikker og bevegelser, satt sammen i et fast mønster som skal simulere en kampsituasjon. Antallet teknikker varierer fra et tyvetalls til 50-60 teknikker.

Antall kataer kan variere fra stilart til stilart. Det er vanskelig å si med sikkerhet når de forskjellige kataene oppstod, men man vet med sikkerhet at noen av dem stammer tilbake til 1600-tallet. Det har også blitt hevdet at noen strekker seg tilbake til Kina og Shaolin-tempelet.

Gradering
Karatekaer bærer et belte rundt livet som viser hvilken gradering man har. I Shotokan-karate går man fra hvitt (10. kyu) til hvitt med gul stripe (9. kyu), før gult (8. kyu) dersom man er junior, eller fra hvitt (10. kyu) til gult (8. kyu) dersom man er senior. Deretter oransje, grønt, blå, lilla og så tre brune belter. Fra 1. kyu, som er det siste brune beltet, er neste trinn svart belte (1. dan).

Svart belte 10. dan er øverste dan-inndeling. Over dette finnes det tre grader, junidan, juichidan og øverst shihan.

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Sport i Japan
1000 artikler enhver Wikipedia bør ha
Luxembourgsk

Luxembourgsk, eller luxemburgsk (Lëtzebuergesch), er et vestgermansk språk som er nasjonalspråk i Luxembourg. I 1984 ble språket et offisielt språk i landet. Andre offisielle språk er tysk (standardtysk) og fransk. Luxembourgsk er en Mosel-frankisk dialekt av den vestmellomtyske språkgruppen. Det snakkes også i små områder i de omkringliggende landene Belgia (i provinsen Luxembourg), Frankrike (i små deler av Lorraine) og Tyskland (rundt Bitburg og Trier). I Tyskland og Lorraine regnes luxembourgsk kun som en variant av den lokale tyske dialekten. Luxembourgsk har leksikalske fellestrekk med språket som Siebenbürgen-sakserne i Romania snakker.

Språket har vært siden 2010 på UNESCOs liste over språk som er i fare for å forsvinne.

I 2015-2016 var 7% av alle bøkene som ble publisert i Luxembourg skrevet på luxembourgsk.

Referanser 

Germanske språk
Språk i Belgia
Språk i Frankrike
Språk i Luxembourg
Lars-Henrik Paarup Michelsen

Lars-Henrik Paarup Michelsen (født 1981) er en norsk politiker (V). Han er daglig leder for Norsk klimastiftelse og ledet Unge Venstre fra 2003 til 2007. 

Michelsen er fra Austevoll kommune i Hordaland. Han har studert sammenlignende politikk ved Universitetet i Bergen, jobbet frivillig for Strømmestiftelsen i Uganda i et år, og vært sivilarbeider i Bergen Turlag. I dag jobber han i Datatilsynet.

Han er også leder av den tverrpolitiske kampanjeorganisasjonen Stopp Datalagringsdirektivet.

Han har tidligere hatt verv i Hordaland Unge Venstre, var i perioden 2002-2003 internasjonal leder i Unge Venstre, og har et særlig engasjement for miljø, personvern, rusomsorg, EU og global fattigdomsbekjempelse. I 2006 var han ungdomsdelegat til FNs generalforsamling. Han har tidligere vært stortingskandidat for Venstre i Hordaland, sist i 2009, da han var 2. kandidat bak Lars Sponheim.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Lars-Henrik Michelsens politiske blogg.
 Stopp DLD .

Unge Venstres ledelse
Venstre-politikere i Hordaland
Alumni fra Universitetet i Bergen
Post-punk

Post-punk er en bred type rockemusikk som oppsto fra punkebevegelsen på slutten av 1970-tallet. Denne bevegelsen var nært beslektet med utviklingen av musikksjangre som gotisk rock, nypsykedelisk musikk, no wave, og industriell musikk. 

Post-punkmusikerne stod i opposisjon til pompøs mainstream-rock som blant andre The Eagles, Emerson, Lake & Palmer og Electric Light Orchestra spilte. De eksperimenterte i stedet med å tilføre punkmusikken elementer fra elektronisk musikk og svart dansemusikk, og tok i bruk innovative innspillingsteknikker. Musikken handlet ofte om kunst og politikk, og post-punkerne var inspirert av kritisk teori, modernistisk kunst og litterær modernisme. Det utviklet seg miljøer rundt musikken som opprettet uavhengige plateselskap eller skapte visuell kunst, multimedia-forestillinger og fanziner.

Tidlige eksempler er grupper som Siouxsie and the Banshees, Wire, Magazine, Gang of Four, Public Image Ltd, The Pop Group, Joy Division, Throbbing Gristle, The Slits, Cabaret Voltaire, The Cure, The Fall, Au Pairs, Talking Heads og Pere Ubu. På midten av 1980-tallet var post-punkbølgen i ferd med å flate ut, men den hadde banet vei for ny-pop og ikke minst alternativ rock.

Referanser

Litteratur 
 Bannister, Matthew (2007): White Boys, White Noise: Masculinities and 1980s Indie Guitar Rock. Ashgate Publishing, Ltd. ISBN 978-0-7546-8803-7.
 Bogdanov, Vladimir; Woodstra, Chris; Erlewine, Stephen Thomas, red. (2002): All Music Guide to Rock: The Definitive Guide to Rock, Pop, and Soul. Backbeat Books. ISBN 978-0-87930-653-3.
 Cateforis, Theo (2011): Are We Not New Wave: Modern Pop at the Turn of the 1980s. University of Michigan Press. ISBN 978-0-472-03470-3.
 Cavanagh, David (2015): Good Night and Good Riddance: How Thirty-Five Years of John Peel Helped to Shape Modern Life. Faber & Faber. ISBN 978-0-571-30248-2.
 Dale, Pete (2016): Anyone Can Do It: Empowerment, Tradition and the Punk Underground. Routledge. ISBN 978-1-317-18025-8.
 Greene, Doyle (2014): The Rock Cover Song: Culture, History, Politics. McFarland. ISBN 978-1-4766-1507-3.
 Heylin, Clinton (2007): Babylon's Burning: From Punk to Grunge. Viking, Penguin. ISBN 978-0-14-102431-8.
 Lester, Paul (2009): Gang of Four: Damaged Gods. Omnibus Press. ISBN 978-0-85712-020-5.
 Reynolds, Simon (1996): The Sex Revolts: Gender, Rebellion, and Rock 'n' Roll. Harvard University Press. ISBN 978-0674802735.
 Reynolds, Simon (2005): Rip It Up and Start Again: Postpunk 1978–1984. London: Faber and Faber. ISBN 978-0-571-21570-6.
 Reynolds, Simon (2010): Totally Wired: Postpunk Interviews and Overviews. Soft Skull Press. ISBN 1593763948.
 Reynolds, Simon (2013): «Post-Punk's Radical Dance Fictions» i: Cateforis, Theo: The Rock History Reader. Routledge. ISBN 978-0-415-89212-4.
 Taylor, Steven (2003): False Prophet: Field Notes from the Punk Underground. Wesleyan University Press. ISBN 978-0-8195-6668-3.
 Wilkinson, David (2016): Post-Punk, Politics and Pleasure in Britain. Springer. ISBN 978-1-137-49780-2.

Eksterne lenker 

 «Post-punk» hos AllMusic

Punk rock
Britisk musikk
Josef K

Josef K var et skotsk post-pønkeband som var aktiv på begynnelsen av 1980-tallet. Bandets navn kommer fra en hovedperson i Franz Kafkas roman Prosessen.

Bandet kom sammen i Edinburgh i 1977 under navnet «TV Art», men tok navnet Josef K i 1979. Musikalsk blandet gruppa post-punk-gitarer med funk og disco-rytmer. Om bandets kommersielle suksess var laber kan man se deres innflytelse på andre band som Interpol og spesielt Franz Ferdinand.

Medlemmer 
 Paul Haig – gitar, sang
 Malcolm Ross – gitar, fiolin
 David Weddell – bassgitar
 Ronnie Torrance – trommer

Alle sangene var skrevet av enten Paul Haig eller Paul Haig/Malcolm Ross.

Paul Haig gikk videre med solokarriere og utga en rekke album på sitt eget plateselskap Rhythm of Life mellom 1984 og 2002, mens Malcolm Ross ble medlem av Orange Juice og deretter med Aztec Camera og Blancmange før også han forsøkte en solokarriere.

Plateutgivelser 
 Sorry For Laughing (ikke utgitt album 1980, utgitt 1990)
 The Only Fun In Town (1981)
 Young and Stupid (samlealbum med singler 1979-1981, utgitt 1991)
 Endless Soul (samlealbum, utgitt 1998)
Crazy to Exist (live recordings from 1981, released 2002)

Eksterne lenker 
 JosefK.net – uoffisiell nettsted
 Josef K biografi
 Rhythm of Life Paul Haigs plateselskap 

Britiske rockegrupper

en:Joseph K.
sr:Јозеф К.
Magne Johansen

Denne artikkelen handler om skihopperen. For journalisten med samme navn, se Magne Johansen (journalist).

Magne Johansen (født 18. januar 1965 i Trondheim) er en norsk skihopper. Han hoppet for Leknes og Trønderhopp. Han deltok i verdenscupen mellom 1987 og 1993.

Magne Johansen tok VM-sølv i lagkonkurransen i stor bakke i Lahtis i 1989. Han tok også NM-sølv i normalbakke i Skien 1988 og NM-sølv i stor bakke i Odnesbakken 1990. Hans beste plassering i verdenscupen er en 4.-plass i St. Moritz i 1992.

I OL i Albertville i 1992 ble han nr. 18 i storbakken og nr. 49 i normalbakken. Han har deltatt i VM i skiflyging to ganger. I Vikersund i 1990 ble han nr. 39, og i Harrachov i 1992 ble han nr. 13.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske skihoppere
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1992
Skihoppere under Vinter-OL 1992
Personer fra Vestvågøy kommune
Fødsler i 1965
Manfred Kaltz

Manfred Kaltz (født 6. januar 1953 i Ludwigshafen) er en tidligere tysk fotballspiller.

Allerede som guttespiller var Kaltz svært lovende. Han spilte på alle de aldersbestemte landslagene.

Han spilte 581 Bundesligakamper fra 1971 til 1991 for Hamburger Sportverein og scoret 76 mål. Han ble tysk cupmester med Hamburger SV i 1976 og 1987, vant cupvinnercupen i 1977, og ble tysk mester i 1979, 1982 og 1983. Han spilte høyreback og var kjent for sin store løpsstyrke.

Han innehar både rekorden for flest selvmål (deler med Nikolce Noveski) med 6 mål og flest mål på straffespark i Bundesligaen med 53 mål som er to flere enn Gerd Müller.

Han spilte på  fra 1975 til 1983. Han fikk med seg 69 kamper og scoret 8 mål. Kaltz deltok i verdensmesterskapet i 1978 i Argentina, og i 1982 i Spania. Han var også med på laget som vant EM i 1980.

Etter at han la opp som aktiv spiller, var han trenerassistent for ulike lag, blant annet Eintracht Frankfurt (2000/2001).

Referanser

Eksterne lenker 
 

Tyske fotballspillere
Europamestere i fotball
Spillere i Fotball-EM 1976
Spillere i Fotball-VM 1978
Spillere i Fotball-EM 1980
Spillere i Fotball-VM 1982
Deltakere for Vest-Tyskland under Sommer-OL 1972
Fotballspillere under Sommer-OL 1972
Fotballspillere for Hamburger SV
Fotballspillere for FC Girondins de Bordeaux
Fotballspillere for FC Mulhouse
Personer fra Ludwigshafen
Fødsler i 1953
Manglerud

Manglerud er en drabantby i bydelen Østensjø sørøst i Oslo. Navnet kommer av norrønt Magnarud som kan komme fra mannsnavnet Magni, og da bety gården Magni ryddet, eller Mgna i betydningen stor, altså den store rydningen, store gården. Kjent fra middelalderen, klostergods under cistercienserne på Hovedøya og lagt under kongen som krongods etter reformasjonen. Solgt til flere eiere i tiden 1663–1754 da gårdbrukeren Hans Henrik Manglerud overtok gården. Gården hadde da husmannsplassene Rognerud og Mangelberg. På Manglerud bor det omkring 21 000 mennesker.

Senere ble Manglerud gård delt i tre gårder; Lille Manglerud ble fradelt i 1852 og lå i dagens kryss Plogveien/Emil Korsmos vei mot Johan Hirsch' vei, kjøpt av kommunen og revet i 1919; Nordre Manglerud, fradelt i 1832, kjøpt av kommunen i 1919 og hovedhuset er bevart, adresse Manglebergvn. 4; og Søndre Manglerud, i dag Manglerud Eldresenter.

Minnet om det rike jordbrukslandet er bevart gjennom veinavn som for en stor del er tilknyttet landbruks og -redskaper; Plogveien, Havreveien, Våronnveien, Beiteveien o.a. Den første utbyggingen av Manglerud begynte i årene 1949 - 1953 på jordene til Lille Manglerud Gård, der hvor dagens Manglerudvei begynner ved Svartdalsveien og videre oppover mot Høyenhall. Stor boligutbygging i tiden 1952–1963 med totalt 3200 leiligheter, vesentlig i varierende blokkbebyggelse og en del rekkehus. De fleste boliger er borettslag og tilknyttet OBOS. 

Forstadsbane (trikk) fra 1957 (Lambertseterbanen) til T-banen åpnet i 1967.. Manglerud kirke ble innviet i 1963 og Manglerud senter i 1966, ombygget flere ganger, senest tidlig i 2010.

Det lokale ishockeylaget heter Manglerud/Star.

Kjente personer fra Manglerud 
 Pål Waaktaar (a-ha)
 Magne Furuholmen (a-ha)
 Trond Granlund
 Marius Müller
 Kjetil Try
 Roy Johansen
 Knut Reiersrud
 Ingunn Yssen
 Rolf Graf
 Geir Schau
 Sondre Olden
 Mads Hansen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Bilder fra Manglerud, Oslo Museum
 Historisk turtips på Manglerud
Maskinvare

Maskinvare (engelsk: hardware) er de fysiske delene en datamaskin eller annen teknologisk innretning består av. Begrepet brukes også om hele enheten som sådan.  Eksempler på maskinvare er minnebrikker (RAM), kretskort, prosessorer (CPU), kabler, strømforsyninger (PSU), skrivere, vifter, harddisker (HDD), CD-ROM/DVD-brennere, skjermer, kabinetter, m.m.

Typer maskinvare
Maskinvare kan grovt deles inn i enheter for prosessering, datalagring og inn-/ut-operasjoner.
Eksempler:
Prosessering:
Prosessor
Matematikkprosessor
Datalagring:
RAM
ROM
EPROM
Disketter
Minnepinne
Hullkort
Harddisk
CD-ROM
DVD
Magnetbånd
Inn-/ut-operasjoner:
Skjermkort
Tastatur
Mus
Lydkort
Skriver

Maskinvareutvikling 
Maskinvareutvikling er en kompleks innsats som inkluderer opprettelse og optimalisering av elektronikk og mekaniske systemelementer som utfører ulike beregningsprosesser. Forbindelsen mellom disse elementene og objektene er vanligvis realisert gjennom et maskinvaregrensesnitt.

Maskinvareutvikling utføres vanligvis gjennom følgende stadier:

 skjematisk utvikling av maskinvareelementer;
 implementering av maskinvareelementer (i form av et trykt kretskort eller deres kombinasjon);
 testing av maskinvareelementer i laboratoriemiljøet;
 system integrasjon;
 maskinvaretesting i feltforhold.

Forresten, det første trinnet i hardwareutviklingsprosessen er det viktigste. Tross alt reduserer riktig maskinvaredesign ikke bare prosjektbudsjettet, men forhindrer også en rekke potensielle sammenbrudd og nedetider.

Likhetene med programvareutvikling er åpenbare:

 Oppførsel

Brukere samhandler med produktene på ulike måter, produkter samhandler med andre produkter, og produkter gir utganger gitt input.

 Krav

Den har funksjonell (brukervendt) og ikke-funksjonell (ikke-brukervendt) krav.

 Kompleksitet

Enhver representasjon av produktspesifikasjoner fører alltid til en trestruktur, ettersom hovedtrekk dekomponeres til finere detaljer.

Referanser

Se også 
 Datamaskin
 Programvare

Datakomponenter
Mozilla

Mozilla er en Internett- eller nettleser med åpen kildekode. Den er designet for å følge HTML-standardene nøye. Opprinnelig var Mozilla navnet på nettleseren som ble til Netscape. I 1998 ble mesteparten av kildekoden bak Netscape frigitt og ført videre gjennom nettleseren til Mozilla Foundation.
.
I 2002 startet Mozilla arbeidet med det som var tenkt å bli en nestegenerasjons-nettleser, Phoenix. Fordi navnet allerede var tatt måtte man skifte navn til Firebird. Det ble også konflikt med et annet selskap denne gangen, så navnet ble skiftet til Mozilla Firebird og deretter til Mozilla Firefox.

Eksterne lenker 
 

Fri programvare
Nettlesere

gl:Mozilla
Moores lov

Moores lov ble fremsatt i 1965 av Gordon Moore som var en av firmaet Intels grunnleggere. Den sa at antall transistorer på et areal dobles hver 12. måned, noe han i 1975 justerte til hver 24 måned. (Intels David House hevdet hver 18. måned, men Moore sa aldri det.) Mindre transistorer vil normalt medføre reduserte kostnader og høyere effektivitet i en prosessor. Moores lov ble fremsatt på grunnlag av observasjoner, og har vært gyldig i mer enn 50 år.

Prediksjonen ble fremsatt 19. april 1965 i en artikkel i bladet «Electronics Magazine», og ble av Professor Carver Mead kalt Moores lov. Opprinnelig gjaldt loven antall enheter, altså både transistorer og motstander, som var per areal.  På den tiden artikkelen kom ut så inneholdt en typisk brikke 60 enheter. Til sammenligning kan det nevnes at Intel sin 32 nm Intel Itanium-prosessor fra 2011 kom med 3,1 milliarder silisium-transistorer, og Oracles Sparc M7 fra 2015 hadde over 10 milliarder transistorer.

Med jevne mellomrom spås det at Moores lov har nådd det punktet hvor fysiske lover begrenser gyldigheten, men halvleder-fabrikantene finner stadig opp nye metoder. Med transistorstørrelse på 7 nm i 2018 og 5 nm fra 2020 er det ikke lenger realistisk å redusere transistorstørrelsen særlig mye, men stadig økende kompleksitet har holdt liv i Moores lov til 2015, men etter det har farten avtatt.

Se også 
 Koomeys lov

Referanser

Eksterne lenker 
 News.com sin dekning av jubiléet i 2005
 The Lives and Death of Moore's Law
 Cramming more components onto integrated circuits Goordon Moore 1965 Press release

Halvlederkomponenter
Informatikkens historie
Vitenskap i 1965
Modem

Et modem (kommer fra Modulere, Demodulere) er et elektronisk apparat som modulerer/endrer et analogt signal (f.eks. lyd) slik at man kan sende det som digitalt data over, for eksempel, en telefonlinje. Modem som brukes til å overføre data mellom to datamaskiner over en telefonlinje er de mest kjente typene.

Det er en grunnleggende forskjell mellom bruk av modem og xDSL. Et modem omformer datasignalene til frekvenser i talebåndet mellom 300 og 3400 Hz. Dette er båndbredden på en vanlig talekanal, og dataoverføringen skjer fra en abonnent, via telefonsentralen til et modem på en annen abonnentlinje. Som regel er det en bærersignalfrekvens, så den som tilsvarer 0, og den andre frekvensen 1, hvorfra hylet når man anlytter slikt signal på telefonen, av moduleringen fra bærerfrekvensen og mellom de dataoverførende, som blir dekodert til å gjengi bitmønsteret som ble sendt.

For å etablere forbindelsen må en «ringe opp», hvor mottagende modem oppfatter sendende modems bærertone, og så skjer håndtaksbytte med sammenligning av dekoderte pakkettverdier, som lar det sikres at data ikke blir korruptert.  Er det feil (pakkettenes CRC — cyclic redundancy check - verdier stemmer ikke), sendes ønske om gjensending til det stemmer, og så fortsetter samtalen til ferdig, eller signalet forsvinner.

Med xDSL har en innført en annen teknikk der det ene xDSL modemet står hos abonnenten, det andre modemet inngår i en DSLAM i sentralen. xDSL signalene ligger på frekvenser over talebåndet, og en kan føre en vanlig telefonsamtale i tillegg til dataoverføringen. Fra DSLAMen videreføres datainformasjonen i et eget datanett.

Modem er et teleskopord som kommer fra ordene «modulator» og «demodulator».  Demodulere refererer til den motsatte endringen, slik at en datamaskin i mottagerenden kan tolke det digitale signalet. 

Ordet «modem» ble først brukt i 1958.

Nullmodem

Et såkalt nullmodem (også kalt nullmodemkabel) muliggjorde sammenkobling av to enheter, f.eks. PC-er, skrivere eller terminaler, dersom de befant seg på samme sted. Enhetene ble koblet sammen med en vanlig RS-232 seriekabel, som imidlertid også ble utstyrt med en kobling som krysset noen av kommunikasjonspinnene.. Derved oppførte de tilkoblede enhetene seg som om de var koblet opp ved hjelp av et tradisjonelt modem.

Se også 
DSL
 Smalbånd

Referanser 

Nettverksutstyr