alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Ingen utvei

Ingen utvei (originaltittel: No Way Out) er en amerikansk politisk thriller fra 1987 med Kevin Costner, Gene Hackman og Sean Young i hovedrollene. Regi er ved Roger Donaldson. Filmen er en nyinnspilling av The Big Clock (1948) som er basert på Kenneth Fearings roman The Big Clock fra 1946.

Filmen ble svært godt mottatt av de amerikanske kritikerne og ble en moderat publikumssuksess.

Handling 
Marineoffiseren Tom Farrel (Kevin Costner) blir etter en heltedåd i Stillehavet belønnet med ny jobb i Pentagon med USAs forsvarssjef (Gene Hackman) som nærmeste overordnet. Nær maktens innerste sirkler i Washington tar det ikke lang tid før han blir involvert i politikkens mørkere sider. 

Etter en stund innleder Tom et forhold til Susan Atwell (Sean Young) uten å vite at hun er forsvarsministerens elskerinne. Etterhvert fatter forsvarsminister Brice mistanke om at hun treffer en annen og oppsøker henne. En voldsom konfrontasjon oppstår mellom dem og han ender opp med å dytte henne ned ei trapp slik at hun dør. For å unngå skandale, foreslår forsvarsministerens rådgiver å sette i gang en fiktiv etterforskning for å finne morderen. De to skaper et bilde av at morderen er en KGB-agent som hadde et forhold til den drepte. Tom blir utvalgt til å følge saken, men skjønner raskt hvordan det henger sammen. Etterhvert begynner bevismatrialene å snu seg mot Tom, og han skjønner at han for en hver pris må avsløre morderen for å gå fri selv. Det oppstår et kappløp med tiden.

Om filmen 
Ingen utvei fikk svært god omtale av de amerikanske kritikerne og har oppnådd så mye som 100% på Rotten Tomatoes. Den kjente amerikanske filmanmelderen Roger Ebert gav den «full pott». VGs anmelder gav den terningkast fire, mens Dagbladet gav den terning tre. 

Den ble en moderat publikumssuksess i USA, hvor den innbrakte 35,5 millioner dollar.

I rollene 
 Kevin Costner .... Tom Farrell
 Gene Hackman .... Forsvarsminister David Brice
 Sean Young .... Susan Atwell
 Will Patton .... Scott Pritchard
 Howard Duff .... Senator William 'Billy' Duvall 
 George Dzundza .... Sam Hesselman
 Jason Bernard .... Major Donovan 
 Iman Abdulmajid .... Nina Beka 
 Fred Dalton Thompson .... CIA direktør Marshall

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Thrillerfilmer fra USA
Spionfilmer
Filmer om den kalde krigen
Filmer lagt til militært miljø
Filmer fra 1987
Engelskspråklige filmer
Legemiddelindustrien

Legemiddelindustrien (LMI), tidligere Legemiddelindustriforeningen, er en bransjeforening for legemiddelindustrien i Norge. Norske og utenlandske legemiddelselskaper som utvikler, produserer, selger eller markedsfører legemidler i Norge kan være medlem av foreningen. LMI skal være en bransjeforening for både store, multinasjonale selskaper og små, norske gründerselskaper som opererer på legemiddel- og det såkalte «life sciences»-området. Foreningen har som formål å ivareta medlemmenes bransjemessige interesser og arbeide for å sikre bransjen gode rammebetingelser. 

Det omsettes legemidler i Norge for 18 milliarder kroner, LMIs medlemmer står for i overkant av 80 prosent av denne omsetningen. I LMIs 44 medlemsbedrifter er det noe over 4 000 ansatte. LMIs administrasjon har 12 ansatte. LMI er tilsluttet Norsk Industri og har 51 medlemsfirmaer (13. oktober 2010).

Karita Bekkemellem var administrerende direktør fra 2009 til 2022.

LMI eier Felleskatalogen AS, som blant annet utgir Felleskatalogen, og Farmastat Norsk legemiddelstatistikk AS, som produserer og selger legemiddelstatistikk.

Referanser

Eksterne lenker 
 Legemiddelindustrien

Norske arbeidsgiverforeninger
Alexander Høyem

Alexander Høyem (født 2. januar 1981 i Oslo) er en norsk tidligere tennisspiller som representerte Ullern Tennisklubb i Oslo. Høyem vant Norgesmesterskapet i mixed double utendørs i 2002, 2004–2006, alle sammen med Karoline Brekke Borgersen og Norgesmesterskapet single innendørs i 2003.

Høyem har vært elev på Norges Toppidrettsgymnas og er utdannet ved Murray State University i USA. 

Han har blitt tatt ut på det norske Davis Cup-laget ved flere anledninger, men har ikke fått spille.

Referanser

Litteratur 
 

Norske tennisspillere
Personer fra Oslo
Moan Kunstgress

Moan Kunstgress er en fotballbane på Storsteinnes i Balsfjord kommune. Kunstgressbanen ble åpnet den 29. september i 2006.

Moan Kunstgress er hjemmebanen til Storsteinnes idrettslag.

Fotballstadioner i Norge
Idrettsanlegg i Troms og Finnmark‎
Storsteinnes skole

Storsteinnes skole er en barne- og ungdomsskole i Storsteinnes i Balsfjord kommune i Troms. Den er den største barne- og ungdomsskolen i kommunen. Skolen har undervisning for elever fra 1. til 10. klasse, samt skolefritidsordning for elever fra 1. til 4. klasse. Skolen var ferdigbygget i 2010.

Eksterne lenker 
 Storsteinnes skole

Barne- og ungdomsskoler i Troms og Finnmark
Skoler i Balsfjord
Kairos

Kairos (gresk: καιρός, «(det rette) tidspunkt») er et begrep fra retorikken og betegner talesituasjonen, den tid og det sted en tale fremføres. En videre betydning utledet fra denne er å gjøre/si noe i riktig øyeblikk. Gresk hadde to ord for tid, khronos og kairos, hvor det første ordet refererte til den tidsmessige rekkefølgen («kronologien»), mens det andre, kairos, refererte til den tid hvor noe spesielt hendte.

Greske ord og uttrykk
Retorikk
Tid
FNs sikkerhetsråds resolusjon 1696

FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 1696 ble vedtatt av Sikkerhetsrådet den 31. juli 2006. Resolusjonen ble foreslått av Kina, Frankrike, Tyskland, Russland, Storbritannia og USA og krevde at Iran stanset sin anrikning av uran. Resolusjonen ble vedtatt med fjorten stemmer for og en stemme mot (Qatar).

Irans manglende evne til å svare tilfredsstillede førte til Sikkerhetsrådets resolusjon 1737 av 23. desember 2006, der sanksjonene ble anvendt. Disse sanksjonene ble ytterligere trappet opp ved Sikkerhetsrådets resolusjon 1747 av 24. mars 2007.

1696
2006 i Iran
Klostergata (Trondheim)

Klostergata (1–91) er en gate ved Elgeseter og Øya i Trondheim som strekker seg nordvestover fra Vollabakken til parkeringsplassen ved Nidarøhallen på nordre del av Øya. Gata er oppkalt etter Elgeseter kloster, som lå i dagens Klostergata 47. Klostergata følger et gammelt veiløp, og over det nå igjenfylte Klosterdalen øst for klosterets beliggenhet, gikk gata over en steinhvelvsbro.

Bygninger og annet langs Klostergata 
 1: Hovedbygningen til Elgeseter gård.
 3: Tidligere tomt for Vollan kretsfengsel, står nå ubebygd med planer om utvidelse av Studentersamfundet i Trondhjem.
 14: Treetasjers bygård oppført i 1910.
 21: Tidligere bygning for Elgeseter apotek, som eksisterte i perioden 1912 til 1995.
 29: Villa Bloksberg, oppført i nyrenessanse 1880–1884 (arkitekt Christian Christie). Adressen er også den samme for Bloksberg studentby, som inneholder 93 boenheter.
 37: Tidligere eiendom for bygården Opdal, som ble revet i 1961 og erstattet av en moderne leiegård.
 46: Tidligere bygning for Elgeseter fabrikker AS (ELFAS) som drev kjemisk– og næringsmiddelproduksjon.
 47: Beliggenhet for Elgeseter kloster, som nå ligger i ruiner under gatenivå. Dette området skal angivelig også være gravplassen til Harald Hardråde.
 56: Tilhører Studentsamskipnanden i Trondheim, og huser totalt 63 hybler fordelt på 7-manns-kollektiv.
 60: Klosterbakken, også kalt Fortuna. Bygård oppført i 1954 for å skaffe hjem til døve.
 65: Tidligere eiendom for landstedet «Annalund», som ble revet rett etter andre verdenskrig.
 72a: Tidligere gård kalt «Elvegården» og siden «Den røde rubin», etter å ha vært barndomshjem for forfatteren Agnar Mykle. Gården ble revet i 1969.
 78–82: Nidarlund, tidligere landsted som ble revet etter andre verdenskrig og erstattet av boligblokker.
 86: Øya stadion
 87: «Rosenlund», et toetasjers bolighus med markant trappegang.
 90: Nidarøhallen

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Flickr.com – Bildesøk på Klostergata

Veier i Trondheim
Øya (Trondheim)
Elgeseter
Liste over museer med store samlinger av egyptiske antikviteter

Dette er en liste over museer med store samlinger av egyptiske antikviteter.  Denne listen inneholder bare estimater når det gjelder samlingen størrelse, som kan antyde samlingens historiske, vitenskaplige, eller artistiske Verdi, men ikke trenger gjøre det.

 Det egyptiske museet, Kairo, Egypt
 120 000 gjenstander 
 British Museum, London, Storbritannia
 110 000 gjenstander  Dette innbefatter ikke de 6 millioner gjenstandene fra Wendorf samlingen med egyptiske og sudanske forhistorie som ble donert til museumet i 2001 
 Ägyptisches Museum, Neues Museum, Berlin, Tyskland
 80 000 gjenstander  Kilder på hjemmesiden antyder 80 000 gjenstander, men publiserte bøker antyder 100 000 gjenstander (http://www.museumshop.de/msdetails.asp?id=579 ])
 Petrie Museum of Egyptian Archaeology, London, Storbritannia
 80 000 gjenstander 
 Louvre, Paris, Frankrike
 50 000 gjenstander 
 University of Pennsylvania Museum of Archaeology and Anthropology, Pennsylvania, USA
 42 000 gjenstander 
 Museum of Fine Arts, Boston, USA
 40 000 gjenstander 
 Metropolitan Museum of Art, New York, USA
 36 000 gjenstander 
 Museo Egizio, Torino, Italia
 32 500 gjenstander 
 Oriental Institute, Chicago, USA
 30 000 gjenstander 
 Museo Egizio, Firenze, Italia
 14,000 gjenstander 
 Museo Civico Archeologico, Bologna, Italia
 4,000 gjenstander 
 Brooklyn Museum, Brooklyn, USA
 
 Museo Egizio, Milano, Italia 
 Musée des beaux-arts de Lyon

Arkeologiske museer
Egyptologi
FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten

FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten (UNRWA) (engelsk: United Nations Relief and Works Agency for Palestine Refugees in the Near East) er et byrå underlagt FN som arbeider med å bedre forholdene til palestinske flyktninger som bor i Jordan, Libanon, Syria, samt på Vestbredden og på Gazastripen. De jobber blant annet med å gi flyktningene helsetjenester og skoletjenester. De har også hjulpet palestinerne ved å opprette flyktningleire. Dette er det eneste FN-byrået som er dedikert til å hjelpe flyktninger fra en bestemt region eller konflikt. UNRWA er ikke en del av UNHCR som er et FN-byrå som er dedikert til å hjelpe flyktninger fra hele verden.

UNRWA ble etablert etter den arabisk-israelske krigen i 1948 av FNs generalforsamling, resolusjon 302 av 8. desember 1949. I dag har byrået ansvaret for om lag 400.000 palestinske flyktninger. Pga. UNRWA gjelder ikke Flyktningkonvensjonen av 1951 for palestinere: Avsnitt 1(D) stipulerer at et individ som mottar beskyttelse fra en annen FN-organisasjon, i dette tilfelle UNRWA, ikke anerkjennes som flyktninger under flyktningkonvensjonen.

Organisasjon og administrasjon 
UNRWA er et byrå som er underlagt FNs generalforsamling og mandatet fornyes hvert tredje år. Dette er den største virksomheten i FN og den sysselsetter over 25.000 ansatte, hvor 99 prosent er lokalt rekrutterte palestinere. Byrået hovedkontor er delt mellom Gazastripen og Amman. Virksomheten er organisert i fem felt – Jordan, Syria, Libanon, Vestbredden og Gaza. 

UNRWAs generalkommissær er Karen Koning AbuZayd, en amerikansk statsborger, som etterfulgte Peter Hansen, en dansk statsborger i 2005.

Eksterne lenker
 

FN-organisasjoner
Palestina
Organisasjoner etablert i 1949
Internasjonale relasjoner i 1949
Glitter

Glitter er en slags dekorasjon av tynne sammenbundne metallglinsende striper som kan minne om iskrystaller. Opprinnelig var det girlander av metall til bruk for juledekorasjon. Moderne glitter er vanligvis et plastprodukt, og brukes speisilet for å pynte juletrær. Det kan også henge fra taket eller omkranse statuser, lampeføtter eller andre gjenstander. Glitteret ble oppfunnet i Nürnberg, Tyskland, i 1610, og var opprinnelig laget av sølv.

Historikk

Glitter ble oppfunnet i Nürnberg omkring 1610. Opprinnelig ble det laget av ekstruderte tråder av sølv. Fordi sølv korrodereres raskt, ble andre blanke metaller brukt som erstatning.

Tidlig på 1900-tallet tok produsenten i bruk billigere aluminium-basert glitter. Frankrike var verdenslende i produksjonen inntil første verdenskrig. Produksjonen opphørte under krigen på grunn av . metallmangel.

Blyfolie ble ofte brukt i glitterproduksjonen gjennom 1900-tallet. Etter 1960 ble blyglitter faset ut, da det var bekymring for at barn skulle bli eksponert for blyforgiftning. I USA, konkluderte Food and Drug Administration (FDA) i august 1971 at blyglitter utgjorde en unødvendig helserisiko for barn, og overbeviste produsenter og importører om å frivillig stoppe bruken av bly fra 1. januar 1972. FDA innførte ikke direkte forbud, da det ikke forelå tilstrekkelig sterke indikasjoner på den eventuelle helsefaren."

Moderne glitter blir vanligvis laget av polyvinylkloridfilm (PVC) dekket av et metallisk lag. Polyetylentereftalat jhar også blitt brukt.

Symbolsk bruk 
Tyskere snakker om rader av militære medaljer og dekorasjoner som «Lametta» (tysk for glitter), når standspersoner pynter seg i fulle regalia eller på høyt formalitetsnivå. Uttrykket ble skapt for å beskrive Hermann Görings framtoning, f.eks. i en  «Chanson» av Claire Waldoff, «Rechts Lametta, links Lametta, Und der Bauch wird imma fetta» (til høyre glitter, til venstre glitter, og vommen blir stadig feitere).

Komikeren Loriots film fra 1977 «Weihnachten bei Hoppenstedts» (Jul hos familien Hoppenstedt) er om en familiejul der en bestefar med prøyssisk utdannelse nynner på «Helenenmarsch» med «ra-da-buff», mens han beklager mangelen på glitter («Früher war mehr Lametta!». Før var det mer glitter! har blitt et munnhell.

Annen bruk 

Glitter har en utbredt bruk i flere indiske tradisjoner, inkludert dekorasjon av bilder, girlandere for bryllup og andre seremonier, samt ornamentalt seletøy for hester og elefanter.

Referanser

Eksterne lenker 

 

Juledekorasjoner
Gerhard Knoop

Gerhard Knoop (født 3. november 1920 i Kristiania, død 25. oktober 2009 i Oslo) var en norsk regissør og teatersjef.

Ungdom og utdannelse 
Knoop debuterte som skuespiller i revyen på Ullern gymnas, hvor han tok eksamen artium i 1939. Under andre verdenskrig kom han med i illegalt arbeid og måtte flykte til Sverige. Der ble han etter hvert sersjant i polititroppene. Etter krigen studerte han ved Universitetet i Oslo og siden ved Denver University i Colorado og utdannet seg til regissør der. Hovedoppgaven var regi og dokumentasjon av Kjeld Abells skuespill Melodien som ble vekk.

Regissør og teatersjef 
Tilbake i Norge fikk Knoop i 1949 ansettelse ved Rogaland Teater i Stavanger. Her satte han opp Den spanske flue og med Liv Strømsted som Nora satte han opp Et dukkehjem. I 1954 satte han opp verket på Nationaltheatret i Oslo. Med Riksteatret turnerte han også med stykket til Island, Antwerpen og London for at norske sjøfolk skulle få se stykket.

Fra 1952 arbeidet han som frilans instruktør for en rekke teater: Det Nye Teater, Det norske teatret, Nationaltheatret, Riksteatret og i Radioteatret og Fjernsynsteatret. I 1964 ble han styrer ved Statens Teaterskole, som siden ble høgskole. I 1973 ble han så sjef for Radioteatret etter Hans Heiberg. Han hadde allerede på forhånd erfaring fra hørespill da han hadde satt opp en rekke hørespill der og trivdes med det. Han tok vare på utenlandske manuskripter, men var svært opptatt av at Radioteatret skulle spille stykker av norske forfattere som handlet om en norsk virkelighet. Selv om det var sterk konkurranse med Fjernsynsteatret, klarte Radioteatret å holde på sitt publikum.

Også som pensjonist fortsatte Knoop med teater. Sammen med Merete Skavlan startet han friteatergruppen Intimteateret og ledet det fra 1991 til 2002. I hans periode der instruerte han 13 uroppførelser, derav sju med norsk dramatikk.

Referanser

Kilder 
 Nekrolog i Aftenposten Kultur 29. oktober 2009 side 13.
 Artikkel i Norsk biografisk leksikon

Eksterne lenker 
  

Norske teatersjefer
Norske teaterregissører
Personer fra Oslo
Personer begravet på Vestre gravlund
Robert W. Kvalvaag

Robert Williams Kvalvaag (født 28. februar 1956 i Gjemnes kommune) er en norsk teolog, dosent og faglitterær forfatter.

Bakgrunn og virke 
Kvalvaag er utdannet teolog og har grunnfag i engelsk og religionshistorie. Han har arbeidet som lærer i grunnskolen, stipendiat i bibelfag ved MF vitenskapelig høyskole, og siden 1995 som høyskolelektor, førstelektor og dosent i RLE (Religion, Livssyn og Etikk) ved fakultet for lærerutdanning og internasjonale studier, Høgskolen i Oslo og Akershus (nå Oslomet - storbyuniversitetet). Kvalvaag har særlig vært opptatt av Det gamle testamente, nyreligiøsitet, og religiøse strømninger i rock- og populærkultur, og han har publisert flere bøker og mange artikler om disse temaene.

Bokutgivelser 
 2003 Det guddommelige jeg, Fagbokforlaget, Bergen, ISBN 82-7674-977-1
2003 Fra Moses til Marley : Det gamle testamentets teologi og virkningshistorie, Fagbokforlaget, Bergen, ISBN 82-7674-931-3
2004 Spor etter Gud i ungdomskulturen (red), Prismet 2/2004, IKO-Forlaget, Oslo, ISBN 82-7712-702-2
2010 Det ellevte budet. Religion og rock and roll, Unipub, Oslo, ISBN 978-82-7477-493-3
2011 Bob Dylan. Mannen, myten og musikken (red. sammen med Pål Ketil Botvar og Reidar Aasgaard), Dreyer, Oslo, ISBN 978-82-8265-019-9
2019 A God of Time and Space: New Perspectives on Bob Dylan and Religion (ed. with Geir Winje), CappelenDamm Akademisk, Oslo, ISBN 9788202616540

Bidrag i fagbøker 

 1998 The Spirit in Human Beings in Some Qumran Non-Biblical Texts (side 159-180), i Frederick H. Cryer and Thomas L. Thompson (ed): Qumran Between the Old and New Testaments, Journal for the Study of the Old Testament Supplement Series 290, Sheffield Academic Press, Sheffield 1998, ISBN 1 85075 905 7
 2004 Krishnas Cuisine: Mat i Hare Krishna-bevegelsen (side 217-231), i Gunnar Neegaard (red): Når Gud bestemmer menyen. Regler om mat og drikke i verdensreligionene, Yrkeslitteratur AS, Oslo 2004, ISBN 82-584-0494-6
 2006 Det guddommelige jeg: En kort innføring i nyreligiøsitet (side 253-274), i Gunnar Neegaard (red): Logos og Dharma. Religioner, livssyn og etikk, Fagbokforlaget, Bergen 2006, ISBN 82-450-0136-8
 2011 Religion er Guds fiende: Egentlig og uegentlig eksistens i U2s tekst-musikalske univers (side 139-159), i Jan Ove Ulstein og Per Magne Aadnanes (red): Vegar i vegløysa? Ungdom, identitet og livssynsdanning i det postmoderne, Tapir Akademisk Forlag, Trondheim 2011, ISBN 978-82-519-2741-3
 2014 Død, oppstandelse og himmelfart. Bruce Springsteens religiøse billedbruk på The Rising (side 189-216), i Jan Sverre Knudsen, Marie Strand Skånland og Gro Trondalen (red): Musikk etter 22. juli. Skriftserie fra Senter for musikk og helse, vol. 7. NMH-publikasjoner 2014:5, Oslo 2014. ISBN 978-82-7853-092-4

Referanser

Eksterne lenker 
 Artikler på Norart
Publikasjoner av Robert W. Kvalvaag i Oria
Presentasjon av Robert W. Kvalvaag på OsloMets nettsider. Besøkt 5. mai 2021.

 

Norske sakprosaforfattere
Norske teologer
Personer fra Gjemnes kommune
Marie Louise Tank

Marie Louise Tank (født 29. desember 1949) er en norsk skuespillerinne.

Hun er utdannet ved Statens teaterhøgskole, hadde roller ved Nationaltheatret 1972–73, og jobbet frem til 1982 ved hovedstadens scener (institusjonsteatrene), herunder fem år ved Det norske teatret og fem år ved Fjernsynsteatret.  

Fra 1982 har hun bedrevet undervisning og omkring 1983 startet hun  eget teaterkompani Lilith Frisk & Vilt som holdt det gående i mange år. Denne frigruppens første oppsetning var Julian Garners "En reisebeskrivelse" og fant sted i foajeen på Nationaltheatret i mars 1983 med Foruten Tank, Minken Fosheim, Inger Teien, Jannik Bonnevie, Renata Mauer og Rita Abrahamsen.

Fra 1988 har hun studert, fått en mastergrad i 2008 og 2009–12 vært rådgiver for Direktoratet for forvaltning og IKT.  I 2014 utga hun en bok om å ta ordet.

Hun er datter av advokat Yngvar Tank (1915–74) og bibliotekar Frida Bjørg Østbye (1914–88). Selv giftet Marie seg i 1974 med regissør Per Bronken (1935–2002) som også regisserte flere stykker som hun var med i.

Filmografi 
 Svein og rotta (2006) .... Rektor
 Plastposen (1986) .... Sykepleier
 Kvinnen og den svarte fuglen (1982) (TV) .... Gabi
 "Fleksnes fataliteter" .... Dame i kinoluka /Prestefrue ... (2 episoder, 1981-1982)
 Maria Stuart i Skottland (1982) Fjernsynsteatret, 2 episoder.... Maria Stuart
 Tryggere kan ingen være (1982) TV episode .... Prestefrue
 Dobbeltjengeren (1981) TV episode .... Dame i kinoluka
 For lukte dører (1981) (TV) .... Estelle
 Den grønne heisen (1981) .... Lissen Borkmann
 Den som henger i en tråd (1980) (TV) .... Gyda Hansen
 Fruen fra havet (1979) (TV)
 Rosmersholm (1978) (TV) .... Rebekka West
 Formynderne (1978) .... Caroline Hein

Utgivelser 

Ta ordet på jobben. Praktisk retorikk på arbeidsplassen, Spartacus, 2014.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske skuespillere
Even Stormoen

Even Stormoen (født 10. mai 1955 i Bergen) er en norsk skuespiller og stemmeskuespiller. Han er sønn av Kjell Stormoen og Elna Kimmestad.

Stormoen debuterte på scenen i 1978, i musikalen Godspell i Grieghallen. Han gjorde seg raskt bemerket som Romeo i Romeo og Julie på Den Nationale Scene, der han var ansatt til 1981. I 1979 fikk han sitt nasjonale gjennombrudd som Lyngstrand i Fruen fra havet på Fjernsynsteatret. I fjernsynssammenheng er han også kjent fra den satiriske serien M.R.S.M.T.; serietittelen var en forkortelse for «Månedsrevyen som mangler tittel». 

Han var ansatt ved Riksteatret i perioden 1981–1982. Deretter var han ved Nationaltheatret 1983–1988, der han blant annet leverte en overbevisende rolleprestasjon som sønnen i Natten er dagens mor av Lars Norén. Siden 1989 har han vært ansatt ved Rogaland Teater, der han blant annet har spilt Don Juan i Don Juans siste dager av Tirso de Molina/Nick Dear, og Harpagon i Den gjerrige av Molière. For sistnevnte rolle fikk han Kritikerprisen (1997/98) og Hedda-prisen (1998). Av andre sentrale roller som Stormoen har utmerket seg ved Rogaland Teater kan nevnes Antonio Salieri i Amadeus av Peter Shaffer, Ralph Nickleby i dramatiseringen av Charles Dickens Nicholas Nickleby og Rubek i Henrik Ibsens Når vi døde vågner.

I 2010 spilte han tigeren Shere Khan i Jungelboken 2099 ved Rogaland Teater. Dette var en forestilling inspirert av Rudyard Kiplings klassiske fortelling om guttungen Mowgli som vokste opp hos jungelens dyr. Dagbladets anmelder omtalte denne produksjonen som «uimotståelig underholdning».

Stemmeskuespiller 
Even Stormoen har gitt stemme til en rekke skikkelser på filmlerretet:

1994 – Løvenes Konge – «Scar»
1995 – Pocahontas (film) – «Wiggins»
1996 – Ringeren i Notre Dame (film) – «Frollo»
1999 – Tarzan (film) – «Clayton»
2001 – Monsterbedriften – «James P- Sullivan»
2006 – Happy Feet – «Sussebass/Ramon»
2013 – Monsteruniversitetet – «James P- Sullivan»
2015 – Chihiro og heksene – «Kamaji»

Teaterroller (utvalg)

Utmerkelser 
 Kritikerprisen 1997/1998 
 Hedda-prisen i 1998 for rollen som Harpagon i Den Gjerrige av Moliére på Rogaland Teater.
 Gammleng-prisen 2010 i klassen «Skuespiller»

Referanser

Kilder 
 rogaland-teater.no: Even Stormoen

Eksterne lenker 
 

Norske skuespillere
Skuespillere ved Rogaland Teater
Norske stemmeskuespillere
Vinnere av Heddaprisen
Personer fra Bergen kommune
FNs sikkerhetsråds resolusjon 69

FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 69 ble vedtatt av Sikkerhetsrådet den 4. mars 1949, etter å ha mottatt og vurdert Israels søknad om medlemskap i FN. Rådet anbefalte at generalforsamlingen i FN skulle gi Israel medlemskap i FN og rådet omtalte Israel som en fredselskende stat. Israel ble medlem av FN 11. mai 1949. Resolusjonen ble vedtatt mot en stemme (Egypt).

Eksterne lenker

0069
Jutulen

Jutulen var en hoppbakke i Steinkjer kommune i Trøndelag. Bakken lå ved gården Øver-Lø, sør for Steinkjer sentrum, og var arena for NM i hopp i 1949.

Jutulen ble bygd i 1936/37, men på grunn av snømangel kunne det første rennet arrangeres først i 1940. Under 2. verdenskrig forfalt bakken, men den ble satt i stand igjen og utbygd etter at Steinkjer Skiklubb i 1947 ble tildelt NM 1949. Etter NM ble bakken brukt sporadisk fram til 1958, da det siste rennet ble avholdt. Jutulen ble revet i 1963.

NM, spesielt hopp

Referanser

Kilder
Steinkjerleksikonet: Jutulen
Skisprungschanzen-Archiv: Steinkjer (Øver-Lø)

Hoppbakker i Norge
Idrettsanlegg i Trøndelag
Sport i Steinkjer
Opphør i 1963