alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Asle Sudbø

Asle Sudbø (født 3. mai 1961) er en norsk professor i fysikk ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. Asle Sudbø var blant medforfatterne av tvillingbroren Jon Sudbøs artikkel om munnhulekreft, publisert i The Lancet, der Jon Sudbø senere innrømmet å ha jukset med datagrunnlaget. I forbindelse med granskningen av Sudbø-saken stilte Asle Sudbø sin datamaskin og alt sitt materiale til rådighet for granskning. Granskningskommisjonen fant ikke grunn til å kritisere Asle Sudbø i forbindelse med denne saken og Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet fant heller ingen indikasjoner på at han kjente til brorens juks med grunnlaget til artiklene han hadde vært medforfatter på.
I 2005 mottok han Møbiusprisen for sitt arbeid med superledere.

Referanser

Eksterne lenker  
 
 

Norske fysikkprofessorer
Professorer ved NTNU
Fridtjof Nansens belønning for yngre forskere
Medlemmer av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab
Medlemmer av Det Norske Videnskaps-Akademi
Medlemmer av Norges Tekniske Vitenskapsakademi
Prisen for fremragende forskning
EY

EY (kjent som Ernst & Young inntil 1. juli 2013) er et internasjonalt selskap med tjenester innen rådgivning, revisjon, skatte- og avgiftsrådgivning og forretningsjus og transaksjoner.

Dagens selskap er et resultat av fusjoner mellom en rekke mindre selskaper, og virksomheten kan spore sine røtter tilbake til 1849, da Harding & Pullein ble stiftet i England. I 1989 ble Ernst & Whinney slått sammen med Arthur Young. Disse to var henholdsvis de fjerde og femte største revisjonsselskapene i verden. Den siste, store fusjonen kom i 2002, da selskapene slo seg sammen med Arthur Andersen & Co i 56 land.

EY hadde i 2019 260 000 ansatte i over 150 land. Det internasjonale hovedkontoret ligger i London i England.

I Norge er EY det største revisjonsselskapet og har ca. 1 900 ansatte fordelt på 38 kontorer. Hovedkontoret finnes i Oslo.

Hvert år arrangerer EY verdens største vekstskaperprogram, EY Entrepreneur Of The Year (EOY), for å fremheve og hedre dem som skaper arbeidsplasser, varige verdier og vekst i samfunnet. EOY ble startet i USA i 1986, og avholdes nå i over 50 land.

Referanser

Eksterne lenker
Oppsatte rettigheter

Oppsatte rettigheter er det tekniske uttrykket som brukes i sammenheng med pensjon man har rett på men ikke har tatt ut, som regel fordi man ikke har nådd stillingens aldersgrense. Det er Statens pensjonskasse som har denne ordningen for folk som har jobbet i det offentlige i minimum tre år, men som siden har fått en jobb som gjør at de ikke lenger er medlem av Statens pensjonskasse. I alt har Statens pensjonskasse om lag  personer med oppsatte rettigheter. Ved et kvalitetssikringsarbeid i 2008 avdekket man 2900 som ikke var registrert, men som hadde slike rettigheter. 

Tidligere ansatte i offentlig sektor med minimum tre års tjenestetid har «oppsatt rett» til pensjon. Denne utløses ved innvilgelse av permanent uførepensjon eller en tidsbegrenset uførestønad i folketrygden, eller når man når stillingens aldersgrense eller når man ved 67 år tar ut folketrygdens alderspensjon. Den som fortsatt er ansatt ved nådd alder eller ved uførepensjonering har ingen «oppsatt rett» – men en regulær rett til pensjon etter forsikringsavtalen.

I kollektive pensjonsavtaler i arbeidsforhold gjelder tilsvarende regler. Antall år den enkelte må ha vært medlem i pensjonsavtalen for å få en såkalt fripolise kan dog variere noe. 

I Obligatorisk tjenestepensjon (OTP) er kravet 12 måneder. Hvis ansatte slutter etter mindre enn 12 måneders opptjening blir verdien av vedkommendes pensjon tilført pensjonsordningens innskuddsfond.

I private pensjons- og renteforsikringer har man ikke regler om oppsatt pensjon, her er det verdien av pensjonen når premiebetalingen avsluttes som avgjør om pensjonsavtalen har en restveri. Restverdien av en renteforsikring tegnet uten skattefradrag for innbetalt premie kan gjenkjøpes – verdien kan heves. 

EPES/EPA-forsikringer kan ikke gjenkjøpes.

Eksterne lenker
 Kvalitetssikring av medlemsdata Pressemelding fra Statens pensjonskasse
 Fleksibel pensjonsalder NOU 28 2008 kap. 15.12 Pensjonsregulering

Pensjon
Merkantilt Institutt

Merkantilt Institutt (nå Fagskolen Kristiania) startet opp i 1987. Ernst G. Mortensens Stiftelse kjøpte Merkantilt Institutt (MI) i 1993, og MI ble en del av NKS-Gruppen. 
NKS-Gruppen flyttet i 2005 til nye lokaler i Kirkegata i Oslo som ble gitt navnet Campus Kristiania og MI skiftet navn til Norges Kreative Fagskole (og Norges Merkantile Fagskole, som ble avviklet i 2008). I 2012 skiftet Norges Kreative Fagskole navn til Norges Kreative Høyskole (NKH), og i 2018 til Fagskolen Kristiania.

Den 1. september 2018 ble Fagskolen Kristiania et eget AS, og er en del av stiftelsen Høyskolen Kristiania. Fagskolen Kristiania tilbyr fagskolestudier i Oslo, Bergen og på nett.

Eksterne lenker
Fagskolen Kristiania
Høyskolen Kristiania

Høyskolen Kristiania
Fagskoler
Christer Engen

Christer Engen (født 7. november 1974), også kjent under scenenavnet Chris Summers, er en norsk musiker og trommeslager. Han er kjent som tidligere medlem av BigBang (1992–1997) og Turboneger (1998–2008).

Diskografi

Turboneger 
Album
 Apocalypse Dudes (1998)
 Darkness Forever! (1999)
 Love It to Deathpunk – The Life & Times of Turbonegro (2001)
 Scandinavian Leather (2003)
 Small Feces (2003)
 Small Feces Volume 1 & 2 (2004)
 Party Animals (2005)
 Retox (2007)
Singler/EP-er/Splits
 Get it on/Rock Against Ass (1998)
 Sell Your Body (to the Night) (2003)
 Fuck the World (f.t.w) (2003)
 Locked Down (2003)
 High on the Crime (2005)
 City of Satan (2005)
 All My Friends Are Dead (2005)
 Do You Do You Dig Destruction (2007)
 Boys From Nowhere (2007)
 Turbonegro/The Rippers (2008)

Euroboys
Long Day's Flight 'Till Tomorrow (1999, Kåre & The Cavemen)
Getting Out of Nowhere (2000)
Soft Focus (2004)
Singler/EP-er
1999 Man (1999)
Down the Road of Golden Dust EP (1999)
Scarborough Fair (2000)
Turn That Sound UP/Scarborough Fair (2000)
The Hot Rod EP (2001)
Break Away (2004)

Bigbang
Album
Waxed (1995)
Electric Psalmbook (1999)
Clouds Rolling By (2000)
Poetic Terrorism (2005)
Something Special – The Best of Bigbang (2007)
Singler/EP-er
How Do You Do/Something Better (1997)
Wild Bird/Something Special (1999)
Wild Bird EP (1999)
Girl In Oslo EP (2000)
New Glow EP (2000)
Smiling For EP (2001)
Wild Bird EP (2008)

Tom Lund Band 
 Europas juvel (2000)

Deltar på
 Oslo Motherfuckers: Greetings From the Big O (2002)
 Kåre João: Sideman (2002)
 Sonet: Quart Festival 03 (2003)
 Sony Music Media/Double Power: Hörsturz Vol. 5 (2003)
 Universal Music TV/Warner Strategic Marketing United Kingdom: Kerrang! High Voltage (2003)
 WE: Smugglers (2004)
 Alarmprisen 2006: Alarmprisen 2006 ... og de nominerte er... (2006)
 Reprise: Reprise (2006)
 WE & Ralph Myerz & The Jack Herren Band: Sky Is the Limit EP (2006)
 Visions Magazine: All Areas Volume 83 (2007)
 Rock Sound: Sound Check No. 100 (2007)
 Elvira Nikolaisen: Indian Summer (2008)
 Visions Magazine: All Areas Volume 111 (2009)
 Elvira Nikolaisen: Lighthouse (2011)
 Beyond Records: Fisken, havet & kjærligheta (2014)
 Mojo Magazine: Gimme Danger (2016)

Referanser

Eksterne lenker  
 

Norske trommeslagere
Turboneger
Hubro

Hubro (Bubo bubo) er ei ugle i slekten Bubo.

Beskrivelse 
Hubroen er den største av alle ugler i Europa og veier fra 2 til 4 kg. Hannhubroen blir ca. 65 cm, hunnen ca. 5—10 cm større. Vingespennet er mellom 1,5 og 1,8 m. Den har store fjærtopper som kan minne om horn, og rødgule øyne. Brystet har brede striper og buken smale striper. Selve fjærdraktens grunnfarve er gulbrun med brunsorte pletter på oversiden. Fjærene er myke og har en kant av fine frynser, noe som gjør den nesten lydløs når den jakter. Den kan se i lys som er cirka 100 ganger svakere enn det mennesket bruker til å orientere seg med.

Habitat og utbredelse 

Hubro finnes i hele Eurasia fra Atlanterhavet til Stillehavet i området mellom Polarsirkelen og Middelhavet/Himalaya. I Norge og Sverige finnes 500 – 600 par, i Finland 3000. Danmark har bare mellom 20 og 30 par, alle i Jylland. I Tyskland regner man med å ha om lag 1000 par, mens i Østerrike finnes det 300 – 400 og i Sveits 100.  På 1800-tallet var hubroen en vanlig hekkefugl i mange skogsområder, men den er nå mindre tallrik og i mange europeiske land er den utryddet. I Norge står hubroen på den nasjonale rødlisten i kategorien "sterkt truet".

Levevis 
Hubroen er revirtro og har hovedsakelig aktiviteten sin på natten. 

Hubroen hekker i ulendte områder med bratte berg i fjellskoger og langs kysten. Den hekker først når den er 2-3 år gammel, og parene holder sammen hele livet. Hunnen kan legge 1 – 6 egg. Disse legges i mars, og hun ruger på dem i om lag 35 dager. Ungene er klare til å fly når de er 50 – 60 dager gamle, men de er ikke uavhengige av foreldrene før de er et halvt år gamle. 

Høyeste registrerte levealder for frittlevende hubro er 19 år. Den er registrert via ringmerking. I fangenskap er høyeste dokumenterte levealder 60 år.

Referanser

Eksterne lenker 
 

 Direktoratet for Naturforvaltning om Hubro.

 Handlingsplan for Hubro.

 På Hitra ble det nylig vedtatt å bygge en tunnel for å redde et hubroområde.

 Norsk Ornitologisk forening om Hubro.

 Rødlistedatabasen om Hubro.

 Dokumenterte artsobservasjoner av Hubro.

 Hubro på owlpages.com

Ugler
Fugler på norsk rødliste
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Rødstjert

Rødstjert (Phoenicurus phoenicurus) er en fugl i fluesnapperfamilien og regnes som en langdistansetrekkfugl.

Underarter og utbredelse 
Det er beskrevet to underarter av rødstjert: 
 Phoenicurus phoenicurus phoenicurus (Salvin & Godman, 1886) – forekommer i Europa (uten den sørøstlige parten) og fra det nordvestlige Afrika øst til det sentrale Sibir og det nordlige Mongolia. Den overvintrer i Afrika.
 Phoenicurus phoenicurus samamisicus (Salvin & Godman, 1886) – forekommer fra det sørlige Balkan og Hellas øst til Turkmenistan, det sørlige Usbekistan og Iran. Underarten overvintrer i det østlige Afrika og på Den arabiske halvøy

Referanser

Eksterne lenker 
 

Fluesnappere
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Tornsanger

Tornsanger (Sylvia communis) er en fugl i sangerfamilien.

Tornsangeren blir omkring 13 til 15 cm lang og veier 12 til 17 gram. Oversiden er gråbrun, vingene rødbrune og undersiden er beigehvit. Den livlige fuglen har hvitaktig strupe, tynn hvit øyering, relativt lang stjert og beige bein. Hannen har grå og hunnen en brun isse.

Tornsangeren er en vanlig fugleart i Europa, bortsett fra nordligere deler av Norden. I Norge forekommer den ved kysten nord til Bodø. Den er en trekkfugl og overvintrer i tropiske strøk i Afrika.

Tornsangeren er insektetende, men spiser også bær.

Tornsangeren lever i åpne landskap med tornebusker og busker. Den bygger et skålformet reir av gress, røtter, hår og strå nær bakken i tette vekster. Hunnen legger 4 til 5 egg. Det er ganske vanlig at gjøken legger egg i tornsangerens.

Eksterne lenker 
 

Sangerfamilien
Livskraftige arter på IUCNs rødliste
Europas fugler
Sentral-Asias fugler
Afrikas fugler
Takson navngitt av John Latham
Fugler formelt beskrevet i 1787
Rosenstær

Rosenstær (Pastor roseus) er en monotypisk trekkfugl i den monotypiske slekten Pastor, som videre inngår i stærfamilien (Sturnidae). Arten besøker av og til Norge og har blitt observert så langt vest som på Island. Rosenstær blir dessuten stadig oftere observert i landområdene langs det nordlige og nordvestre Middelhavet. Den hekker imidlertid normalt på de åpne steppene nord og øst for Svartehavet og østover, men den vanligvis overvintrer på det indiske subkontinent.

Biologi 
Rosenstær er en middels stor stær, som blir cirka 19–24 cm lang og veier typisk rundt 60–88 g. Den karakteriseres av ei krone med lange, smale fjær som kan reises opp. Fjærdrakten gir et to-farget inntrykk, men består egentlig av de tre fargene sort, purpur og lett gammelrosa. Hodet er glinsende sort og kinnene glinsende purpurfarget til skillet mellom den tykke halsen og ryggen/brystet, der gammelrosa overtar. Bakparten er nesten sort, mens stjerten er svartbrun med innslag av irriserende mørk grønn. Kjønnene er forholdsvis like, men hunnen er noe dusere og har mindre prangende krone.

Arten hekker på åpen steppe, som regel nær vann og til steder det er rikholdig tilgang på rettvinger (Orthoptera). Når hekketiden er over trekker fuglene til områder som er mer trebevokst. Hekkeområdene strekker seg fra Sør-Ukraina og østover til steppene rundt sørlige Volga, det sentrale og østre Kasakhstan, vestre Altaj og Vest-Mongolia; sørover det sørlige og østre Tyrkia, Nord-Iran, Afghanistan og Nordvest-Kina. Av og til også Tsjekkia, Ungarn og Italia og muligvis også Romania, Bulgaria og Balkan. Arten overvintrer hovedsakelig på det indiske subkontinentet og Sri Lanka.

Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på grupper og arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).

 Passeriformes, spurvefugler
 Passeri, sangfugler
 Passerida
 Muscicapoidea
 Sturnidae, stærfamilien (35 slekter, 123 arter)
 Pastor, monotypisk
 P. roseus, rosenstær (monotypisk)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Stærfamilien
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Prærievåk

Prærievåk (vitenskapelig navn Buteo swainsoni) er en våk.

Fuglens hekkehabitat er prærie og tørre gressletter i det vestlige Nord-Amerika. Fuglene bygger et kvistreir i et tre, en busk eller på en klippekant. Arten er en trekkfugl som overvintrer i Argentina.

Eksterne lenker 
 

Haukefugler
Fugler formelt beskrevet i 1838
Dyr formelt beskrevet av Charles Lucien Bonaparte
Hjelmfiskand

Hjelmfiskand (vitenskapelig navn Lophodytes cucullatus og Mergus cucullatus) er en fugl i andefamilien.

Utbredelse
Hjelmfiskanda hekker i Canada og USA. Den hekker i øst- og nordøst-USA og i det sørvestlige Canada. Den overvintrer i det sørlige og vestlige USA. I Norge er den svært sjelden og dukker bare opp av og til. Den hekker ikke i Norge.

Beskrivelse
Hjelmfiskandas hode er ganske stort og hjelmformet, derav navnet. Hannens hode er svart med to store hvite flekker på hver side. Oversiden er svart, og undersiden er oransje-brun. Hunnen er brun.

Galleri

Se også
Lappfiskand
Lophodytes
Fiskeender

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Gulhodetrupial

Gulhodetrupial (Xanthocephalus xanthocephalus) er en spurvefugl og det eneste medlemmet av slekten Xanthocephalus.

Voksne individer har et spisst nebb. Hannen er hovedsakelig svart med gult hode og bryst, og har en hvit markering på vingene som ofte bare er synlig i flukt. Den voksne hunnen er for det meste brun med en matt gul farge på hals og bryst.

Gulhodetrupialen hekker ved marskland omgitt av dunkjevle i Nord-Amerika, hovedsakelig vest for de store innsjøene. Reirene bygges ved hjelp av og i tilknytning til marsklandvegetasjon. De hekker i kolonier og deler ofte habitat med  rødvingetrupialen (Agelaius phoeniceus). I hekke- og yngletiden er hannene svært territoriale og tilbringer mye tid på sivstilker for å markere seg og jage bort inntrengere.

Om vinteren trekker fuglene til de sørvestlige delene av USA og Mexico. De eneste områdene i USA hvor disse trupialene tilbringer hele året er San Joaquin Valley, Lower Colorado River, Valley of Arizona og California. Det er en ekstremt sjelden fugl å se i Vest-Europa, og flere observasjoner er sannsynligvis knyttet til rømming fra fangenskap. Ett individ ble observert på Halten i Sør-Trøndelag 30. mai 1979. Det var antatt å være en rømt burfugl. Slik situasjonen er nå vurderes det som svært lite sannsynlig at arten vil danne viltlevende hekkebestand i Norge.

Disse fuglene finner mat i marskland, eng og mark, og spiser hovedsakelig frø og insekter. Utenom hekketiden leter de etter mat i flokker, ofte sammen med beslektede fuglearter.

Fuglen har en skjærende sang som ligner knirkingen fra rustne hengsler.

Referanser 

<div class="references-small">

Eksterne lenker 
 
 Gulhodetrupial artsbeskrivelse - Cornell Lab of Ornithology
 Gulhodetrupial - USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter
 Video av en gulhodetrupialhunn i Annapolis Valley, Nova Scotia, Canada, godt utenfor sitt vanlige habitat.

Trupialer
Nord-Amerikas fugler
Dyr formelt beskrevet av Charles Lucien Bonaparte
Fugler formelt beskrevet i 1826
Svartsvane

Svartsvane (Cygnus atratus) er en svane i andefamilien. Den stammer fra Oseania og er sotsvart i fjærdrakten. Også benene er sorte, men nebbet er karakteristiskt rødt i fargen. Hunnen er mindre enn hannen og har ikke like rødt nebb. Ungfuglene er gråbrune og har grått nebb.

Arten er en karakterart i Australia og Tasmania. Den er dessuten innført til New Zealand. Svartsvaner trives på våtmarksområder, der den hekker året rundt i kolonier. Reiret, som er bygget av gress og annen vegetasjon, legges gjerne ved vannkanten. Eggene (normalt 2-8 stykker) klekkes etter 36 dager.

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Livskraftige arter på IUCNs rødliste
Vest-Australias fugler
Fugler formelt beskrevet i 1790
Takson navngitt av John Latham
Moskusand

Moskusand (Cairina moschata) er en monotypisk art i andefamilien og hører naturlig hjemme i Mexico, Sentral-Amerika og Sør-Amerika øst av Andes sørover til det nordlige Argentina og Uruguay, men arten forekommer også i sørlige deler av USA. Den har også forvillet seg i Europa, herunder også til Norge. Arten tilhører en gruppe ender som har evnen til å vagle seg.

Slekten (Cairina) er monotypisk og inngår som én av sju slekter i tribuset Cairinini, som er en del av underfamilien av ender (Anserinae). Tamversjonen kalles , men den anerkjennes altså ikke som en selvstendig underart. En nyere studie antyder at gruppen er nært beslektet med Tadornini.

Beskrivelse 

Moskusand måler , avhengig av kjønn. Arten viser betydelig kjønnsdimorfisme. Hannen veier , hunnen . Tamender kan imidlertid bli større. Fjærdrakten er hovedsakelig iriserende grønn-sort og skinner i mange farger i sollys. Arten har også innslag av hvitt ved vingene. Hunnen er generelt mindre enn hannen og har i motsetning til denne fullstendig fjærbevokst ansikt, men hun mangler den karakteristiske ansiktsknølen og fjærkammen som hannen har. De undere ekstremitetene er korte og sorte, inkludert føttene og svømmehunden mellom tærne. Tærne er utrustet med klør. Stjerten er bred og flat.

Tamme moskusender framstår med stor variasjon i fjærdrakten, og den kan være alt mellom nesten sort og nærmest hvit. De fleste har et innslag av brunt eller svart i fjærdrakten, men også andre varianter, for eksempel helt hvit fjærdrakt forekommer.

Inndeling 
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Carboneras (2018).

 Anseriformes, andefugler
 Anatidae, andefamilien
 Dendrocygninae, plystreender
 Oxyurinae, skarvender
 Anserinae, svaner og gjess
 Anatinae, ender
 Mergini
 Tadornini, gravender og gravgjess
 Cairinini, skogender
 Plectropterus (monotypisk)
 Cairina (monotypisk)
 C. moschata, moskusand (monotypisk)
 Sarkidiornis
 Nettapus, dvergender
 Callonetta (monotypisk)
 Aix
 Chenonetta (monotypisk)
 Hymenolaimini
 Merganettini
 Aythyini, dykkender
 Anatini, grasender

Aix blir av og til betraktet som incertae sedis; en nylig fylogenetisk studie fant at slekten var søster til Cairina.

Atferd 
Moskusender er nærmest stumme, selv om hannen kan tilkjennegi en astmatisk hveselyd og hunnen et enkelt kvekk av og til. Arten regnes primært som en standfugl, og den holder seg i våtmarksområder, som sumper, mangrover, innsjøer, sakteflytende elver og  bekker. Om natten går den ofte til ro i trær, der den vagler seg. Selv om arten er en tropisk fugl, tåler den greit temperaturer ned til -12°C. 

Hekketiden varierer, men den er som oftest i regntiden. Arten hekker parvis solitært, men hannen er sterkt promiskuøs. Redet legges til huler eller hule trestammer og lignende (av og til også direkte på bakken eller i toppen av ei palme). Hunnen legger normalt 8–15 egg, men det finnes eksempler på hunner som har lagt opp mot 30 egg og hatt tre kull i løpet av en sesong. Inkubasjonstiden er omkring 35 dager og hunnen ruger ut eggene alene.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Sørblesand

Sørblesand (vitenskapelig navn Mareca sibilatrix) er en fugl i andefamilien.

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Kaneland

Kaneland (vitenskapelig navn Spatula cyanoptera) er en fugl i andefamilien.

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Tartarfalk

Tartarfalk (vitenskapelig navn Falco cherrug) er en fugl.

Hekking 
Tartarfalken legger 3-6 egg på marken, eller i et forlatt reir i et tre. Både hunnen og hannen ruger eggene som klekkes etter cirka 28 dager.

Eksterne lenker 
 

Falker
Fugler formelt beskrevet i 1834
Dyr formelt beskrevet av John Edward Gray
Rødhøne

Rødhøne (Alectoris rufa) inngår i slekten steinhøns som er en gruppe i fasanfamilien. Arten består som tre underarter og er utbredt i Sørvest-Europa, inkludert på Balearene og Korsika.

Biologi 

Rødhøna blir 34–38 cm lang og har et vingespenn på 47–50 cm. Hannen blir størst og veier 480–547 g, mens hunnen veier 391–540 g. Bortsett fra størrelsen er det lite som skiller kjønnene, men hunnen har litt blekere hode og strupe og mangler spore.

Rødhønas fjærdrakt er mer grålig jordbrun på oversiden enn hos de nærmeste artsfrendene. Arten har karakteristiske svarte flekker på brystet og sidene av nakken som danner et halskjede med flekker og striper. Blir av og til forvekslet med rapphøne (Perdix perdix), men man legger merke til en svartkantet hvit hals, umerket overside, dristigere flankemarkeringer og hvitaktig supercilium hos rødhøna.

Rødhøne synes å være mindre spesialisert enn andre steinhøns hva habitatvalg angår. Arten utnytter alt fra middelhavsterreng til fuktige tempererte soner, men ikke boreale, oseaniske og tørre soner; foretrekker lavlandsområder og finnes generelt i tørrere habitater enn for eksempel rapphøne. Unngår store skogområder og våte områder hvis mulig; bruker ellers habitater med et bredt spekter av jordsmonn og arealbruk, igjen mer variert enn sine nærmeste slektninger. Trives i tørt, kupert landskap med spredte små busker opp til cirka  ved foten av fjellene, men tilsynelatende en gang i blant også opp mot , spesielt i sør; samt alt fra ugjestmildt tørt terreng i lavere fjellskråninger til marginalt kultivert mark, dyrket mark, frukthager (for eksempel olivenlunder), skog, med mer.

Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen m.fl. (2008, 2017, 2020).

 Galliformes, hønsefugler
 Phasianoidea, fasanfugler
 Phasianidae, fasanfamilien
 Pavoninae
 Coturnicini
 Alectoris, steinhøns
 A. barbara, berberhøne
 A. melanocephala, araberhøne (monotypisk)
 A. rufa, rødhøne
 A. r. rufa, nominatformen er utbredt i Frankrike, Nordvest-Italia (inkludert på Elba) og på Korsika
 A. r. hispanica, er utbredt i nord og vest på Den iberiske halvøy
 A. r. intercedens, er utbredt i øst og sør på Den iberiske halvøy, samt på Balearene
 A. chukar, berghøne
 A. graeca, steinhøne
 A. philbyi, svartstrupehøne (monotypisk)
 A. magna, qinghaihøne (monotypisk)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Steinhøns
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Fugler formelt beskrevet i 1758