Reinhard Heydrich

Reinhard Tristan Eugen Heydrich (1904–1942) var en tysk offiser i Schutzstaffel (SS) og sjef for Reichs­sich­er­heits­haupt­amt fra opprettelsen i 1939 til sin død. Han ble også kjent som «den blonde Moses», «slakteren fra Praha», «det blonde udyret» og «der Henker» (Henker er tysk for en bøddel som henretter ved hengning). Han var sammen med Heinrich Himmler en av de sentrale personene i planleggingen av holocaust og regnes som en av de mektigste i Det tredje riket. Heydrich var mer direkte involvert i holocaust enn Himmler blant annet ved at han koordinerte Einsatzgruppene. Han var offiser både i marinen og i det tyske flyvåpenet.

Han var sjef for Sicherheitsdienst (SD) fra 1931 til 1941, for Gestapo fra 1934 til 1936 og for Sicherheitspolizei (Sipo) fra 1936 til 1942. I 1939 ble SD og Sipo forent under Heydrich ledelse i RSHA som var den sentrale etaten med mest ansvar for gjennomføring av holocaust. Samtidig var han fungerende riksprotektor og praktisk talt tysk diktator for det okkuperte Böhmen-Mähren.

Heydrich hadde en vennlig men hierarkisk relasjon til sine kollegaer. Han hadde få venner og hans nærmeste allierte i naziapparatet var Herbert Backe som ble minister for matforsyning i 1942. 

Heydrich ble født inn i en velstående og musikalsk familie. Han var opprinnelig ikke særlig politisk engasjert.

Heyndrich ble drept i et attentat utenfor Praha i 1942, attentatet ble utført 27. mai og han døde av skadene 4. juni. Alle menn over 16 år i landsbyen Lidice, i alt 192 personer, ble henrettet som hevn og landsbyen jevnet med jorden.

Bakgrunn 

Reinhard Tristan Eugen Heydrich ble født 7. mars 1904 i Halle ved elven Saale. Faren Bruno Heydrich var en anerkjent komponist og operasanger som hadde grunnlagt og var direktør for musikkonservatoriet i Halle, hvor moren Elisabeth var pianolærer. Faren hadde skrevet flere operaer, deriblant Amen, som ble uroppført i Köln ni år før sønnen ble født, men med en profetisk tittel på prologen: Reinhards forbrytelse. Det handlet om mord. Musikkonservatoriet var en stor suksess og hadde da Reinhard ble født 190 elever og 11 lærere, og allerede i 1908 var det 300 elever og 19 ansatte. Familien var økonomisk og sosialt blant byens fremste. Hans to første fornavn skriver seg fra Amen og fra Wagners opera Tristan og Isolde. Moren Elisabeth kom fra en fremstående familie i Dresden. Morfaren Eugen Krantz var leder for konservatoriet i Dresden (Hochschule für Musik Carl Maria von Weber).

Heydrich selv var meget dyktig til å spille både cello og fiolin, og han var som familien ellers glad i musikk. Som gutt var han altergutt i den katolske kirken. Det var opprinnelig meningen at han skulle overta musikkonservatoriet etter faren. Faren hadde problemer med å holde konservatoriet gående på grunn av vanskelig økonomi etter første verdenskrig. Heydrich ble som tenåringe tiltrukket av den rasistiske/nasjonalistiske (völkisch) bevegelsen. Som gutt var han tynn og sjenert og ble oppfordret til trening og fysisk fostring, noe som gjorde ham fysisk sterk og i meget god form. Han utmerket seg som idrettsmann, særlig i fekting og svømming, men ble i ettertid omtalt som en einstøing. Han var hengslete, litt skjeløyd og hadde en fistelstemme som gav ham økenavnet Geiten. Selv på toppen av sin karriere kvidde han seg for å holde offentlige taler, av frykt for å bli gjort til latter på grunn av stemmen sin.  Heydrich var avholdsmann og røykte ikke.

Han var ikke politisk aktiv i 1920-årene, selv om han senere prøvde å påberope seg en periode i et frikorps, noe som ikke lar seg bevise. I 1919, 15 år gammel, meldte han seg inn i en paramilitær enhet for å «gjenerobre» Halle fra kommunistiske demonstranter. Utover en kort tjeneste i et ordensvern i hjembyen Halle etter at frikorps og hæren hadde slått ned et opprør blant byen arbeidere i 1919.  

Heydrich fullførte gymnas våren 1922. Første verdenskrig og den urolige økonomien på 1920-tallet ødela en stor del av familiens formue. På grunn av det økonomiske krakket etter verdenskrigen var det uaktuelt å overta ledelsen av konservatoriet.

Ekteskap
Heydrich og Lina von Osten giftet seg i 1931. Hun forteller i sin selvbiografi at bare noen uker etter bryllupet anmeldte Heydrichs lagkamerater fra marinen ham til distriktslederen for NSDAP i Halle, fordi de mente at han egentlig het Süss til etternavn og var jøde. 6. juli 1932 skrev distriktslederen til Gregor Strasser at «det er grunn til å tro at Halle-mannen som er utpekt som vedkommendes far, er jøde.» Allerede i 1926 var Heydrichs bror Heinz blitt nektet medlemskap i en fekteklubb i Dresden fordi han ble regnet som jøde. Ryktet om at familien var av jødisk opphav forfulgte Heydrich hele livet.

Lina von Osten meldte seg inn i NSDAP (nazistpartiet) i 1929. De ble kjent i 1930 og giftet seg i desember 1931 og fikk fire barn. Hun var gravid da Heydrich døde. Etter mannens død i juni 1942 ble hun boende i residensen i Panenské Břežany (tysk: Jungfern-Breschan) nær Praha og brukte der trolig jødiske tvangsarbeidere. Residensen tilhørte Ferdinand Bloch-Bauer, en tsjekkoslovakisk forretningsmann av jødisk opphav, og ble konfiskert av nazistene. Adolf Eichmanns familie bodde også i Praha. I krigens sluttfase flyktet hun med barna til Gmünd (ifølge Gerwarth ble de evakuert til Bayern etter ordre fra Himmler). Etter den tyske kapitulasjonen flyttet hun til foreldrene på Fehmarn. Den britiske okkupasjonsmakten avslo i 1947 forespørsel om utlevering av Lina Heydrich til Tsjekkoslovakia. En tsjekkoslovakisk domstol dømte henne til livstid i 1948. I hennes bolig på Fehmarn møttes jevnlig Heydrichs gamle SS-kamerater og mimret om bedre tider. Fra 1956 mottok hun enkepensjon etter mannen etter å ha gått til sak mot Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland). Domstolen fikk rikelig bevis for Reinhard Heydrichs rolle i holocaust, men la avgjørende vekt på at han ble drept i kamp. Dommen var omstridt og offentlig kritisert i Vest-Tyskland. Hun ga i 1976 ut Leben mit einem Krigsverbrecher der hun forsøkte fri seg selv for skyld. Hun døde i 1985 i Burg auf Fehmarn. Til det siste var Lina Heydrich besatt av tanken på at det tyske samfunnet ikke ville anerkjenne hvor mye hennes familie hadde ofret under krigen. Få tyskere delte hennes forvrengte oppfatning av historien. I 1979 fortalte hun til New York Times at Richard Heydrich ikke hadde noe med holocaust å gjøre; det var noe som feilaktig ble tilskrevet ham uttalte hun.

Militær karriere

Våren 1922 begynte han befalsopplæring i Reichsmarine, og han fullførte denne i 1926 med spesialisering innenfor radiosignal og kommunikasjon, og tjenestegjorde deretter som radiooffiser med grad som løytnant.

Avskjed 
I 1931 ble Heydrich avskjediget etter å ha hatt et forhold til datteren av en innflytelsesrik mann, samtidig som han forlovet seg med en annen ung kvinne, Lina von Osten fra Fehmarn, som han hadde truffet på en dansetilstelning i Kiel. I sin skoletid i byen var Lina blitt overbevist nasjonalsosialist (nazist) på et partimøte i 1929, og hun meldte seg inn i partiet, som resten av sin familie. Heydrich delte ikke hennes begeistring. Som marineoffiser mente han at han fikk holde seg utenfor partipolitikk. Etter to dager var de likevel forlovet, og avisnotisen om dette klippet han ut og viste til flere venner og bekjente, også den kvinnen han hadde et forhold til og som selv mente hun hadde fått ekteskapsløfte. Hun fikk et nervøst sammenbrudd – Heydrich hadde tidligere overtalt henne til å overnatte hjemme hos seg i Kiel i stedet for å ta inn på et hotell. Hennes far skal ha klaget til marinens overkommando.  

I æresretten innrømmet Heydrich at han var blitt kjent med piken på et ball etter Kiel-regattaen, men at hun dukket opp på rommet hans av seg selv. Han kunne sluppet unna med en reprimande for en «kvinnehistorie», men var arrogant og uoppriktighet i sin forklaring, hvor han la ansvaret på kvinnen, i tillegg til en foraktelig holdning til marinens æreskodeks, at kapteinløytnant Gustav Kleikamp besluttet å sende saken videre til admiral Erich Raeder. Heydrich hadde også ved tidligere anledninger oppført seg upassende mot kvinner – ved et besøk i den tyske klubben i Barcelona i 1928 hadde han tedd seg slik mot en ung dame ute i hagen at hun fiket til ham og dessuten skrev en klage. 

Heydrich unngikk æresretten første gang ved å komme med en offisiell beklagelse, men han var svært forurettet. Denne gang avsa imidlertid Raeder dom: «Enkel avskjed i unåde». Ifølge Kleikamp ble dette vurdert som en saklig og korrekt avgjørelse av komitéen. Kleikamp påpekte i 1950 at Heydrich da heller aldri hevnet seg på komitéens medlemmer, noe han senere hadde hatt full mulighet til. Det må bety at han fryktet mer snakk om saken; han må ha foretatt seg noe alvorlig. Dokumenter fra saken finnes ikke lenger, og Heydrich kom da også i en posisjon der han kunne få dem destruert. Verken kvinnen eller hennes far har latt seg identifisere. Avskjeden fra Reichsmarine var et stort prestisjemessig nederlag og slag mot Heydrichs selvtillit, og han sto arbeidsløs med bare et begrenset månedlig sluttvederlag fra marinen i en periode. Han ble med dette arbeidsledig uten utsikter til karriere og ingen familieformue å støtte seg på.

Påstander om jødisk avstamning 
Det verserte feilaktige rykter om at en av hans besteforeldre var jødisk. Dette ville ha gjort Heydrich til en såkalt mischling i nasjonalsosialistisk raseterminologi. Ryktet førte til at partiet i 1932 gjennomførte en ydmykende gransking. Selv om ryktet var fullstendig galt, forsvant det aldri. Hans farmor Ernestine Wilhelmine Heydrich i sitt første ekteskap med Reinhold Heydrich fikk flere barn, deriblant Heydrichs far. Som enke giftet hun seg igjen med låsesmeden Gustav Robert Süss. Han var medlem av den evangelisk-lutherske menighet og ingen jøde, men ofte er Süss et jødisk etternavn, som i Lion Feuchtwangers roman Jud Süss fra 1926. Heydrichs far ble på grunn av sin stefar iblant kalt Bruno Heydrich-Süss. I 1932 nådde ryktet om Heydrichs jødiske bakgrunn slike høyder at partiet satte i gang en undersøkelse som konkluderte med at han kunne regnes som «arier». Himmler skal ha diskutert saken med Hitler, og angivelig ble de enige om at hans frykt for å stemples som jøde var så stor at han ville være et evig takknemlig og nyttig verktøy for dem om de lot ham beholde sin posisjon i partiet. Himmlers finske massør Felix Kersten er den eneste som hevder at denne samtalen fant sted.

Parti- og SS-karriere 

I 1931 begynte Himmler å opprette en etterretningstjeneste underlagt SS. Etter forslag forlovede Lina von Osten søkte Heydrich en administrativ stilling i SS. På denne tiden var Lina von Osten mye mer politisk engasjert enn ham og Heydrich søkte seg til SS blant annet for å vise seg som en god ektemann overfor Lina og hennes nasjonalistiske familie. Heydrich hadde ingen erfaring med det arbeidet SS drev med og det radikale politiske miljøet var nytt for ham. Heydrich ble radikalisert mens han gjorde karriere i SS og nazipartiet. Heydrichs utvikling etter 1931 var påvirket av dette miljøet av unge radikale menn med fantasier om voldelig rensing av Tyskland for dets indre fiender; samtidig avviste disse unge ideologene den foregående generasjons borgerlige etikk som avleggs og uegnet til å sikre en nasjonal gjenfødelse. Heydrich gikk opprinnelig inn i SS av opportunistiske grunner og var etter få år en overbevist nazist. Himmler ble kort etter 1931 den dominerende personen i Heydrichs arbeid.  

Heydrich møtte Himmler gjennom en venn av familien. De to fant raskt tonen. Himmler ble så imponert av Heydrichs ideer at Heydrich ble trukket inn i SS og fikk i oppdrag å bygge opp den interne etterretningstjenesten i partiet, senere kjent som Sicherheitsdienst (SD). Himmler ga Heydrich en ny sjanse etter den avbrutte offiserskarrieren og sikret seg slik en lojal medarbeider. Heydrich viste seg å ha utmerkede administrative ferdigheter, var ambisiøs og brutalt målrettet. Himmler og Heydrich utfylte hverandre og bygget opp SS fra en ubetydelig enhet innenfor NSDAP til det sentrale organet for nazistenes maktutøvelse. I desember 1931 ble Heydrich forfremmet til SS-Sturmbannführer (tilsvarende major i militæret). Etter råd fra en venn intervjuet han Heydrich for stillingen som sjef, og etter bare tyve minutters samtale fikk han jobben. Heydrich ble dermed også rekruttert til NSDAP, som han ikke tidligere hadde vært medlem av. 

Etterretningsavdelingen var liten og nokså ubetydelig, og Heydrich satt på et lite kontor og hadde lav lønn. Hans hovedoppgave var å bygge opp et arkiv over alle motstandere av partiet. I 1932 ble avdelingen organisert som Sicherheitsdienst (SD). Heydrich og Himmler arbeidet godt sammen, noe som tjente til begges fordel etterhvert. Heydrich baserte sin angiverstat på loven om ondsinnethet av 20. desember 1934, som gjorde det straffbart å fremføre påstander egnet til å undergrave folks tillit til partiledelsen. Bare i løpet av 1937 ble  personer anmeldt etter denne loven.

Etter NSDAPs maktovertagelse hjalp Heydrich Hitler med å grave opp hemmeligheter om politiske motstandere, og han hadde på dette tidspunkt et stort arkiv over personer og organisasjoner med opposisjonelle standpunkter. SDs utenrikssjef, Walter Schellenberg, hevder at Heydrich straks så et annet menneskes svakheter og «registrerte dem både i sin egen fenomenale hukommelse og i kartoteket sitt», som også omfattet partifeller. Spesielt holdt han muligheten åpen for at Hitlers farfar kunne ha vært jøde, og at det kunne være jødisk blod i Himmlers slekt. Goebbels' sidesprang og Görings fråtsing og korrupsjon ble også behørig notert. Heydrich gikk så langt at han åpnet et bordell kalt Salong Kitty i Giesebrechtstrasse 11 i Berlin, der alle rom var avlyttet, i håp om at de prostituerte kunne avlokke de celebre gjestene betroelser som kunne gi ham taket på dem, men dette kom det aldri noe ut av. Innehaversken, Kitty Schmidt, hadde jevnlig ved hjelp av flyktninger sendt penger til engelske banker. 28. juni 1939 dro hun selv, men ble arrestert på grensen til Nederland og forelagt et ultimatum: Enten samarbeidet hun, eller så havnet hun i konsentrasjonsleir.

Som sjef forlangte Heydrich at medarbeiderne iblant fulgte ham på runder i Berlins barer og bordeller. Det likte de dårlig, da han var ustabil i fylla og hadde et dårlig rykte blant de prostituerte, slik at han trengte sine underordnede som mellommenn. 

Heydrich var dus med Ernst Röhm som også var fadder til hans eldste sønn, Klaus. Likevel var Heydrich en viktig brikke i spillet som førte til likvidasjonen av Röhm i 1934; Heydrich produserte falske «bevis» for at Röhm hadde mottatt 12 millioner mark fra Frankrike for å ta makten fra Hitler i et statskupp.

I 1935 traff Carl Jacob Burckhardt fra Røde Kors i Sveits Heydrich hos hertugen av Coburg (far til dronning Sibylla av Sverige) i et forsøk på å skaffe Røde Kors innpass i tyske konsentrasjonsleire. Tyskerne ville bare tillate samtaler mellom fanger og Røde Kors-personale om SS-voktere fikk være til stede. Dette godtok ikke Burckhardt. Han beskriver Heydrich slik: «Et par mongoløyne tittet frem fra det skarpe, bleke og asymmetriske ansiktet, hvor de to ansiktshalvdelene virket helt ulike.» Hendene hans var «prerafaelittiske, liljehvite hender, som skapt for langsom kvelning.» Uten videre opplyste han Burckhardt om at «I Deres land hersker frimurerne» som han mente var «redskaper for jødenes hevn. Bakerst i templene deres står en galge foran et svart forheng som tildekker det aller helligste(...)Bak forhenget står bare det ene ordet Jahve, det er nok.» Han begynte nå å bli opphisset. Bare en gang så han Burckhardt inn i øynene i en brøkdel av et sekund: «Det var to personer som så på meg samtidig.» Og ønsket om et besøk i leirene etter eget valg ble avvist: «De besøker nøyaktig de leirene som vi foreslår.» Heydrich forlot selskapet med en bitter avskjed: «Mye senere kommer man til å takke oss for hva vi har påtatt oss.» Burckhardt satt tilbake med inntrykket av å ha møtt «en ung, ond dødsgud». Walter Schellenberg beskrev hendene hans, som «fikk en til å tenke på beina til en edderkopp», og «de brede hoftene, et feminint trekk som bare fikk ham til å virke enda skumlere», mens «talen var stakkato og nervøs».

Andre verdenskrig 

I slutten av september1939 ble Heydrich sjef for Reichssicherheitshauptamt (RSHA), hvor alle de forskjellige hemmelige tjenester i SS ble samlet. RSHA samlet SiPo (tidligere resultat av sammenslått kriminalpoliti, Kripo, og hemmelig statspolitiet, Gestapo) og Sicherheitsdienst (SD, partiets egen etterretningstjeneste) under samme ledelse. Hensikten var å rense landet og statsapparet for dets (antatte) fiender, også som preventivt tiltak. 

Han var direkte involvert i angrepet på Polen i september 1939, ettersom han planla angrepet på Gleiwitz. Angrepet på radiosenderen i Gleiwitz ble arrangert for at det skulle se som et polsk angrep på Tyskland. Planen ble utarbeidet av Hitler, Himmler og Heydrich. I august 1939 kom Heydrich til Gleiwitz sammen med flere SS-menn. For å gjøre angrepet troverdig hentet de seks internerte fra Sachsenhausen og henrettet iførte polske uniformer. Alfred Naujocks gjennomførte aksjonen på oppdrag fra Heydrich. Dette ga Hitler et påskudd til å angripe Polen og dermed utløse krigen. 

I en kort periode gjorde han tjeneste som pilot i Luftwaffe og tilegnet seg flere utmerkelser: Jernkorset av første og andre klasse, Frontflygerspennen i sølv og Såretmerket. Under erobringen av Norge fløy han et Messerschmitt Me 109, og under invasjonen av Frankrike fløy han mot Royal Air Force-piloter over Nederland og Belgia. Samtidig som Rudolf Hess fløy til Storbritannia, var Heydrich på vingene i det samme området. 22. juni 1941 ble han skutt ned av sovjetisk luftvern og måtte nødlande mellom frontlinjene øst for Bersina. Bakkestyrker kom til unnsetning og sendte melding til hans eskadresjef om at en av folkene hans var gått fra vettet og påstod han var Reinhard Heydrich. Etter dette nedla Himmler flyforbud, fordi Heydrich var for verdifull for ham. Men for Heydrich var det ikke nok å være skrivebordsmorder. Han måtte leke med døden.

Holocaust 

Etter å ha gått inn i SS og nazipartiet ble Heydrich overbevist om at Tysklands forestilte indre og ytre fiender måtte fjernes. Fra 1933 til 1942 ble ideen om hvordan dette i praksis skulle skje stadig mer radikale. Da andre verdenskrig begynte i 1939 forestilte han seg trolig ikke at jødene skulle fjernes ved massemord. Fra 1939 til 1942 fikk han stadig mer ekstremt syn på spørsmålet. Før krigen hadde «jødespørsmålet» blitt håndtert av sentralkontorene for jødisk utvandring. Det først Zentralstelle für jüdische Auswanderung ble etablert i Wien i 1938 med Adolf Eichmann som daglig leder. Eichmann ble 12. november 1938, kort etter krystallnatten, hentet til Berlin til møte med Göring samt flere toppledere i naziregimet blant andre Heydrich, Heinrich Müller, Erich Neumann,  Wilhelm Stuckart. Eichmann gjorde rede for sine kreative og uoffisielle måter å løse problemer for å få fart på fordrivelsen av jødene. Heydrich foreslo i møtet å opprette en tilsvarende ordning som Eichmanns kontor i selve Tyskland. I januar 1939 ble Reichszentrale für jüdische Auswanderung etablert i Berlin med Heydrich som leder etter godkjenning av Göring. Eichmann åpnet 26. juli 1939 sentralkontoret for jødisk utvandring i Praha etter mønster av kontoret i Wien.

Görings signerte et brev til Heydrich datert 31. juli 1941 (med ordre om å forberede «den endelige løsning på jødespørsmålet») og Heydrich la brevet frem for Göring til signering; initiativet kom nedenfra og ikke fra Göring selv. Trolig var det Eichmann som utformet brevet datert 31. juli 1941. Brevet ga Heydrich myndighet til å kreve samarbeid fra deler av statsapparatet i jødesaker. Under Ernst Kaltenbrunner (Heydrichs etterfølger) skrev Eichmann periodiske rapporter adressert til Himmler og signert Kaltenbrunner. Denne måten å kamuflere dokumenteres opphavsperson var vanlig i Eichmanns avdeling. Etter invasjonen av Sovjetunionen i juni 1941 koordinerte Heydrich Einsatzgruppene som gjennomførte den første fasen av holocaust. Einsatzgruppene ble for en stor del bemannet av folk fra Heydrichs apparat.

Høsten 1941 gjorde den tyske okkupasjonsmakten gettoen Theresienstadt om til en konsentrasjonsleir og mellomstasjon før deportering. Beslutningen ble tatt på et møte mellom Heydrich, Eichmann og Hans Günther. Eichmann ville gjøre leiren til en «mønstergetto».

Heydrich og Himmler trodde at en rask og effektiv iverksettelse av den endelige løsningen ville gi dem et overtak på konkurrerende etater i de okkuperte områdene. På denne måten ville de vise at SS var den beste organisasjonen til å gjennomføre nazistene planer om fullstendig rasemessig omstrukturering av Europa etter krigen.

Wannsee-konferansen
Han ledet i januar 1942 Wannsee-konferansen, hvor Endlösung, utryddelsen av jødene, som på denne tiden var i gang, ble ytterligere koordinert og planlagt videre. Gestaposjefen Heinrich Müller mintes at konferansen ble avsluttet med allsang: «Etter en stund stod vi på stolene og skålte, deretter på bordet, og dette gjentok seg flere ganger(...)Det var Heydrich som lærte oss det. Det er en gammel nordtysk skikk.» Hensikten med Wannsee-konferansen var ikke å sette i gang massemordet, men å koordinere og forsterke den pågående innsatsen samt ordne opp i mangfoldet av anti-jødiske tiltak i Tyskland og okkuperte områder. Da møtet ble avholdt var minst ½ og opp mot 1 million jøder myrdet i de erobrede områdene i øst. Beslutningen om å igangsette utryddelsen av jødene ble trolig tatt sommeren eller høsten 1941. Himmlers avtalebok er bevart og Wannsee-konferansen kan dermed settes inn i en tidslinje med en serie møter Himmler holdt vinteren 1941-1942. 

Wannsee-konferansen var en viktig hendelse under det pågående massemordet spesielt på grunn av Adolf Eichmanns  møtereferatet («protokoll») som er et uvurderlig historiske dokument. Den samlede planleggingen av holocaust utenom dette møtet er omstridt i ettertid og lite dokumentert. Eichmanns referat var ikke en utskrift av alt som ble sagt på møtet, men en svært redigert versjon av et møtereferat og mer som et forelesningsnotat fra Heydrich. Protokollen er basert på stenografiske notater og Eichmanns utkast som Heydrich omarbeidet 3-4 ganger. Holocaust-forskeren Peter Longerich mener protokollen heller bør betraktes som retningslinjer godkjent av Heydrich. Protokollen ble utarbeidet i flere kopier og sirkulert. 

Heydrichs invitasjon til konferansen slo fast at formålet var å gjøre de nødvendige organisatoriske, praktiske og materielle forberedelsene for den endelige løsningen av jødespørsmålet med bidrag fra alle de sentrale statlige organer. Fra Heydrichs perspektiv var et formål med konferansen å knesette at SS og RSHA hadde ledelsen av prosjektet. Det er konsensus blant forskerne om at Heydrich ville bruke konferansen til å befeste RSHA/SS’ kontroll over jødepolitikken, blant annet ved å bringe det sivile statsappartet inn i innsatsen noe som også kunne medvirke til ytterligere bistand fra Wehrmacht. Det er uklart om Heydrich gjorde dette fra en sterk eller fra en svak posisjon innenfor regimet. Heydrich innledet møtet med å minne deltakerne om at Göring hadde gitt ham i oppdrag å forberede løsning av jødespørsmålet. Protokollen fra konferansen understreket at den øverste ledelsen, uten hensyn til geografiske grenser, lå hos Reichsführer SS, det vil si Himmler, og lederen av SiPo og SD det vil si Heydrich. Heydrich skrev at ansvaret var uavhengig av geografiske grenser for å poengtere at hverken Alfred Rosenberg (som minister for de okkuperte områdene i øst) eller Hans Frank (generalguvernør for the okkuperte Polen) hadde myndighet til å styre jødepolitikken. Heydrich fortalte til deltakerne at arbeidsdyktige jøder ville bli sendt på anleggsarbeid i de erobrede områdene i øst. Han regnet med at en stor del etterhvert ville bli forsvinne av «naturlige årsaker», mens de overlevende, den mest seiglivede fraksjonen, måtte behandles tilsvarende for å hindre at de ble kilde til ny jødisk oppblomstring. Heydrich nevnte ikke barn og andre arbeidsudyktige, trolig var det underforstått at de også ville bukke under eller bli drept. Heydrich la fortsatt til grunn sitt opprinnelig syn at en fullstendig og endelig løsning på jødespørsmålet først ville være mulig etter krigen, i mellomtiden var planen å trappe opp massedrapene som hadde begynt seks måneder tidligere. 

Møtet varte omtrent 90 minutter og trolig tok Heydrichs monolog opp store deler av tiden. Konferansen drøftet særlig spørsmålet om deportasjon mischlinge (personer med delvis jødisk opphav) og personer i blandingsekteskap fra selve Tyskland. Definisjon av jøde var et viktig tema for Heydrich og han foreslo evakuering som en radikal løsning for de rundt 20.000 personene i blandingsekteskap.

Deltakerne på konferansen var ledende tjenestemenn formelt av omtrent samme eller litt lavere rang enn Heydrich. Flere av deltakerne var mulige rivaler eller motstandere av Heydrich blant andre Wilhelm Stuckart, Roland Freisler og Martin Luther fra utenriksdepartementet. Representantene for administrasjonen av de okkuperte områdene (Alfred Meyer, Georg Leibbrandt og Josef Bühler) var Heydrich heller ikke på bølgelengde med.

Heydrich overlot ofte til sin medarbeider Eichmann å skrive brev for seg hvorpå han bare godkjente og signerte. Invitasjonen til for eksempel Martin Luther var merket «personlig» og begynte med «Kjære partimedlem Luther». Brevet var utarbeidet i gestapos avdeling IV B4 som var ledet av Eichmann.

Heydrich og Eichmann understreket betydningen av Wannsee-konferansen som tydelig hadde styrket deres selvtillit. Fem dager etter konferansen sendte Heydrich ut et rundskriv til regionale sjefer for sikkerhetspolitiet med instruks om at alle forberedende tiltak skulle iverksettes. Eichmann sendte 31. januar 1942 et rundskriv til alle regionale gestapokontorer med orientering om det nye deportasjonsprogrammet. Ifølge rundskrivet var manglende kapasitet i øst til å absorbere deporterte jøder en begrensende faktor, men snart ville nye muligheter for absorbering bli utarbeidet (dette siste var kodespråk for massemord). Ved besøk hos SS i Frankrike i mai 1942 understreket Heydrich enigheten som var oppnådd i Wannsee.

Heydrich hadde tre viktige mål med møtet: (1) Godkjenning og tilslutning til at deportasjoner østover var en del av løsningen på jødespørsmåket. (2) Bekreftelse på at SS skulle styre jødepolitikken. (3) Avklaring av hvilke personer som kunne deporteres fra selve Tyskland. De to første målene ble nådd og representantene for områdene i øst kom med nye radikale forslag for eksempel at jøder som ble påtruffet kunne henrettes på stedet. Heydrich og Hans Franks utsending ble i stor grad enige om at antallet jøder i Generalguvernementet skulle reduseres ved massedrap før nye kunne deporteres dit. Heydrich løste ikke problemet med mischlinge og blandingsekteskap, og både justisdepartementet og propagandadepartementet fryktet konsekvensene av tvungne skilsmisser. I oktober 1942 ble justisminister Otto Georg Thierack enig med Himmler om inntil videre ikke å deportere mischlinge.

Heydrich i Norge 

13. mai 1940 veltet Heydrich med et Messerschmitt-fly under start i Stavanger. Han hadde gitt gass for tidlig. Heydrich måtte hjelpes ut av vraket med skadet venstrearm, og flyet måtte skrotes. Onsdag 3. september 1941 reiste han igjen til Norge etter invitasjon av Josef Terboven. I løpet av et tre dagers besøk inspiserte Heydrich fangene på Grini og den tyske æreskirkegården på Ekeberg. 8. september brøt melkestreiken løs blant Oslos jernbanearbeidere. 10. september erklærte Terboven militær unntakstilstand; Viggo Hansteen og Rolf Wickstrøm ble arrestert og senere samme dag dømt til døden ved standrett og henrettet ved skyting. Om dette skrev Heydrich 13. september til Joachim von Ribbentrop: «De tiltak som er truffet innen rammen av unntakstilstanden, særlig standrettdommene, har hatt en overordentlig edrueliggjørende virkning. Befolkningen er rammet og fatter nå først riktig alvoret.»

Riksprotektoratet Böhmen-Mähren

I september 1941 ble Heydrich utnevnt til fungerende protektor for Böhmen-Mähren. Hans forgjenger, Konstantin von Neurath, ble avsatt fordi Hitler mente han ikke var hard nok. Heydrich ble praktisk talt diktator for disse okkuperte områdene. Han var overbevist om at tyskerne lyktes i å kue befolkningen og kjørte ofte rundt i åpen bil uten livvakter eller annet sikkerhetsoppbud til stede. 

Heydrich ble stedfortreder for Neurath, med alle fullmakter. Heydrich styrte med jernhånd og det ble innført unntakstilstand, der 4 000 til 5 000 mennesker ble arrestert og 400 henrettet. I tillegg til jødene ble ytterligere flere hundre tsjekkoslovaker henrettet under Heydrichs styre. Omkring 90 % av jødene og 50 % av romanifolket ble deportert av okkupasjonsmakten. I 1939 bodde 118 000 jøder i landet; av disse ble 78 154 ble drept av okkupasjonsmakten.

Heydrich styre av Riksprotektoratet var økonomisk effektivt og Tsjekkoslovakia sto til sammen for 10 % av industriproduksjonen under tysk kontroll. Heydrich brukte kombinasjon av gulrot og pisk blant annet ved at arbeiderne i de tsjekkiske våpenfabrikkene fikk større matrasjoner og bedre lønn enn i tyske områder. Tsjekkoslovakia opplevde mindre materielle tap enn andre østeuropeiske land i løpet av krigen. Okkupasjonsmakten hadde beslaglagt en del eiendom tilhørende tsjekkoslovaker, blant annet to store banker, samt jøders og utlendingers eiendeler i landet. Den tyske okkupasjonen av Polen var langt mer brutal for sivilbefolkningen enn okkupasjonen av Tsjekkoslovakia. Hitlers ide om å fordrive tsjekkere fra Böhmen-Mähren ble ikke iverksatt.

Heydrich ble utnevnt blant annet på grunn av tiltagende motstand mot okkupasjonen i de tsjekkiske områdene. Den økende motstanden var en trussel mot den driften av den tsjekkiske våpenindustrien som var viktig for den tyske krigføringen. Heydrich skulle også ha oppsyn med rasepolitikken i riksprotekoratet med deportasjon av jøder til utryddelsesleirene og fullstendig germanisering av Böhmen og Mähren med sikte på full integrasjon i det tyske riket. I protektoratet ble det iverksatt et program for raseklassifisering og kulturell imperialisme. Ved iverksetting av sin etnisk baserte politikk møtte den tyske okkupasjonsmakten utfordringer med definisjon av nasjonalitet eller etnisitet. Før krigen ble innbyggere som lett kunne skifte etnisk identitet kalt «germaniserte tsjekkere» eller «tsjekkifiserte tyskere». Etter krigen ble det anslått at omkring  etniske tsjekkere hadde registrert seg som tyske borgere under okkupasjonen. I Budweis, en av de etniske mest sammensatte byene i protektoratet, hadde 11 % av de etniske tsjekkerne tatt tysk borgerskap. Vel  av innbyggerne i protektoratet var jøder i henhold til Nürnberglovene.

I oktober 1941 annonserte Heydrich en ambisjon om fullstendig germanisering av protektoratet og han slo fast at mange tsjekkere måtte bli tyske. Heydrich anslo at halvparten av tsjekkerne skulle bli tyske, resten skulle steriliseres eller fjernes. Han ville ha slutt på at personene selv kunne velge etnisitet, i stedet skulle såkalte raseeksperter ta beslutningen basert på objektive kjennetegn. Såkalte Kennkarte ble distribuert og befolkningen skulle ved hjelp av disse deles i «germaniserbare» og «ikke-germaniserbare» tsjekkere. Heydrichs kriterier for inndeling av befolkningen var uklare og førte til forvirring og tautrekking. Hans Joachim Beyer, antropolog i SS, undersøkte utseende og kroppsbygning hos tsjekkerne og konkluderte overraskende med at etniske tsjekkere i gjennomsnitt hadde mer «tyske» trekk enn sudettyskerne. Disse bestred konklusjonen og hevdet at det var et spørsmål om personen var «verdig» å bli tysk (Eindeutschungswürdigkeit), mens tyskere fra selve Tyskland mente at rasetrekk (Eindeutschungsfähigkeit) var avgjørende. I mai 1942 rapporterte Heydrich til Berlin at arbeidet med å sortere ut tsjekkere for germanisering var i gang. Under dekke av å gjøre tuberkuloseundersøkelser begynte raseeksperter kartleggingen. Arbeidet stanset etter attentatet mot Heydrich 27. mai 1942, tysk tilbakeslag ved slaget om Stalingrad og oppblomstring av tsjekkisk patriotisme.

Attentat

27. mai 1942 utførte tsjekkoslovakiske partisaner, trent i Storbritannia, et attentat mot Heydrich. Opprinnelig var datoen for attentatet satt til 29. oktober 1941, årsdagen for opprettelse av den tsjekkoslovakiske republikk. Kodenavnet var «Aksjon Antropoid», og det ble regnet som en selvmordskommando. Teamet bestod av Adolf Opálka (lederen), Josef Valčík, Jan Kubiš og Jozef Gabčík. De la seg i bakhold på et sted i Praha-forstaden Libeň hvor Heydrichs bil måtte sakke ned farten. Gabčík forsøkte å skyte med sin Stengun, men den hadde låst seg. Sjåføren, SS-Oberscharführer Klein, stoppet og trakk våpenet sitt i den tro at det bare var én attentatmann. Dette gav Kubiš en mulighet til å kaste en antitank-granat mot bilen. Den traff bare høyre bakhjul, men eksplosjonen var så kraftig at noen splinter trengte gjennom setet og såret Heydrich i ryggen. Senere undersøkelser viste at dersom Heydrich hadde blitt sittende, ville han høyst sannsynlig ha overlevd. Attentatmennene ble senere funnet i krypten i Karl-Borromäus-kirken i Praha, hvor de begikk selvmord for å unngå å bli tatt levende av Gestapo. 

Samme dag rapporterte professor Walter Dick fra Bulovka-sykehuset i Praha til Himmler at det ikke var skade på ryggmargen, men at prosjektilet hadde «knust elleve ribben, åpnet brysthulen, revet opp bukhinnen og blitt sittende i milten. Sårkanalen inneholder tallrike hår og fibre, åpenbart polstringsmateriale. Fare: Lunge- og bukhinnebetennelse. Vi opererte for å fjerne milten.» Himmler sendte sine beste leger, for professor Dick var ikke rikstysker, og han ble derfor nektet videre adgang til pasienten; men Heydrich døde i store smerter på sykehuset 4. juni 1942. I sykehusjournalen står «sårinfeksjon» oppført som dødsårsak. Da Himmler besøkte ham på dødsleiet, siterte Heydrich fra sin fars opera Lirekassebarnet: «Ja, verden er bare en lirekasse, som Vårherre selv dreier, og enhver må danse etter sangen som for øyeblikket står på valsen.» Heydrich døde av sepsis.

I hans storslagne statsbegravelse var Hitler personlig til stede og la de to høye utmerkelsene Den germanske orden og Blutorden på puten hvor hans tidligere utmerkelser lå. Samtidig sa Hitler rett ut at han syntes det var «dumt og idiotisk» av en «uerstattelig mann» som Heydrich, å utfordre skjebnen ved å kjøre rundt i en åpen bil, ettersom det er «muligheten som skaper ikke bare tyven, men også snikmorderen». Han roste Heydrich som «mannen med et hjerte av jern». Statsbegravelsen var den største avholdt under det tredje riket.

En del sudettyske var så opprørt over drapet på Heydrich at tyske okkupasjonsmyndigheter i noen etnisk blandede steder grep inn for å hindre lynsjing av tsjekkere. Edvard Beneš, president i eksil, ønsket med attentatet trolig å vise for britene at tsjekkerne hadde vilje til å drive motstand mot okkupasjonsmakten. Gjengjeldelsesaksjonen mot Lidice ble godt kjent i vesten, og ble utnyttet av USAs propagandaetat, Office of War Information. Beneš med hans eksilregjering i London og Special Operations Executive sto bak aksjonen mot Heydrich. Britisk og tsjekkoslovakiske myndigheter anså attentat og drap på en fremstående nazist av stor symbolsk verdi. De mente at attentatet ville vise at den tsjekkoslovakiske motstandsviljen var uforminsket og at tyske ledere kunne bli angrepet bak frontlinjene når som helst.

Gjengjeldelse

Som hevn for attentat ble 10. juni 1942 alle mannlige innbyggere over femten år i Lidice, 22 km nordvest for Praha, stilt opp mot en låvevegg og skutt. Det var satt opp madrasser for å hindre rikosjettering. Dagen før hadde landsbyen blitt brent ned. Kvinnene ble sendt til konsentrasjonsleiren Ravensbrück. Av 184 deporterte kvinner overlevde 143. Av de 98 barna ble åtte funnet verdige til germanisering. Resten ble gasset ihjel i Chelmno.  Gjengjeldelsen ble ledet av Kurt Daluege.

To uker etter Lidice ble landsbyen Lezaky også ødelagt fordi en radiosender var blitt lokalisert i et steinbrudd i nærheten. Landsbyens trettitre voksne innbyggere ble skutt; to barn ble sendt til germanisering; resten av barna forsvant. Det ble rapportert at over 15 000 tsjekkere ble drept i represaliene. I hele protektoratet fikk gater og torg nye navn til Heydrichs ære. På årsdagen for likvidasjonen ble det satt opp en byste av ham på attentatstedet med permanente æresvakter. Alle som passerte, måtte ta av seg hodeplagget som tegn på respekt. Bysten ble revet etter krigen.

Heydrich ble erstattet av Ernst Kaltenbrunner som sjef for RSHA, og Karl Hermann Frank som protektor.

Aksjon Reinhardt 
Aksjon Reinhardt fikk nytt navn etter Heydrichs død. Den opprinnelige betegnelsen var Einsatz (= innsats) og brukt fra juni 1942 og ut 1942. Belzec, Sobibor og Treblinka ble omtalt som leirer tilhørende Einsatz Reinhardt. Betegnelsen Aktion dukket første gang opp i september 1942. Globocnik og Himmler tok i bruk benevnelsen Aktion i 1943. Witte og Tyas understreker at operasjonen hadde navn etter Heydrich og at kodenavnet ble tatt i bruk i juni 1942 etter attentatet. Heydrich hadde tidligere stavet fornavnet som «Reinhardt» og leder for operasjonen, Odilo Globocnik, skrev av og til «Reinhard». I flere dokumenter laget av SS fra 1934 til 1942 er han omtalt som Reinhardt Heydrich. Himmler bestilte en rapport om Heydrichs mulige jødiske forfedre og den omtaler ham som Reinhardt Heydrich.

Reinhard Heydrich i fiksjon 
 Heinrich Manns roman Lidice (1942) er relatert til landsbyen som ble utslettet som hevnaksjon.
 Fritz Langs film Hangman also die! (norsk tittel: Skrekkdager i Praha, 1943) var inspirert av Heydrichs liv og død (Lang var født i Østerrike med mor av jødisk bakgrunn).
 I den alternativhistoriske romanen The Man with the Iron Heart av Harry Turtledove fra 2008 overlever Heydrich attentatet mot ham i 1942. Han klarer seg gjennom krigen og organiserer såkalte SS-Varulvenheter (som i virkeligheten aldri fungerte som en militær trussel for de allierte) som totalt umuliggjør de alliertes okkupasjon av Tyskland etter april 1945. SS-Varulvene klarer å utrette så mye skade at en amerikanske opinion tvinger regjeringen til å oppgi okkupasjonen av Tyskland og hente soldatene hjem. Det mer enn antydes at NSDAP står klare i kulissene i Tyskland og at landet aldri vil bli demokratisk.
 Han spiller en viktig rolle i Margit Sandemos Sagaen om Isfolket bok nr 38.
 TV-serien Holocaust hadde David Warner i rollen som Heydrich. inneholder en scene fra Wannsee-konferansen.
 Paul Mommertz' drama i kom i 1984 som fjernsynsfilm regi av Heinz Schirk: Die Wannseekonferenz med Dieter Mattausch som Heydrich.
 Den amerikanske/britiske fjernsynsfilmen Conspiracy (2001) om Wannsee-konferansen var regissert av Frank Pierson med Kenneth Branagh i rollen som Heydrich (som han ble tildelt Emmy-prisen for).
 Romanen HhhH - eller slakteren fra Praha handler om Heydrich og attentatet mot ham. HhhH står for «Himmlers hjerne heter Heydrich». Den er skrevet av Laurent Binet og kom ut i 2010.
 Filmene Antropoid (2016) og The Man With the Iron Heart (2017) handler om attentatet mot Heydrich.

Noter

Referanser

Eksterne lenker 
  «Reinhard Heydrich 1904-1942», fra Deutsches Historisches Museum
 Heydrich in Depth, United States Holocaust Memorial Museum

Personer fra Halle
Tyske nazister
SS-generaler
Tyskere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Personer som deltok på Wannsee-konferansen
Medvirkende til Holocaust
Einsatzgruppe-personell
Medlemmer av frikorps
Medlemmer av NSDAP (innmeldt 1925–1932)
Mottakere av Jernkorset (1939)
Tysk militærpersonell (Marinen i Reichswehr)
Tysk militærpersonell (Flyvåpenet i Wehrmacht)
Tyske marineoffiserer
Tyske flyvåpenoffiserer
Personer drept i attentat
Tysk militærpersonell drept i andre verdenskrig