Kvernsteinsbruddene i Saksenvik og Setså

Kvernsteinsbruddene på Setså og Saksenvik i Saltdal var en omfattende industri i vikingetid og opp gjennom middelalderen. I dag finnes det tydelige merker etter uttak av emner til kvernsteiner i en rekke kvernberg i områdene. I historiske kilder er bare kvernsteinsbruddet på Setså omtalt, dette kan skyldes at Setså var felles utskipningshavn også for Saksenvik. En kjenner til at erkebispesetet i Nidaros hadde eierandel i virksomheten. Enkle estimater antyder at så mye som  kvernsteiner kan ha vært produsert i bruddene, noe som tyder på en omfattende industri der mektige aktører i vikingtid og middelalder var involvert. 

Kvernstein var viktig fordi korn var en grunnlegende del av kostholdet. Gårdene rundt om i Skandinavia hadde egne kverner og bare noen meget få steinbrudd kunne skaffe brukbare steinemner. Historikere mener at kvernbergene førte til at den norrøne befolkningen ekspanderte i Salten og koloniserte tidligere samiske områder. Samisk motsvar var økt aktivitet i nærområdene til den norrøne bosetningene. Samene gjorde forskjellige nisjetilpassinger i form av lokalproduksjon innenfor smiing, steinbrudd for kleberstein og skifer, samt handel med disse varene.

Bruk av kverner til kornmaling 

Korn var sentralt i kostholdet opp gjennom tidene, og i middelalderen var korn den viktigste byttevaren for tørrfisk. Til å male kornet trengtes kverner og bare noen få steder i Skandinavia var det steinbrudd for emner til kverner, kalt kvernberg. Det finnes omtalt produksjon av kverner både i historiske og arkeologiske kilder i Norge og Sverige, men ikke i Danmark. Eldste funn av kvernstein i Norge er fra en stor gravplass i Skjeberg i Østfold fra 300-tallet før Kristus. Viktige kvernsteinbrudd i Norge fra vikingtid og opp gjennom middelalderen, er i Hyllestad i Sogn og Fjordane og Vågå i Gudbrandsdalen, samt Setså og Saksenvik i Saltdal. Kvernsteinsbruddene i Saltdal er blant de eldste i Norge.

I gamle tid ble to kverntyper med roterende stein bruk til maling av korn, nemlig håndkverner og bekkekverner drevet av vannkraft. Hånkvernene er de eldste og slike har en funnet spor av i Norge helt tilbake til førromersk jernalder.  I Salten ble slike håndkverner brukt på gårdene helt opp til 1920-årene. Kvernene bestod av en sirkulær over- og  understein og ved å rotere den øverste steinen vil korn mellom steinene males opp til mel. I midten av oversteinen er et hull, kalt kvernøyet, hvor kornet tilføres.

En mener at det er sannsynlig at i tidlige tider ble de fleste kvernsteinsemnene tatt ut på gårdene der de skulle brukes. Spesielt gjelder dette for de enkle skubbekvernene. For menneskene som lette etter stein den gangen, var formen på steinene av større viktighet enn bergartstype. En har mange eksempler på enkle lokalproduserte kverner. Utover i vikingtid og middelalder ble mineraltypen vektlagt mer og mer. Dermed ble noen få steinbrudd svært viktige og vokste til å bli lokal industri, fordi steintypen var godt egnet til kornmaling og at de lokale forholdene lå til rette for bergverksdrift.

Registreringer i kversteinsrbuddene i Saltdal 
Kvernstein fra brudd i Salten ble kalt for Saltværingsstein. Selv om det har eksistert andre steinbrudd, var Saksenvik og Setså som stod bak den langt største produksjonen. Begge bygdene ligger på østsiden av Saltdalsfjorden, mellom tettstedene Fauske og Rognan.

Kvernbergene 
Det er tilsammen avdekket rundt 60 forskjellige kvernsteinsbrudd på Setså og i dalen opp fra Saksenvik. Flere av de største bruddene er 50–60 meter lange og 4–5 meter høye. Det er også store tipphauger med avfallsstein foran bruddene. I terrenget utgjør disse markante formasjoner hvor en kan se sirkelformasjoner og huggmerker etter uttak av kvernsteinene. De bergartene som dominerer er granatglimmerskifer, amfibolitter og marmor.

I Saksenvikdalen var det tre hovedområder benyttet til uttak av kvernstein, og fra sør mot nord er disse Kalvgarden, Hestgarden og Vassliheia. I tillegg kan en finne flere mindre brudd spred rundt. Hoveduttakene ligger på en nokså rett linje med en lengde på over 1,5 km. Bruddet i Vassliheia er i seg selv 400 m langt. Det laveste bruddet ligger rundt 40 meter over havet, mens det høyeste er 450 meter over havet. De aller fleste uttakene er fra fast fjell, men det finnes et fåtall løse blokker der en har tatt ut kvernsteiner. Enkelte av bruddene er så store at det kan være mulig at mange tusen steiner har vært tatt ut.

På Setså har en kartlagt at de største kversteinsbruddene ligger på Blautslåtten, Forsholten, Bjørnholten, Langholten og Kuhella. Det høyeste bruddet fra fast fjell ligger på 200 meter over havet. Det er i tillegg til de nevnt lokalitetene finnes det store hauger med avfallsstein inntil bergvegger uten at det er huggmerker i fjellet. Uttakene er vurdert til å være mindre enn i Saksenvika. En annen forskjell er flere uttak på løse steinblokker. Steinemnene som ble tatt ut i Saksenvika og Setså hadde en diameter på 50–60 cm. Denne typen kverner ble brukt til håndkverner, da bekkekvernene benyttet betydelig større kvernsteiner.

Mineralsammensetning 
Både i Saksenvika og på Setså er det granatglimmerskifer som har gjort stedene attraktive som uttak til kvernstein. Det er samme blanding av mineraler som er benyttet i alle norske kvernstein fra middelalderen. Årsaken til at denne steinen var attraktiv, var at den myke glimmerskiferen og de harde granatene gjør at overflatene i kvernene forble ru. Dermed males kornet etter lang tids bruk av kvernsteinene.

Granatglimmerskifer beskrives som en lagdelt bergart med skifrig struktur. Granatene er 1–5 mm store og harde krystaller av mineralet granat. Den lyse glimmeren (muskovitt) har granatene spredd rundt i seg. Det er disse som gir kvernen gode maleegenskape, blant annet fordi granatene blir nedslitte mye senere enn den bløte glimmerrike mellommassen. Selv etter lang tids bruk vil det stadig være nye krystaller som stikker ut fra overflaten og kverner kornet. Glimmeren gjorde at steinene lett kunne hugges ut fra berget. Den vil lett spaltes opp dersom steinhuggeren følger lagene i berget. Sporene som står igjen viser at spisse redskaper av metall har vært i bruk. Konkret mener en å se merker etter spisshakker og forskjellige meisler. Spesielt i Saksenvika ser en hvordan de sirkelrunde gropene har blitt hugget ut, og at det deretter har blitt hugget rundt 20 meiselhull for å løsne kvernemnet fra berget. Kvernøyet har blitt hugget ut senere, det kan en se ved at gjenstående berg etter at steinene ble løsnet fra berget er uten et slik sentrumshull. Samme fremgangsmåte ble for øvrig benyttet i Hyllestad.

Historiske kilder 
I erkebiskop Aslak Bolts jordebok fra 1432 er kversteinsbruddet på Setså beskrevet. Det var erkebispesetet som eide store deler av kvernsteinsbruddet på Setså, som i de tider ble skrevet «Setzaa» eller «Seshawgh». Jordeboken forteller at kirken eide 16 deler av kvernsteinbereget på Setså. Hvor stor andel dette egentlig utgjør, er vanskelig å avgjøre fordi stedet består av mange store og små brudd som ikke er nevnt i de historiske kildene.

Sogneprest i Saltdal, Søren Christian Sommerfelt, nevner i 1820-årene kvernsteinsbruddene. Han forteller at virksomheten nesten var avviklet, dessuten at de få som fortsatt drev med steinhugging knapt kunne greie å løsne et kvernemne fra berget.

Kvernsteinsdriften 
Mange forhold rundt kvernsteinproduksjonen i bruddene i Saksenvika og på Setså er usikre, men at omfanget må ha vært svært omfattende holdes som sikkert. Produksjonen fremstår som profesjonell og at meget mektige aktører i samfunnet var involvert som eiere. Disse kan ha vært både stormenn og senere også kirken. Mange spørsmål er usikre, men fremtidig forskning vil kunne avdekke mer om forholdene.

Uttak og verktøy 

I Saksenvika har kvernsteinen blitt hugd ut ved at det ble hugget en rundt grop rundt kvernsteinemnet. Den ene veggen i denne gropen eller kanalen blir sidekanten til kvernsteinen. Etter uttak av mange kvernsteiner blir det stående igjen mange slike runde groper i berget. Disse blir så hugget helt vekk for å gjøre bergoverflaten klar til uttak av nye kvernemner. Teknikken med å hugge en kanal rundt emnet som skal tas ut er ikke spesiell for uttak av kvernstein, men har vært benyttet rundt om i hele verden i mange tusen år for å ta ut steinemner. 

Ett og ett kvernsteinemne ble løsnet ved at det ble hugget inn kiler for å løsne det fra berget. Videre bearbeiding kunne dermed skje på stedet eller nede på gårdene. Denne arbeidsprosessen har fordelen med at det blir mindre avfall enn om det var tatt ut store flak fra berget. Denne måten å ta ut emner på gir tydelige runde spor og merker etter meisler i berget, som i dag er tydelige for besøkende. Noen steder står det også igjen hele kvernsteiner, det er store avfallshauger, samt hele og knuste emner til kvernstein som ligger igjen. De emnene som tilsynelatende er brukbare og ligger igjen, er enten av en kvalitet som gjør dem uegnet til bruk som kvernsteiner eller har skader.

På Setså var arbeidsprosessen forskjellig fra Saksenvika, ved at store blokker ble løsnet fra berget og deretter bearbeidet. Ved at store blokker ble tatt ut for deretter å hugge ut kvernsteiner, ble avfallsmengden her mye større. En tror at årsaken til forskjellige teknikker på de to stedene har sammenheng med at fallet på lagene (foliasjon) i berget er ulik. Fallet er mot steinhuggeren i Saksenvika, mens skrår vekk fra huggeren på Setså. En annen mulighet er at bruddene var aktive på  forskjellige i tidsepoker.

Driftstid 
Historikere og arkeologer har gjort undersøkelser og resonnementer for å sannsynliggjøre årstall for oppstarten av kvernsteinsbruddene i Saksenvik og på Setså. At kvernsteinsbruddet er nevnt i Aslak Bolts jordebok og at kirken hadde eiendomsinteresser, betyr at virksomheten hadde betydelig størrelse. Det betyr også at bruddet må ha vært i drift allerede før 1400-tallet.

Funnkontekst og tolkning av gårdsnavn taler for at bruddene er fra vikingetid eller før. En antar at gårdene der bruddene lå tilhørte høvdingegodsene som eksisterte i Hålogaland i jernalderen. Eierskapet i middelalderen blir mer kompliserte, ved at kongemakt, kirke, adelskap og storbønder står som eiere. I Bolts jordebok var gårdene ved bruddene på Setså oppført med svært høy landskyld, noe som tilskrives virksomhetens store verdi. Karbondatering (C-14 metoden) antyder at bruddet i Saksenvika var i drift i årene 900–1190. En mener at driften sannsynligvis startet på 800-tallet. Siden Saksenvik ikke er nevnt i Aslak Bolts jordebok, tyder det på at driften stoppet da svartedøden kom. Driftstiden i Saksenvik blir etter disse vurderingene omtrent 500 år.

Produksjonsmengde 
Arkeolgene har prøvd å anslå omtrent hvor mange kvernstein som kan ha vært tatt ut i Saksenvik og  på Setså, noe som har vært forsøkt estimert ved to metoder. For det første kan en forsøke å anslå volumet av alt berg som har vært tatt ut og dividere på volumet av én kvernstein. For Kalvgardens vedkommende blir antallet da 8000 steiner. Usikkerheten er stor fordi en hverken kan anslå det totale volumet berg som har vært fjernet særlig nøyaktig eller anslå volumet av avfallsmengden. En annen måte er å danne seg et inntrykk av hvor mange stein som kunne tas ut ved å se på sporene som er igjen i berget. Med denne metoden er antallet estimert til 7000 kvernstein. Ved å ta hensyn til volum av skredmateriale og andre usikkerheter, er antallet stein estimert til 5000. Antall stein per år er videre estimert til 10–12 enheter forutsatt en driftstid på 500 år. Ut fra kjennskap til produksjon i andre kvernsteinsbrudd, er det antatt at det var 2–3 steinhuggere i arbeid på Kalvgarden.

Arkeologen Bjørn Hebba Helberg (1946–) anslår det totale produksjonsvoluemt for bruddene i Saksenvika og Setså til rundt  kvernstein. Han understreker samtidig at estimatet har store usikkerheter. Antallet er uansett så stort at det må betegnes som en industrivirksomhet.

Drift og produksjonsforhold 
Kvernsteinsbruddene vitner om gode kunnskaper om berggrunnen, teknisk innsikt og god organisering av transport og distribusjon. Omfanget og profesjonaliteten rundt steinhuggingen må ha vært av en slik art at historikerne spør seg hvordan det kan ha vært organisert og styrt. I den første delen av produksjonstiden, kan det tenkes at treller utførte arbeidet under ledelse av kyndige folk. Senere kan en se for seg at det enten kom spesialister utenfra, eller mest sannsynlig at lokale håndverkere utførte arbeidet.

Noe som underbygger hypotesen om at lokale steinhugger stod bak, er at det sannsynligvis ikke var nødvendig med mer enn noen få mann i arbeid ved hvert brudd. Siden det sannsynligvis ville være uhensiktsmessig å arbeide om vinteren, med kulde, is og snø, var det antageligvis et sesongbetont arbeid. Dermed kunne bygdene avse noen av sine menn i perioder, når hverken gårdsarbeid eller fiske krevde alle tilgjengelige hender.

Mulige eksportveier for kvernsteien 
Fra gamle historiske tekster har en opplysninger om transport av varer med skip langs Norskekysten, disse kan også ha vært transportveier for kvernstein fra Saltdal. Sverres saga forteller om at kongen på vei ut Trondheimsfjorden passerer hele 50 handelsskip fra Vågan i Lofoten. Andre historiske tekster forteller om godt etablerte skipsruter rundt år 1000 og før den tid. En mulighet er at kvernsteinen på ferden ned langs kysten tjente som ballast i skipene, seinere ble de solgt og skipene seilte nordover med varer i retur som korn, keramikk og vin.

Kvernstein fra Saltdal i middelalderen er funnet mange steder rundt om i landet, blant annet i Oslo. Fra Oslo har en funnet flere kvernsteiner produsert i Saltdal enn fra Hyllestad.

Økonomisk betydning og norrøn ekspansjon 
Med økt bruk av naturressurser i Sør-Salten, som Setså og Saksenvik tilhører, skjedde samtidig en norrøn bosetningsekspansjon innover i landet. Kvernsteinproduksjon var viktigst, men også uttak av skiffer- og kleberstein, samt trekullproduksjon spilte en rolle. Flere steder i Norge gikk det for seg en sterk økning av ressursutnyttingen på denne tiden, noe som historikerne har sett i sammenheng med rikssamlingen og dannelsen av staten. Historikeren Bjørn Myhre (1938–2015) har argumentert for en omfattende bruk av naturressursene fra rundt år 900, da konge og aristokrati skaffet seg kontroll over viktige områder.

I Salten var Boðin (senere kjent som Bodøgård) i middelalderen en stor kongsgård, hvor det i tidligere tider kan ha bodd en storhøvding for regionen. Senere var gården residens for stormenn i kongens tjeneste. Slike aktører kan ha ledet den norrøne bosetningsekspansjonen innover i tidligere samiske områder.

En vanlig historisk oppfatning er at samenes jakt ga grunnlag for pelshandel som var viktig i vikingetidens handel, og at samene i vikingtid økte jakten for å imøtekomme behov for økt omsetning. Fra historisk kilder står Ottar fra Hålogalands fortelling sentralt, der han fra slutten av 800-tallet forteller om finneskatten som består av mengder med pels fra mår, rein, bjørn og oter, samt andre varer. Originalt er begrepet gafol benyttet om denne skatten, som i denne sammenhengen var en tributt til høvdingene fra dem som underordner seg. Skattelegging og varebytte kan ha gitt høvdingene pelsvarer, som så i neste omgang ble solgt i utlandet og gav stor fortjeneste. Arkeologen Eirin Holberg (1972–) og historikeren Knut Dørum (1969–) argumenterer for at høvdingemakten i Salten var et unntak, og at kvernsteinsproduksjonen hadde størst betydning.

Holberg og Dørum argumenterer for at kvernsteinbruddene i Saltdal må ha vært organisert av norrøne stormenn, og at høvdingsetet på Boðin sannsynligvis var sterkt involvert. Gårdene som ble etablert i Saltdalsfjorden og i Misværfjorden kan ha vært baser for steinbruddene, og mulige støttepunkter opp mot samiske bosetninger og bruksområder. Fra 900 til 1350 førte den norrøne befolkningens ekspansjon og kolonisering av tidligere samiske områder, med kontroll over kvernsteinsbruddene og pelsvarer, til samiske motstrategier og oppdemming. Tegn på dette er samenes nedgravde sølvskatter, urgraver (gravplasser i steinur) og større nærvær i form av bosetning og annen aktivitet. Alle disse samiske aktivitetene foregikk i nærområdene til de norrøne bosetningene. Samene i området foretok forskjellige nisjetilpassinger i form av lokalproduksjon innenfor smiing, steinbrudd for kleberstein og skifer. Varer fra virksomheten ble så distribuert i egne nettverk via Beiarn–Misvær–Saltdal–Arjeplog. Produktene kan også ha blitt solgt til norrøn befolkning.

Se også 
 Kvernsteinsbruddene i Hyllestad
 Kvernsteinsbruddene i Selbu

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Kvernsteinsbrudd som historiebok
 Kvernsteinsbruddene i Saltdal

Historisk næringsliv i Norge
Tidligere bergverk i Norge
Nordlands geologi
Kulturminner i Saltdal