alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Mandarinand

Mandarinand (Aix galericulata) er én av to arter i slekten Aix, som er skogender (Cairinini) som inngår i underfamilien ender (Anatinae) i andefamilien (Anatinae). Arten nærmeste slektning er brudeand (A. sponsa). Mandarinand er monotypisk. Arten opptrer naturlig i Fjerne østen (inkludert Japan), men den har blitt spredt til mange andre steder i verden gjennom import og rømninger.

Biologi 

Mandarinand er en art med sterk kjønnsdimorfisme, i det hannens fjærdrakt i hekketiden er langt mer praktfull enn hunnens. Hannen er dessuten noe større enn hunnen. Når hekketiden er på hell myter hannen og får såkalt eklipsedrakt. Arten måler cirka  og har et vingespenn på omkring . Hunnen veier cirka , hannen cirka .

Flukten er rettlinjet og hurtig. Den foretrekker småvann med trær langs bredden, hvor den bygger reir i huller i trærne. Mandarinanden finner føde helst på land. Den er kvikk og aggressiv i kampen om føden på foringssteder.

Arten hekker naturlig i Øst-Asia og overvintrer i Sørøst-Asia, men den har blitt introdusert mange steder i verden, og introduserte fugler har også spredt seg til Norge.

Inndeling 
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Carboneras (2018). Norske navn på arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Eventuelle benevnelser i parentes er kun midlertidige beskrivelser, i påvente av et offisielt navn på arten.

 Anseriformes, andefugler
 Anatidae, andefamilien
 Dendrocygninae, plystreender
 Oxyurinae, skarvender
 Anserinae, svaner og gjess
 Anatinae, ender
 Mergini, fiskender
 Tadornini, gravender og gravgjess
 Cairinini, skogender (11 arter)
 Plectropterus (monotypisk)
 Cairina (monotypisk)
 Sarkidiornis (2 arter)
 Nettapus (3 arter)
 Callonetta (monotypisk)
 Aix (2 arter)
 A. sponsa, brudeand (monotypisk)
 A. galericulata, mandarinand
 Chenonetta (monotypisk)
 Hymenolaimini (monotypisk)
 Merganettini (monotypisk)
 Aythyini, dykkender
 Anatini, grasender

Note
Aix blir av og til betraktet som incertae sedis; en nylig fylogenetisk studie fant at slekten var søster til Cairina, men spørsmålet regnes ikke som endelig avklart.

Jakt 
I Norge kunne mandarinand jaktes i hele landet i perioden 21. august til 23. desember. Dette gjelder til og med 2016.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Brunnakke

Brunnakke eller pipand (Anas penelope) er en våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører andefamilien. Arten er ei mellomstor gressand som hekker i det nordlige Nord-Europa og det nordlige Asia, men trekker sørover til det sørlige Europa, Afrika og det sørlige Asia om vinteren.

Utseende 
En voksen brunnakke blir fra  0,4-1,1 kg og ca. 46 cm lang. Hodet er brunt og nebbet kort. Brunnakken har bratt panne, som gjør at hodet blir rundt. Begge kjønn har et grønt vingespenn. På framsiden av vingen har hannen et hvitt felt, dette er mer flekkete hos hunnen. Under flukt støter anden ut en fløytende lyd som har gitt den tilnavnet pipand.

Arten livnærer seg av både plantekost og akvatiske insekter.

Jakt i Norge 
Brunnakke kan jaktes på i perioden 10. september til 23. desember fra svenskegrensen til og med Vest-Agder fylke på fjord og hav mens resten av landet er det jakt i perioden fra 21. august til 23. desember til og med 2016.

Billedgalleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Snadderand

Snadderand (Anas strepera) er en fugl i andefamilien. Det finnes to kjente underarter av snadderand, A. s. strepera og utdødde A s. couesi.

Beskrivelse

Snadderanda er 46-56 cm lang og et vingespenn på 78-90 cm. Hannen er litt større enn hunnen siden den veier ca 990 g og hunnen veier ca 850 g. I hekkeperioden er hannen grå med en svart bakende, lyst kastanjefargede vinger og hvitt vingespeil. Nebbet og føttene er oransje. I vinterdrakten ser hannene ut som hunnene. De er brunspraglete og kan minne om en stokkand hunn.

Utbredelse 
Snadderanda hekker i nordre deler av Europa, Asia og Nord-Amerika. Den lever i våtmarksområder som sjøer på stepper og prærier, myr og lignende. 

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Nær truet (NT). Kategorien skulle egentlig vært Sårbar (VU) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til NT fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

Atferd

Redet bygges på land, et stykke fra vann. Den er en gressand, noe som tilsier at de spiser gress og andre planter, men ungene spiser insekter, noe som også hannen kan gjøre i hekkeperioden.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler på norsk rødliste
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Skjeand

Skjeand eller skeiand (Anas clypeata) er en fugl i andefamilien. Den er om lag 50 cm lang. Hunnfuglen er brunspraglete, mens hannen har kritthvitt bryst, mørkegrønt hode og rødbrun buk. Begge fuglene virker framtunge i vatnet og nebbet peker ofte nedover.

Utbredelse 
I Sør-Norge er det få eksemplar av disse fuglene, og de opptrer sporadisk i Nord-Norge. Tallet på observasjoner øker. Skjeendene hekker få om gangen ved grunne innsjøer med rik vegetasjon rundt Oslofjorden og fra Møre til Helgeland. Skjeendene er trekkfugler som kommer i april og som trekker sørover i september-oktober. De overvintrar i Vest-Europa og Nord-Afrika.

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Sårbar (VU). Kategorien skulle egentlig vært Sterkt truet (EN) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til VU fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre fra Sverige hvis den blir borte hos oss.

Reiret 
Reiret blir gjemt i vegetasjonen nær vatn og er bygget av gras og dun. Skjeanda legger 8-10 gulhvite egg i april-juni. Hunnen ruger i 23-25 dager og ungene er flygedyktige etter 40-45 dager. Skjeanda eter små krepsdyr og bløtdyr.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Fugler på norsk rødliste
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Havelle

Havelle eller isand (Clangula hyemalis) er en kystbunden dykkende sjøfugl og dykkand i andefamilien.

Havella er en ganske liten and med totallengde 39–47 cm og vingespenn på 65–82 cm. Fuglen veier 600–1000 gram. De voksne hannene har lange midtre halefjær på 10–15 cm. Havella har rundt hode og kort nebb. Vingene er mørke og ganske smale og spisse. I flukt holder fuglen vingene bakover og lavt og flakser med smidige kjappe vingeslag.

Havella har minst tre ulike drakter gjennom året. I alle draktene er fuglen broket i hvitt, brunt og svart, og med helmørke vinger.

Havellas sang består av en tonerein, nasal, litt jodlende lyd som kan skrives som a a-aulí eller ah au-audeli og minner om klarinett.

Havella hekker i fjell- og tundraområder, både i innsjøer og havbukter, på Island, i Skandinavia, Svalbard, Novaja Semlja, Russland, Grønland, Canada og Alaska. Den er trekkfugl og overvintrer i kystområder i Europa, Kina, Korea, Japan, og Nord-Amerika.

Den norske hekkebestanden er trolig på 5000–10 000 par. Flest hekkende par finnes på Finnmarksvidda og i Varanger. Her kan fuglene treffes både inne på vidda og ute ved kysten, alltid ved små ferskvannsdammer. Ellers i Nord-Norge kan havella også hekke vanlig, mest typisk i bjørkebeltet og vierregionen. Kystnær hekking forekommer så langt sør som til Velfjorden ved Brønnøysund. I Sør-Norge hekker havella sparsomt i sentrale fjelltrakter så langt sør som til sentrale deler av Hardangervidda.

Fuglene spiser mest vannlevende insekt, muslinger, bløtdyr og krepsdyr, men også fisk, flerbørstemarker og pigghuder.

Havellene lever i monogame par. De blir kjønnsmodne i tredje leveår. Fuglene kommer til hekkeplassene i april-mai, av og til i juni. Reiret er en grop på bakken, sparsomt foret med gress og lyng. Det ligger nær ferskvann, gjerne på en holme. Hunnen legger 6–9 egg rundt midten av juni. Hannene blir i reirområdet ennå litt, men flokker seg sammen med andre hanner lenge før klekkinga. Hunnen ruger i 24–29 døgn. Ungene drar fra reiret så snart de er tørre. Hunnen er sammen med de til de er flygedyktige 35–40 døgn gamle. Havellene har ett kull i året.

De norske havellene overvintrer ute ved kysten eller i fjordene sammen med haveller og andre ender lengre østfra. Trolig finnes det – haveller på norskekysten vinterstid, de fleste i Nord-Norge. Om våren flyr de inn til hekkeplassene. Dette trekket går for seg om kvelden og natta, og treklangen til havellene er lett kjennelig i halvmørket.

Jakt 
I Norge kan toppand jaktes på i hele landet i perioden 10. september til 23. desember. Dette gjelder til og med 2016.

Referanser 

</references>

Kilder 
 Svensk wikipedia.
 Norsk fugleatlas, 1994.

Eksterne lenker 
 

Andefugler
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Slangeørn

Slangeørn (Circaetus gallicus) er en mellomstor rovfugl i haukefamilien, som også omfatter mange andre dagaktive rovfugler, som glenter, våker og kjerrhauker. Den har en svært lys underside og lever for en stor del av slanger, øgler og frosker. Arten hekker i Sør- og Øst-Europa, foruten også i Nord-Afrika og de sørvestre deler av Asia, til India. Slangeørn har også vært påtruffet tre ganger i Norge (2003), men den hekker ikke her.

Eksterne lenker 
 

Haukefugler
Livskraftige arter på IUCNs rødliste
Europas fugler
Vest-Asias fugler
Sentral-Asias fugler
Sør-Asias fugler
Sentral-Afrikas fugler
Afrika sør for Sahara sine fugler
De små Sundaøyers fugler
Afrikas fugler
Eurasias fugler
Takson navngitt av Johann Friedrich Gmelin
Fugler formelt beskrevet i 1788
Tårnfalk

Tårnfalk (Falco tinnunculus) er en falkeart. Den er 32-35 cm lang, og har et vingespenn på 71-80 cm.
Tårnfalkhannen kan gjenkjennes på sine tydelige farger, med grått hode, rødbrun rygg, grå stjert og et sort bånd ytterst på den lyse, spettede buken. Hunnen har brunt hode og noe mer spettet rygg.

Den har svært spisse vinger og en noe flagrende flukt. Man ser også ofte tårnfalken stå helt stille i luften på utkikk etter bakkelevende dyr, slik som smågnagere, spissmus, firfisler, noe insekter og nylig utflydde fugleunger. Den har i tillegg et utmerket UV-syn, noe som gjør at den kan oppdage urinstoffene som smågnagere avsetter i terrenget og dermed lettere oppdage potesielle byttedyr. 

Tårnfalken er aktiv i den lyse delen av døgnet og mater ungene i hekkeperioden hver 1-2 time. 
Den fortærer byttet ved å rive kjøttet i stykker med det spisse nebbet. Fugler ribbes før de bringes til reiret. Den kan finne på å sluke små knokler, men de større unngås. Tårnfalken gulper senere opp de ufordøyelige delene. 

Den hekker i gamle kråkereir, bergvegger, bygninger og i spesiallagde fuglekasser. 

Populasjonsstørrelsen påvikres ofte av såkalte smågnagersvingninger.

Eksterne lenker 
 
 Om tårnfalk på NRK

Falker
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Heilo

For plateselskapet Heilo, se Heilo (plateselskap)

Heilo (Pluvialis apricaria) er en art i lofamilien og regnes som en kortdistansetrekkfugl.

Utseende 
Heilo er ca. 26-29 cm lang og veier mellom 150 til 200 gram.
Vingespennet er fra 53 til 59 cm. Heilo er en vadefugl. Den har rundt hode og en flekket overside i gråbrune og nesten gule farger. Om våren og gjennom hekktiden er hannen umiskjennelig med sitt svarte bryst og den svarte strupen som er innrammet av en hvit rand. Hunnen er også mørk på undersiden, men ikke med så mye kontrast som hannen. Det finnes store variasjoner så det er ikke alltid like lett å skille hann og hunn.

Underarter 
Heilo finnes i to former eller underarter i Norge, vanlig heilo (nordlig, alpin) og sørlig heilo. Den sørlige formen hekker bare på Jæren og Lista, samt på større åpne myrer sørøst i Akershus og Østfold. Den vanlige heiloen hekker over det meste av landet, men er mindre utbredt på Østlandet og Sørlandet.

Atferd 
Heiloen legger 4 egg som klekkes etter 27-31 døgn. Ungene forlater reiret etter kort tid, og blir passet av begge foreldre om lag en måned. Heilo er en utpreget trekkfugl, som overvintrer på De britiske øyer og i det sørlige Europa.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Lofugler
Fugler på rødliste for Svalbard
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Polarsnipe

Polarsnipe eller islandssneppe (Calidris canutus) er en vadefugl i snipefamilien, og i hekkedrakt trolig en av de vakreste fuglene i denne familien. Arten består som seks taxa.

Biologi
Polarsnipen bygger reiret på bakken ganske nær vann. En grunn grop kles med løv og mose. Hunnen legger 3-4 egg. Begge foreldrene ruger eggene. Før ungene er flyvedyktige forlater hunnen reiet. Etter at ungene har blitt flyvedyktige starter hannen trekket mot sør. Ungene må senere foreta trekket på egen hånd.

Inndeling 
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).

 Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
 Chionidi, slirenebbfugler
 Charadrii, lofugler
 Scolopaci (Limicoli), snipefugler
 Pedionomidae, slettevandrerfamilien
 Thinocoridae, rypesnipefamilien
 Rostratulidae, riksesnipefamilien
 Jacanidae, bladhønsfamilien
 Scolopacidae, snipefamilien
 Numeniinae, 
 Limosinae, 
 Calidrinae, 
 Arenariini, 
 Calidrini, 
 Calidris
 C. tenuirostris, sibirsnipe
 C. canutus, polarsnipe (islandssneppe)
 C. c. canutus (nominatformen)
 C. c. piersmai
 C. c. rogersi
 C. c. roselaari
 C. c. rufa
 C. c. islandica
 C. virgata, brottsnipe
 C. pugnax, brushane
 C. falcinellus, brednebbsnipe (fjellmyrløper)
 C. acuminata, spisshalesnipe
 C. himantopus, styltesnipe
 C. ferruginea, krumnebbsnipe (tundrasnipe)
 C. temminckii, temmincksnipe (temminksnipe)
 C. subminuta, langtåsnipe
 C. pygmaea, skjesnipe
 C. ruficollis, rødstrupesnipe (ruststrupesnipe)
 C. alba, polarløper (sandløper, strandløper)
 C. alpina, myrsnipe
 C. ptilocnemis, klippesnipe
 C. maritima, fjæremus (fjærepist, fjæreplytt)
 C. bairdii, gulbrystsnipe
 C. minuta, dvergsnipe
 C. minutilla, pygmesnipe (pygmésnipe)
 C. fuscicollis, bonapartesnipe
 C. subruficollis, rustsnipe
 C. melanotos, alaskasnipe
 C. pusilla, sandsnipe
 C. mauri, berigsnipe (beringsnipe)
 Prosobonia, (polynesiasniper)
 Scolopacinae, 
 Tringinae, 
 Turnici, springvaktelfugler
 Lari, måkefugler

Referanser

Kilder 
 Red knot i Avibase

Eksterne lenker 
 

Snipefugler
Fugler på rødliste for Svalbard
Sandløper

Sandløper, polarløper eller strandløper (Calidris alba) er en vadefugl i snipefamilien. Arten består som to taxa. I motsetning til de fleste vadefugler er den lettest kjennelig i vinterdrakt, hvor den er overveiende hvit (se foto). Om sommeren er fjærdrakten overveiende brunlig på oversiden og hvit på undersiden. Arten er sårbar VU på den norske rødlista 2021.

Inndeling 
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).

 Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
 Chionidi, slirenebbfugler
 Charadrii, lofugler
 Scolopaci (Limicoli), snipefugler
 Pedionomidae, slettevandrerfamilien
 Thinocoridae, rypesnipefamilien
 Rostratulidae, riksesnipefamilien
 Jacanidae, bladhønsfamilien
 Scolopacidae, snipefamilien
 Numeniinae, 
 Limosinae, 
 Calidrinae, 
 Arenariini, 
 Calidrini, 
 Calidris
 C. tenuirostris, sibirsnipe
 C. canutus, polarsnipe (islandssneppe)
 C. virgata, brottsnipe
 C. pugnax, brushane
 C. falcinellus, fjellmyrløper (brednebbsnipe)
 C. acuminata, spisshalesnipe
 C. himantopus, styltesnipe
 C. ferruginea, tundrasnipe (krumnebbsnipe)
 C. temminckii, temmincksnipe (temminksnipe)
 C. subminuta, langtåsnipe
 C. pygmaea, skjesnipe
 C. ruficollis, rødstrupesnipe (ruststrupesnipe)
 C. alba, sandløper (polarløper, strandløper)
 C. a. alba (nominatformen)
 C. a. rubida
 C. alpina, myrsnipe
 C. ptilocnemis, klippesnipe
 C. maritima, fjæremus (fjærepist, fjæreplytt)
 C. bairdii, gulbrystsnipe
 C. minuta, dvergsnipe
 C. minutilla, pygmesnipe (pygmésnipe)
 C. fuscicollis, bonapartesnipe
 C. subruficollis, rustsnipe
 C. melanotos, alaskasnipe
 C. pusilla, sandsnipe
 C. mauri, berigsnipe (beringsnipe)
 Prosobonia, (polynesiasniper)
 Scolopacinae, 
 Tringinae, 
 Turnici, springvaktelfugler
 Lari, måkefugler

Referanser

Eksterne lenker 
 

Snipefugler
Fugler på rødliste for Svalbard
Polarmåke

Polarmåke (Larus hyperboreus) er en kystbunden overflatebeitende sjøfugl som tilhører gruppen måker og inngår i slekten Larus, som er den mest tallrike av måkeslektene.

Biologi 
Polarmåke er en arktisk art som blant annet hekker Svalbard, Jan Mayen, Island og Grønland, dessuten lengst nord i Russland og Nord-Amerika. Høst og vinter sees den ofte langs norskekysten, i Sør-Norge dog fåtallig og typisk som enkeltindivider i flokker av gråmake og svartbak.

Polarmåka er som grønlandsmåka en svært lys måkeart. I alle drakter fra ungfugl- til voksen hekkedrakt mangler den mørkt på vingespissene, et godt kjennetegn som skiller den fra alle andre norske måkearter (men ikke fra grønlandsmåka). Polarmåka er meget stor, på størrelse med en svartbak, mens grønlandsmåka er mindre, omtrent på størrelse med en gråmåke.

Polarmåka hekker i kolonier i bratte fjellvegger eller på små øyer, men parene kan også hekke enkeltvis.

Som svartbaken tar polarmåka ofte egg og unger fra andre sjøfugler. Den tar fisk og andre marine organismer i vannoverflaten, og spiser gjerne åtsler og avfall. Den kan også drepe nyfødte selunger.

Eksterne lenker 
 
 Miljøstatus i Norge: Sjøfugl

Måker
Fugler på rødliste for Svalbard
Dyr formelt beskrevet av Johan Ernst Gunnerus
Fugler formelt beskrevet i 1767
Svartbak

Svartbak (Larus marinus) er en monotypisk kystbunden overflatebeitende sjøfugl som tilhører gruppen av måker (Larinae), der den inngår i slekten Larus. Arten kalles også stormåse og havmåse og regnes som den største av måkene.

Biologi 

Svartbake måler cirka  og veier omkring . Vingespennet utgjør cirka . Hannene blir størst.  

Svartbak tilhører fireårsmåkene, selv om det kan ta inntil seks år før fjærdrakten er fullstendig. Som fullt utviklet har den ei hekkedrakt som er gråsvart til svart på oversiden og ellers hvit. Kjønnene er like. Viktige fluktkjennetegn er de hvite vingespissene. Ungfugl har en mer brunspettet fjærdrakt. I vinterdrakt har hode og hals brune strekflekker. Ungfuglene kan ligne på gråmåke, men den hvite undersiden er mindre flekkete hos svartbaken. Den brunspraglete oversiden er mer kontrastrik. Arten kan forveksles med sildemåke, men er betydelig større enn denne og har grårosa undere ekstremiteter. Hos sildemåka er de undere ekstremitetene gule. Ungfuglene kan imidlertid være vanskelig å skille fra hverandre.

Svartbaken hekker på begge sider av Nord-Atlanteren, herunder langs det meste av norskekysten. De ruger i spredte par eller i kolonier, og har  et stort reir av strå, tang og mose. Svartbaken legger 3 til 5 egg i april til mai. Eggene er mye større enn et vanlig måseegg. De er lys gråbrune med svakt grønnaktig skjær og med mørkebrune og gråfiolette flekker. Ungene blir flyvedyktige etter 45–50 døgn, men de forlater reiret rett etter de kommer ut av egget. Svartbaken er voksen etter fire år. 

Svartbak er an altetende opportunist som eter fisk og ofte stjeler både egg og fugleunger. De eter også mindre sjødyr, voksne fugler (også så store arter som gråmåke), smågnagere, åtsel og avfall. Mange overvintrer, andre reiser i august til Vest-Europa.

Stemmen minner om andre måker, men er mørk og grov. Som voksen har fuglen nokså få fiender, men ungene kan bli tatt av både rødrev og rovfugl. Av ringmerking er det observert at arten kan bli mer enn 20 år.

Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Norske navn i parentes er uoffisielle beskrivelser.

 Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
 Lari, måkefugler
 Laridae, måkefamilien
 Larinae, måker
 Larus, (gråmåker)
 L. marinus, svartbak (monotypisk)

Eggsanking 
I Norge kan det sankes egg av svartbak slik det reguleres i «Forskrift om jakt- og fangsttider samt sanking av egg og dun for jaktsesongene fra og med 1. april 2017 til og med 31. mars 2022».

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Norsk Polarinstitutt: Svartbak
 Norsk fugleatlas: Svartbak

Måker
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné
Fjelljo

Fjelljo (Stercorarius longicaudus) er en predatorisk pelagisk overflatebeitende sjøfugl i jofamilien (Stercorariidae), som tilhører gruppen med måkefugler (Lari). Arten tilhører gruppen som kalles «jagere», som har forlengede midtre halefjær. To underarter anerkjennes.

Biologi 

Fjelljo er den minste av joene og blir omkring  lang, noe som inkluderer de opp mot  lange midtre halefjærene. Hannen veier typisk , mens hunnen blir større og veier omkring . Vingespennet utgjør typisk cirka .

Hekkedrakten er forholdsvis lys grå og hvit, mens vinterdrakten er mørkere brun. De midtre halefjærene er forlengede og tapes med vinterdrakten. Ungfuglens fjærdrakt er grå. Voksen fugl har mørk hette på hodet. Kjønnene er like.

Fjelljoen hekker i fjellet, men er ellers å finne langt til havs. Er det dårlig med smågnagere lar den gjerne være å hekke. Det er vanlig med to egg, som ruges ut av begge foreldrene. Ungene tas også vare på av begge foreldrene fram til de klarer seg på egen hånd – cirka 6 uker etter klekking. Fjelljoen er en fryktløs forsvarer av rede og unger. 

I hekketiden spiser fuglen lemen og andre smågnagere, men ellers lever den på fisk og annen mat fra havet. Den kan også gjerne stjele mat fra andre fugler og spise andre fuglers unger.

Fjelljoen hekker i fjellet i hele Norge, og helt ned til kysten i Finnmark. Den hekker også på Svalbard. Tidlig på høsten forlater den landet, og overvintrer langt ute i Atlanterhavet.

Inndeling 
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler et al. (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).

 Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
 Lari, måkefugler
 Stercorariidae, jofamilien
 Stercorarius 
 S. skua, storjo
 S. chilensis, kaneljo
 S. maccormicki, sørjo
 S. antarcticus, sørhavsjo
 S. pomarinus, polarjo
 S. parasiticus, tyvjo
 S. longicaudus, fjelljo
 S. l. longicaudus (nominatformen), arktisk og subarktisk Scandinavia og Russland østover til elven Lena
 S. l. pallescens, Nordøst-Sibir øst for elven Lena, arktisk Alaska, Nord-Canada og Grønland

Referanser

Kilder 
 Long-tailed jaeger i Avibase

Eksterne lenker 
 

Joer
Fugler formelt beskrevet i 1819
Dyr formelt beskrevet av Louis Jean Pierre Vieillot
Fugler på rødliste for Svalbard
Steppehøne

Steppehøne (vitenskapelig navn Syrrhaptes paradoxus) er en fugl.
Den blir 30-41 cm lang. Den har en svart flekk på magen og undersiden av vingene er lyse.
Hannen har grått hode og bryst, oransje fjes og et grått brystbånd. Hunnen mangler brystbåndet, er mer stripet på overdelene, og har mindre kraftige farger.
Den har et lite, dueaktig hode og hals, men en kraftig og kompakt kropp. Den har lange, spisse vinger og hale, og en hurtig, direkte flukt. Flokker flyr til vannhull ved soloppgang og solnedgang. Føttene og tærne er fjærkledde.

Eksterne lenker 
 

Fugler
Fugler formelt beskrevet i 1773
Dyr formelt beskrevet av Peter Simon Pallas