alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Telemarkskjøring

Telemarkskjøring er en tradisjonsrik skiteknikk for å forsere bratt og snødekket terreng. Denne teknikken karakteriseres ved at skiene er festet til skistøvelen kun ved tåen og har løs hæl. Dette tillater stor bevegelighet, og er tydelig i den karakteristiske telemarksstilen med lavt tyngdepunkt, mellomrom mellom skistøvlene i fartsetningen, og tydelig bøy i begge knær.

Telemark ble gjort internasjonalt kjent med Sondre Norheim.

Telemark har siden introduksjonen av plaststøvler og carvingski på 1990-tallet hatt en tydelig økning i popularitet. Fra å ha blitt brukt mest utenfor preparerte løyper, er telemark på grunn av modernisering av utstyret nå vanlig også i skitrekk. Selv om telemarksutstyr i utgangspunktet har løs hæl, utformes nyere utstyr gjerne med "gåfunksjon". Dette er en mekanisk innretning som kobler vekk mesteparten av motstand i bindingen, og gjør det lettere å bevege foten for eksempel i lange motbakker og på toppturer.

Norge har utøvere i verdenstoppen både på herre- og kvinnesiden.

Teknikk
I hovedsak finnes det to typer svinger, felles for både alpin- og telemarkskjøring:

 Skrensende svinger
 Skjærende svinger

Skrensende svinger er vanlig ved lavere hastigheter, og innebærer at skien til en viss grad vinkles/tverrstilles i fartsretningen. Ved å legge trykk på ytterskien vil utøveren innlede svingen, og bytter deretter til en ny sving ved gradvis å reise seg opp, bytte fotstilling, og deretter sette økt trykk på den nye ytterskien. Trykket på ytterski er viktig, og må justeres etter egne ferdigheter samt snøunderlagets fasthet. Løssnøkjøring krever gjerne en noe annen vektfordeling enn ved kjøring i preparerte løyper. Her vil rytme/timing og stavisett (eng: "pole plant") være viktig.

 Skjærende svinger kan utføres ved høyere hastigheter, og krever at skiutstyret er utformet med innsving (carving). Svingen utføres ved at begge ski vinkles mot underlaget, og skiene vil føye seg etter trykket fra skiløperen og bøye seg slik at en sving dannes av profilet som skien gjør mot bakken. I motsetning til skrensende svinger, vil skjærende svinger si at skisporet til skiløperen blir to parallelle linjer. 

For en nybegynner vil skrensende svinger være det første som læres, og som er det letteste å utføre. Skjærende svinger krever trygghet til høyere hastigheter, samt en godt innøvd posisjon.

 Posisjonen over skiene er viktig for trykkfordeling og stabilitet. Dette gjelder for både skrensende og skjærende svinger, selv om en noe mer oppreist stilling er vanlig i områder med lavere intensitet. I tillegg er det også fordelaktig å ha en viss avstand mellom skiene, slik at en stabil plattform oppnås; dette er gunstig for å parere uventede støt eller gjøre hurtige unnamanøvre i bakken.

På ytterskien skal skistøvelen stå flatt på skien, og gir bakgrunn for nettopp den foroverlente posisjonen. Derimot må tåpartiet på bakstøvelen bøyes, som ved ordinær langrennsteknikk.

Eksterne lenker 
 Skieventyret, avdeling av Vest-Telemark museum
 De norske landslagene
 FIS oversikt over renn etc.
 Oppdaterte resultater
 Video: Lynkurs i telemarkkjøring i løssnø
Vanlig hjerteskjell

Vanlig hjerteskjell (Cerastoderma edule) tilhører hjerteskjellfamilien. Hjerteskjellet kan bli opptil 5 cm i diameter og har hvite eller gulaktige skall, med flate radiære ribber. Hjerteskjellet kan forveksles med brakkvanns-hjerteskjell (Cerastoderma lamarcki), men ribbene er ikke tilspisset i en kjøl slik som hos brakkvannsarten og er særkjønnet.

Hjerteskjellet lever nedgravd rett under overflaten i sandbunn i tidevannssonen og ned til noen få meters dyp. 

Døde eksemplarer er som regel lett å finne på sandstrender. Hjerteskjellet tolererer saltholdighet ned til 10‰.

Hjertemuslingen spises i en rekke land, og skallene blir kommersielt brukt til hønsefôr.

Se også 
 Hjerteskjell

Eksterne lenker 
 

Muslinger
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Bløtdyr formelt beskrevet i 1758
Irsk folkemusikk

Irsk folkemusikk er musikk i ulike sjangre som har sitt opphav på øya Irland. Vanlige irske instrumenter er fele, bodhran, blikkfløyte, trekkspill, concertina og uilleann pipes. Rytmen er viktig, og det er som oftest jig eller reel. 

 

en:Music of Ireland
es:Música de Irlanda
eu:Irlandako musika
gl:Música irlandesa
ja:アイルランド音楽
pt:Música da Irlanda
Kjær

Kjær er et gårds- og slektsnavn i Norge. 

I 2010 var det i underkant av 1000 nordmenn som hadde Kjær som slektsnavn. Billedkunstneren Anders Kjær er en av disse.

I Vestfold fylke finnes det flere gårder med navnet Kjær. En av disse er gården Kjær i Våle (Tønsberg kommune). Opprinnelsen til gårdsnavnet i Våle er beskrevet i boka til Norske Gaardnavne av Olau Rygh: «Udt. (Uttale:) Kær. (Skrivemåter:) -Kier 1593. 1604. 1/1.1668. Kier med Luuge 1723. Kjarr n., (Betydning:) Krat, kratbevoxet Myr (Indl. S. 60). Forekommer hyppig i dette Amt.» Rygh mener dette er et ganske vanlig gårdsnavn i Vestfold. Ordet brukes i dag og skrives ‘kjerr’ og har den samme betydningen som før; kratt, buskas og liknende.

Referanser 

Etternavn
Norske gårdsnavn
Norske slekter
Graham Chapman

Graham Chapman (født 8. januar 1941, død 4. oktober 1989) var et av seks medlemmer i den britiske humorgruppen Monty Python.

Chapman hadde blant annet hovedrollen som Brian i filmen Profeten Brians liv og historie, som i en periode var bannlyst fra norske kinoer på grunn av påstander om blasfemi. Han spilte også Kong Arthur i Monty Python og ridderne av det runde bord.

Før Chapman ble med i Monty Python utdannet han seg til lege ved University of Cambridge, og det var her han møtte John Cleese for første gang. Det var her de begynte å skrive humor sammen, et samarbeid som fortsatte i Python-tiden. Duoen Cleese/Chapman sto blant annet bak klassiske sketsjene «Dead Parrot» og «The Ministry of Silly Walks». 

Chapman var homofil, og var blant de første kjendisene i Storbritannia som sto åpenlyst fram med sin seksuelle orientering.

Referanser

Eksterne lenker 
 Graham Chapman Archives – Graham Chapman-arkiv
 Graham Chapman – BBC Comedy Guide
 Graham Chapman – Comedy Zone
 Graham Chapman - i Internet Broadway Database
 
 
 John Cleese' minnetale til Graham Chapman: transkript, videoklipp

Engelske komikere
Engelske skuespillere
Monty Python
Personer fra Leicester
Ernst Trygger

Ernst Trygger (født 27. oktober 1857 i Stockholm, død 23. september 1943 samme sted) var en svensk politiker som var Sveriges statsminister fra 1923 til 1924.

Referanser 

Personer fra Stockholm
Svenske statsministre
Svenske utenriksministre
Kreativt og mangfoldig arbeidsliv

Kreativt og mangfoldig arbeid (KREM) er en brukerorganisasjon som arbeider for å få de utestengte inn i arbeidslivet. KREM er et talent og ressurssenter som vil synliggjøre og benytte de ubrukte ressursene i den samfunnsmessige verdiskapingen. KREM arbeider idealistisk for en ny og annerledes arbeidslinje. De tror at samfunnsnyttig og meningsfull aktivitet/arbeid er den viktigste medisinen i kampen mot fattigdommen.
KREM har hovedkontor i Skien,men har også et kontor i Oslo i tilknytning til Velferdsalliansen.

KREM er medlem av Velferdsalliansen.

Eksterne lenker 
 KREM

Norske organisasjoner
El 12

El 12 var en elektrisk lokomotivtype som ble brukt på Ofotbanen for å trekke malmtog.

2-seksjonslok
Etter 2. verdenskrig økte malmtransporten på Malmbanen, og det svenske malmbolaget regnet med en 50 % økning utover tidligere største årskvantum. For å få til det måtte banen enten bygges ut med dobbeltspor, eller lokomotivenes trekkraft økes med 50 %. Man valge å løse dette ved å gjøre noe med lokomotivenes trekkraft. Dette ble gjort ved enten å koble sammen eldre lokomotivtyper eller ved å bygge nye, kraftigere lokomotiver. Ved NSB koblet de sammen de eldre lokene av typene El 3 og El 4.

På svensk side av Malmbanen hadde Statens Järnvägar bestilt tolv såkalte Dm-lokomotiver i desember 1952, og NSB fulgte etter og kjøpte lok av samme type og kalte dem El 12. Ved sin lansering var dette verdens største elektriske lokomotiv. Dette var såkalte halvlokomotiver slik som El 3. Det vil si at hver lokomotivseksjon har førerrom i bare én ende. To og to halvlokomotiver kobles da sammen mot hverandre slik at et dobbeltlok dermed får førerrom i hver ende slik et vanlig elektrisk lokomotiv. De første seks lokomotivseksjonene ble levert i 1954 og NSB bestilte to lokomotiver til som ble levert i 1957. De åtte seksjonene fikk numrene 2113 til 2120.

3-seksjonslok
I 1960-årene var det igjen behov for å øke togvekten, særlig ved innføring av nye 4-akslede malmvogner. Statens Järnvägar møtte det behovet ved å bygge en føreromløs lokomotivseksjon for litra Dm som ble plassert mellom de to halvlokomotivene. Dermed økte trekkraften med 50 % og den "nye" loktypen ble benevnt Dm3 og fikk akselrekkefølgen 1'D+D+D1'. Den nye mellomdelen ble rimeligvis ikke utstyrt med løpeaksel. 

NSB valgte en kombinert løsning: ombygging av eldre lok og anskaffelse av nye. Nybyggingen skjedde ved å anskaffe lok type El 15. Ombyggingen skjedde med å endre på lokene av type El 12. I stedet for å gjøre slik svenskene som bygde en ny midtseksjon, tok de et halvlok og plasserte det i midten, slik at den samlede akselrekkefølgen ble 1'D+1'D+D1'. For å få til det, måtte lokene ombygges ved overgangen mellom seksjonene slik at det som tidligere var endene uten førerrom som gikk mot hverandre fast, nå også måtte kunne kobles til en front. Teknisk fungerte dette, men estetisk så dette noe rart ut, og en 3-seksjons norsk El 12 ble derfor lengre enn en svensk Dm 3, selv om de funksjonelt var omtrent identiske. Siden mellomseksjonen på Dm 3 ikke hadde løpeaksel eller et uvirksomt førerrom, ble samlet adhesjonsvekt for Dm 3 243,2 tonn og samlet vekt 273,2 tonn, mens det tilsvarende tallet for El 12 med 3 seksjoner er 240 tonn og 285 tonn.

Utfasing
De første El 12 ble tatt ut av tjeneste mellom 1989 og 1990, de siste ble utrangert i 1992. To sett er bevart, 12 2113 + 12 2115 er gitt til Malmbanans Vänner mens 12 2119 + 12 2120 er overtatt av Ofotens museum.

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 El 12 – NJK Materielldatabasen
 El 12 – Jernbane.net
 Norrbottens Järnvägsmuseum: Elektriskt malmtågslok NSB El12 2113-2115
 Norrbottens Järnvägsmuseum: Ellok SJ littera Dm3 nr 976-977-978 Besøkt 13. mai 2014

12
Lokomotivtyper hos Norges Statsbaner
Louis Gerhard De Geer

Louis Gerard De Geer (født 18. juli 1818 på Finspång slott i Östergötlands län, Sverige, død 24. september 1896 på Hanaskogs slott i Skåne) var en svensk friherre, liberal politiker og embetsmann. Han var riksdagsmann 1853–1888, justitiestatsminister 1858–1870 og 1875–1876, justitieminister 1876–1879 samt Sveriges første statsminister 1876–1880. De Geer regnes som skaperen av riksdagsordningen som for en stor del gjaldt i Sverige fra slutten av 1800-tallet og frem til grunnlovsreformene på begynnelsen av 1970-tallet.

Hedersbetegnelse 
Etter De Geers avgang som statsminister i 1880 stemte riksdagen igjennom at han skulle få hele statsministerlønnen (18 500 kroner) i pensjon, med begrunnelsen "För De Geers förtjänster om det allmänna".

De Geer fikk en stor mengde hedersbetegnelser. I 1859 ble han æresmedlem i Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien, i 1862 ble han medlem av Svenska akademien (på stol 17 etter Anders Magnus Strinnholm) og av Kungliga Vetenskapsakademien samt i 1863 æresmedlem i Kungliga Vetenskaps- och Vitterhetssamhället i Göteborg, i 1882 æresmedlem av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund og i 1883 av Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala. 
5. mai 1860 mottok han Serafimerordenen.

Referanser

Eksterne lenker 

 De Geer om politiske partier
 Hela selvbiografien Minnen (1892)

Svenske statsministre
Medlemmer av Svenska Akademien
Æresdoktorer ved Lunds universitet
Medlemmer av Kungliga Vetenskaps-Societeten i Uppsala
Medlemmer av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien
Personer fra Finspångs kommun
Fødsler i 1818
Dødsfall i 1896
Serafimerordenen
Orions belte (film)

Orions belte er en norsk action-thriller fra 1985 regissert av Ola Solum. Filmen er lagt til Svalbard midt på 1980-tallet. Tre norske eventyrere oppdager en russisk lyttestasjon og må flykte for livet. Bare en av dem overlever ferden tilbake til fastlandsnorge. Filmen er basert på Jon Michelets roman med samme tittel fra 1977. 

Den regnes som en av de mest vellykkede norskproduserte filmer på 1980-tallet. Parallelt med den norske versjonen ble filmen tatt opp i engelsk-språklig versjon med tittelen Orion's Belt. Produsentene Dag Alveberg og Petter Borgli og filmens regissør Ola Solum hadde ambisjoner om å fenge et internasjonalt kinopublikum. Filmen ble blant annet solgt til både USA og Storbritannia.

Filmen ble finansiert av et kommandittselskap (KS) med hjelp av statsstøtte. Produsentene opprettet kommandittselskapet KS Orion Film AS i samarbeide med skuespillerne. De satset egne penger for å komme i gang. Opplegget ble tilpasset filmbransjen av et meglerfirma som brukte modeller fra shippingindustrien. Denne risikoen måtte selskapet ta fordi den offentlige støtten ikke var nok til et så stort prosjekt.

Fraktefartøyet «Sandy Hook» har en sentral rolle i filmen. KS Orion Film AS kjøpte i januar 1984 fraktefartøyet MS «Listein» fra Vestlandet for å benytte det som «Sandy Hook». «Listein» var en svært gammel båt og hadde fortid som lokalrutebåt DS «Haus» fra 1914. Scenene med båten ble spilt inn på Svalbard og i Finnmark (ved Kjøllefjord), der «Sandy Hook» ble senket som en del av handlingen i filmen. Navnet «Sandy Hook» kommer av at Jon Michelet sommeren 1976 arbeidet på et lite fraktefartøy i løsfart rundt Svalbard for å gjøre research til boken Orions belte (som kom ut julen 1977). Dette fraktefartøyet het «Sandsvalen».

Filmen ble utgitt på DVD i 2004. Den ble i 2005 gitt ut på nytt etter omfattende restaurering av lyd og bilde ettersom utgivelsen fra 2004 var av dårligere kvalitet. I 2012 ble filmen gitt ut på Blu-ray.

Mottakelse 
Da filmen kom på kino i 1985, ble den av filmmagasinet Film & Kino karakterisert som et «brakgjennombrudd for profesjonalisme som vi aldri før har sett innen norsk film».

Orions belte ble nominert og vant Amandaprisen i kategorien Beste norske film i 1985. Geir Bøhren og Bent Åserud, som var komponister, fikk også en Amanda-pris for beste filmmusikk. Samme år mottok Orions belte også Filmkritikerprisen.

VGs anmelder ga filmen terningkast fem.

Litteratur  
 Sølve Skagen (red.) Orions belte fra idé til film 2005 ISBN 82-412-0540-6

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Filmplakat med «Svalbard Theme»
 anmeldelse av Orions belte på Cinerama.no

Norske actionfilmer
Norske thrillerfilmer
Filmer fra 1985
Filmer basert på bøker
Norske filmer fra 1980-årene
Amanda for beste norske film
Norskspråklige filmer
Ephemera (band)

Ephemera er en poptrio fra Bergen. Trioen ble dannet i 1994 og består av Jannicke Larsen Berglund, Inger-Lise Størksen og Christine Sandtorv.

De har gitt ut fem album (Glue, Sun, Balloons and Champagne, Air og Monolove), hvorav de fire siste på eget plateselskap. Gruppen fikk sitt store gjennombrudd med hiten «Girls keep secrets in the strangest ways» og fikk for denne Alarmprisen 2004 for beste låt. De har mottatt Spellemannprisen i klassen popgruppe i 2002 for Balloons and Champagne og i 2003 for Air. De vant Alarmjuryens spesialpris under Alarmprisen 2003. 

Bandet slapp i 2020 albumet Seasons, sitt første album på over 15 år. Den første singelen fra albumet, «Magic» slippes ble gitt ut 14. juni 2019.

Diskografi
2020 Seasons
2019 Magic (singel)
2004 Monolove
2003 Air 
2001 Balloons and Champagne  
2000 Sun  
1996 Glue

Referanser

Eksterne lenker 
 Hjemmeside

Norske popgrupper
Vinnere av Spellemannprisen
Vinnere av Alarmprisen
Ida

Ida er et kvinnenavn av gammelsaksisk opphav og betyr den flittige eller den virksomme. Ida har tsjekkisk navnedag 15. mars, norsk og polsk navnedag 4. september og svensk navnedag 14. september.

Utbredelse
Ida var et vanlig navn i England på 1300-tallet.

Ida var noe brukt i Norge på slutten av 1800-tallet, men ble et motenavn etter bøkene, filmene og TV-serien om Emil i Lønneberget ble utgitt på 1970-tallet. I 2005 hadde omtrent 15 000 kvinner i Norge Ida som fornavn.

|}

Kjente personer med navnet

Kvinner
 Ida av Herzfeld (ca. 775-825) – katolsk skytshelgen for gravide
 Ida Blom (1931-2016) – historiker
 Ida Lorentzen (f 1951) – maler og tegner
 Ida Björkman
 Ida Högstedt
 Ida Njåtun
 Ida av Østerrike
 Ida-Theres Karlsson
 Ida Tolou

Menn
 Ida av Bernicia (d 559) – konge i Bernicia

Fiktive figurer med navnet Ida
 Ida Gunnarsson, Bert-serien, jente som Bert liker
 Søsteren til Emil i Lønneberget, filmatisert fortelling av Astrid Lindgren, kanskje mest kjent som «flagg»

Referanser

Eksterne lenker
 Norske navn 
 Statistisk Sentrabyrå navnestatistikk
 

Kvinnenavn
Minken Fosheim

Birte «Minken» Fosheim Wienskol (født 20. mars 1956 i Oslo, død 7. juni 2018 i Oslo) var en norsk skuespiller og barnebokforfatter. Hun var bokoppleser i TV-serien God bok som gikk på NRK på 1980- og 1990-tallet. Som forfatter ble hun spesielt kjent gjennom bøkene om kjente komponister. Hun var nominert til Spellemannprisen fire ganger i klassen barneplater; i 1995 for Eventyret om Mozart, i 1996 for Eventyret om Beethoven, i 1997 for Eventyret om Grieg og i 2000 for Eventyret om Vivaldi.

I 1992 startet hun Minkens Barne- og Ungdomsteater. I 1996 mottok hun Riksmålsforbundets barne- og ungdomsbokpris.

Minken Fosheim var søster til Lage Fosheim (1958–2013, som var ett av to medlemmer i The Monroes), Hans Lapstun, Elen Fosheim og Ylva Fosheim. 

Hun døde 7. juni 2018 på Lovisenberg sykehus i Oslo etter å ha fått påvist bukspyttkjertelkreft et halvt år tidligere.

Diskografi 
 Eventyret om Mozart (1995)
 Eventyret om Beethoven (1996)
 Eventyret om Grieg (1997)
 Eventyret om Tsjaikovskij (1998)
 Eventyret om Vivaldi (2000)
 Eventyret om Ole Bull (2003)
 Eventyret om Bach (2006)

Deltar på 
 C-Blokk Bandet: C-Blokk Bandet (1984)
 Harald Tusberg: Spøk & alvor i badekaret (1984) 
 Astrid Lindgren: Pippi på sirkus (1987) 
 Anne Grete Preus: Fullmåne (1988)
 Astrid Lindgren: Pippi på skolen (1988) 
 Blekkulf: Blekkulf og vennene hans synger (1989)
 Huset med det rare i: Huset med det rare i (1993)
 Angela Sommer-Bodenburg: Den vesle vampyren (1995)
 Berstad/Adderley: Musikkdilla (1996)
 Bergljot Hobæk Haff: Skammen (1999)
 Randi Margrethe Eidsaa: Musikk for små ører (2000)
 Universal Music: Universal høsten 2000 (2000)
 Carlo Collodi: Pinocchio – Hørespill fra Lørdagsbarnetimen (2001)
 Lewis Carroll: Alice i Eventyrland (2002)
 Barneselskapet: Barne-TV favoritter (2003)
 Jan Mehlum: En nødvendig død (2004)
 Rudyard Kipling: Elefantungen og andre fortellinger (2004)
 Roald Dahl: Matilda – Hørespill fra Lørdagsbarnetimen (2004)
 Lars Saabye Christensen: Til pengene tar slutt, Al (2005)
 Jujja Wieslander: Syng med Mamma Mø og Kråka (2011)
 Anne Grete Preus: Anne Grete Preus komplett 1988–2013 (2013)

Filmografi

Filmer (skuespiller) 
 Liten Ida (1981, Søster)
 Svarte fugler (1983, Aasil)
 Noe helt annet (1985, Fru Bull)
 Viva Villaveien! (1989, Bente Frank)
 Tsatsiki (1999, Frøken) 
 Sofies verden (1999, Hildes mor)
 Tsatsiki 2 – Venner for alltid (2001, Frøken) 
 Fia og klovnene (2003, Wera)

Fjernsyn 
 Fjernsynsteatret
 Agnete (1979, Fru Ulfsen)
 Fruen fra havet (1979, Hilde)
 Toreadorvalsen (1980, Estelle)
 Påske (1980, Eleonora)
 Når eplene modnes (1981, Hun)
 Nattsvermere (1981, Hun)
 I denne verden er alt mulig (1983, Gerda)
 En annen historie (1983)
 Alma (1985, Alma)
 Den vegelsinnede (1989, Lucretia)
 Fleksnes Fataliteter (1981, «På topp-planet», Eva Larsen)
 God bok (1987–1995, programleder)
 Marerittet  (1989, Irene)
 Huset med det rare i (1992-1993, programleder)
 Karl & Co (1998–2001, Vigdis Reverud)

Priser 
 Riksmålsforbundets barne- og ungdomsbokpris

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Minkens Barne- og Ungdomsteater

Norske barnebokforfattere
Norske skuespillere
Personer fra Oslo
Autofil

For tidsskriftet, se Autofil (tidsskrift)

Autofil er et norsk forbrukerorientert bilprogram med Jan Erik Larssen som ble sendt på NRK1 fra 2001 til 2008. Programmet konsentrerte seg i hovedsak om personbiler, men tok også for seg båter og andre kjøretøyer. 

TV-programmet ledet til at det høsten 2002 ble etablert et tidsskriftet Autofil, i regi av Se og hør-forlaget, senere Aller Norge AS. Bladet har et opplag på 34 309 og et lesertall på 232 000. Autofil var også navnet på en bilmesse med konseptbiler og aktiviteter, basert på TV-programmet. Under Gullruten 2003 vant Larssen publikumsprisen for serien og var i tillegg nominert i klassen beste mannlige programleder, mens serien var nominert i klassen beste reportasjeprogram (underholdning).

Referanser

Norske faktaprogrammer på TV
TV-produksjoner på NRK
Norske TV-serier fra 2000-årene
TV-program med Gullrute-vinnere
Jan Erik Larssen

Jan Erik Larssen (født 27. september 1970 i Hunndalen) er en norsk programleder. Han har vært programleder i Go' elg og Autofil på NRK, Broom Live på TV 2 og Skandiabankens biltips med Jan Erik Larssen og Bildeler.no på YouTube. For sin jobb som programleder i Autofil fikk han publikumsprisen under Gullruten 2003.

Han var også bidragsyter i Se og Hør-magasinet Autofil frem til sommeren 2008 (nå eid av Aller Norge AS). I sin ungdom sang han i Oslo Gospel Choir, fra 1988 til 1999.

I 2009 deltok han i Zebra Grand Prix på TV 2 Zebra, hvor han sammen med lagkamerat Trine Rein kom på førsteplass. Den 24. november samme året gikk han på et psykisk smell da han fikk diagnosen panikkangst. Det hele begynte med at han følte seg dårlig før han skulle på en direktesending på TV og til slutt besvimte rett etter sendingen. Han ble fraktet til legevakten ved Bærum sykehus med mistanke om at han hadde fått et hjerteinfarkt, noe det ikke var, men et panikkangstanfall.

Han har gitt ut boken Broom på Gyldendal og musikkalbumet Sommer'n er her igjen (2006).

I 2015 ble han tildelt Åpenhetsprisen. Han er kristen og dirigerer barnekor i kirke.

Han har også den norske stemmen til tauebilen «Bill» i Biler (2006), Biler 2 (2011) og Biler 3 (2017).

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
Portrettintervju i Krigsropet

Programledere for NRK
Vinnere av Gullrutens publikumspris
Personer fra Gjøvik kommune
Sumo

Sumo (japansk: 相撲 sumō) er en kampsport av japansk opprinnelse, hvor to brytere, kalt rikishi, møtes på en sirkulær jordgulvarena, kalt dohyō, på ca. 4,55 meter i diameter. Sporten har urgamle tradisjoner og er selv i dag fylt med ritualer og seremonier, og er kjent for blant annet utøvernes store kropper og høye vekt. Gjennomsnittsvekten for sumobryterne i makuuchi-ligaen, den høyeste divisjonen i profesjonell sumo, var 160,3 kg i 2016. De fleste bryterne har en kroppsfettprosent på mindre enn 20%.  

En sumokamp varer ofte bare noen få sekunder. Hvis kampen trekker ut, får bryterne ta en kort pause. Taperen er den som først presses ut av ringen, eller rører bakken innenfor ringen med en annen kroppsdel enn fotsålen.

Inntil 1960 var det 48 offisielt anerkjente teknikker for å vinne (kalt kimarite), da ble antallet økt til 70, og i 2001 ble antallet økt til 82. De kan være alt fra forskjellige typer skyving og trekking til kasting osv., men å stikke fingrene i øyene på motstanderen, å bøye én eller to fingre av motstanderen bakover, å dra motstanderen i håret med vilje, å fike til begge av motstanderens ører samtidig, å slå med knyttneven, å sparke i maven er forbudt.

Før de begynner brytekampen må de gå gjennom en rekke ritualer: de tramper i jordgulvet (for «å drive ut onde ånder»), de renser munnen med vann (for «å få krefter»), strør litt salt i arenaen (for «purifikasjon») og klapper i hendene (for å vise «at de ikke har våpen»).

Referanser

Eksterne lenker
 Nihon Sumo Kyokai Official Grand Sumo Home Page
 Sumo FAQ

Sport i Japan
Sportsgrener