alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Sveriges len

Sveriges len () er det regionale forvaltningsnivået mellom staten og kommunene i Sverige, som tilsvarer norske fylker. 

Sverige er i dag inndelt i 21 ulike len. I hvert len finnes en region (tilsvarende norske fylkeskommuner), som i hovedsak har ansvaret for blant annet helsetjenester og kollektivtrafikk. Statens representanter i hvert len er «länsstyrelsen» (tilsvarende Statsforvalteren i Norge), som er ledet av en «landshøvding» (tilsvarende norske statsforvaltere). Hvert len utgjør også hvert sitt valgdistrikt til Sveriges riksdag.  

Hvert len har et administrasjonssentrum. Noen len har samme navn som administrasjonssentrumet sitt.

Historie
Birger jarl og Magnus Ladulås etablerte «slottslän» da «ledungen» ble omgjort til en fast skatt. Det fantes også «underholdslen» for medlemmene av kongefamilien, og «pantelen» med lån fra privatpersoner til kronen, samt «tjenstefylker» som var byttet mot militære tjenester. 

En ny lensorganisasjon ble etablert gjennom regjeringsformen i 1634. Den opprinnelige lensinndelingen gjenfinner man i det som kalles landskap.

Län i Sverige

Nedlagte len i Sverige
Göteborgs och Bohus län (se Västra Götalands län) 
Kopparbergs län (se Dalarnas län)
Kristianstads län (se Skåne län) 
Malmöhus län (se Skåne län)
Nyköpings län (se Södermanlands län)
Skaraborgs län (se Västra Götalands län) 
Älvsborgs län (se Västra Götalands län) 
Ölands län (se Kalmar län)

Se også
Sveriges kommuner
Landskap i Sverige

Eksterne lenker
 Länstyrelser i Sverige
 Sveriges läns vapen

 
Len
Karl VIII av Frankrike

Karl VIII (kalt Charles VIII l'Affable; født 30. juni 1470 i Château de Amboise i Frankrike, død 7. april 1498 samme sted) var konge av Frankrike fra 1483 til sin død.

Liv og virke

Bakgrunn
Han var sønn av kong Ludvig XI og dennes andre hustru  Charlotte av Savoia. Hans gudforeldre var Charles II de Bourbon, Jeanne de Valois, hertuginne de Bourbon og tenåringen Edward av Westminster, sønn av kong Henrik VI av England som hadde levd i Frankrike etter avsettelsen av hans far ved Edvard IV.

Som barn var han av svak helse.

Konge
Han etterfulgte faren på tronen den 30. august 1483. Han var da 13 år gammel. Hans eldre søster Anne av Frankrike fungerte som riksforstander sammen med sin ektefelle Peter II, hertug av Bourbon, inntil 1491, da den unge kongen fylte 21 år. Under Annes forstandertid gjorde adelsmennene opprør mot den kongelige sentraliseringsinnsatsen i en konflikt kjent som Den gale krigen, eller på fransk «la Guerre folle» (1485-1488). Denne krigen resulterte i en seier for den kongelige regjeringen.

Karl ble gift med Anna av Bretagne i 1491.

Hans krigføring i Italia for å underlegge seg fyrstedømmet Milano, etterlot Frankrike i dyp gjeld. Men en positiv følge av den samme krigen var at franske intellektuelle fikk kjennskap til og ble påvirket av den italienske renessansen.

Karl var den siste arvingen av sitt hus. Da han døde i 1498, gikk den franske kronen derfor over til fetteren hans, som hadde vært hertug av Orleáns inntil han ble kronet som Ludvig XII.

Ludvig Holberg skriver i Baron Ludvig Holbergs Geographie eller Jordbeskrivelse. D. 1, som ble utgitt i København i 1759, at Karl VIII døde på slottet i Amboise i Orléans etter å ha blitt truffet av en ball «da han bivaanede et Lystspill». Ifølge tennishistorikeren Heiner Gillmeister døde Karl VIII imidlertid etter å ha stanget hodet i en dørkarm på vei til slottets tennisbane, der han ville vise Anna av Bretagne en tenniskamp.  

Etter Karls død giftet enken hans seg med Ludvig XII.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Franske monarker
Huset Valois
Personer fra departementet Indre-et-Loire
Fødsler i 1470
Dødsfall i 1498
Anne-Sophie Mutter

For mezzosopranen, se Anne Sofie von Otter.

Anne-Sophie Mutter (født 29. juni 1963 i Rheinfelden i Baden-Württemberg) er en tysk fiolinist, oppvokst i den badiske landsbyen Wehr.

Hun fikk sitt internasjonale gjennombrudd på Luzernfestivalen i 1976. Mutter ble kjent som førstefiolinist under Herbert von Karajan i Berliner Philharmoniker og har siden hatt stor suksess. Hun har fått opp til 36.000 pund for en enkelt konsert.

Mutter ble oppdaget av Karajan på Luzernfestivalen i 1976 og han ble hennes mentor. Det var en sensasjon da hun 13 opptrådte under Karajan i Salzburg-festivalen i 1977. Hun vant sin første musikkpris seks år gammel.  Aida Stucki var en av hennes lærere.

Hun var gift med André Previn fra 2002 til 2006. Hennes første ektemann, Detlef Wunderlich, døde og hun dediserte en konsert til hans minne.

Priser og utmerkelser (utvalg) 

 2010 – Æresdoktor ved NTNU
 2008 – Ernst von Siemens' musikkpris
 2003 – Herbert-von-Karajans musikkpris
 2002 – Bayerischer Maximiliansorden für Wissenschaft und Kunst  
 2001 – Léonie Sonnings musikkpris

Ufullstendig diskografi 

På Deutsche Grammophon:

 Mozart Violin Concertos Nos. 3 & 5 (1978)
 Beethoven Triple Concerto (1980)
 Brahms Violin Concerto (1982)
 Brahms Double Concerto (1983)
 Tchaikovsky Violin Concerto (1988)
 Lutosławski Partita & Chain 2/Stravinsky Violin Concerto (1988)
 Beethoven: The String Trios (1989)
 Bartok Violin Concerto No. 2/Moret En Rêve (1991)
 Berg Violin Concerto/Rihm Time Chant (1992)
 Carmen-Fantasie (1993)
 Romance (1995)
 Sibelius Violin Concerto (1995)
 The Berlin Recital (1996)
 Brahms Violin Concerto/Schumann Fantasy for Violin and Orchestra (1997)
 Penderecki Violin Concerto No. 2/Bartok Sonata for Violin and Piano No. 2 (1997)
 Beethoven The Violin Sonatas (1998)
 Vivaldi The Four Seasons (1999)
 Recital 2000 (2000)
 Lutosławski Partita for Violin and Orchestra/Chain 2 (2002)
 Beethoven Violin Concerto (2002)
 Tango Song and Dance (2003)
 Previn Violin Concerto/Bernstein Serenade (2003)
 Tchaikovsky & Korngold Violin Concertos (2004)
 Dutilleux Sur le même accord/Bartok Violin Concerto No. 2/Stravinsky Concerto en ré (2005)
 Mozart The Violin Concertos (2005)
 Mozart Piano Trios K502, K542, K548 (2006)
 Mozart The Violin Sonatas (August, 2006)

På EMI Classics:

 Mozart Violin Concertos Nos. 2 & 4 (1982)
 Bach Violin Concertos/Concerto for Two Violins and Orchestra (1983)
 Brahms Violin Sonatas (1983)
 Vivaldi The Four Seasons (1984)
 Lalo: Symphonie Espagnole/Sarasate: Zigeunerweisen (1985)
 Mozart Violin Concerto No. 1, Sinfonia Concertante (1991)

På Erato:

 Glazunov Violin Concerto/Prokofiev Violin Concerto No. 1 (1989)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
 
 Festspielhaus Baden-Baden
 Biografi på fembio.org
 Intervju med Anne-Sophie Mutter på den sveitsiske portalen classicpoint.ch

Tyske fiolinister
Æresdoktorer ved NTNU
Personer fra Landkreis Lörrach
Bayerischer Maximiliansorden für Wissenschaft und Kunst
Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden
Charlotte Brontë

Charlotte Brontë (født 21. april 1816, død 31. mars 1855) var en engelsk forfatter.  Hun er den eldste av de tre Brontë-søstrene; Emily er den mellomste og Anne den yngste. Hun er den mest produktive av de tre. I 1845 utga de tre søstrene en diktsamling under mannlig pseudonym; Charlottes var «Currer Bell».

Liv og virke

Bakgrunn 
Charlotte Brontë ble født som tredje barn av Patrick og Maria Brontë. Hennes far var irsk og prest i den engelske kirke. Den 20. april 1820 flyttet familien til Haworth i Yorkshire hvor hennes far virket som prest fram til sin død i 1861. Foruten sine to søstre Emily og Anne, hadde hun også en bror, Branwell. Charlottes mor døde den 19. september 1821, og deretter ble søsknene Brontë oppfostret hos en kvinnelig slektning, Elizabeth Branwell, som forsøkte å få giftet bort de tre søstrene, men Charlotte hadde vilje til å klare seg på egen hånd. Som de andre to søstrene hadde hun litterære ambisjoner.

Forfatterinne 
I 1846 ble Poems utgitt av forfatteren «Currer, Ellis og Acton Bell», det vil si av Charlotte, Emily og Anne. Ikke lenge etter sendte Charlotte sin roman The Professor til ulike forlag, men uten framgang. Den ble ikke utgitt før i 1857. Hun skrev Jane Eyre fra august 1846 og fram til 19. august 1847, og den ble utgitt 19. oktober 1847 i tre bind under signaturen «Currer Bell». Blant hennes øvrige romaner er Shirley (1849) og Villette (1851).

Hun fikk flere ekteskapstilbud og giftet seg til sist den 29. juli 1854 med sin fars kirkeadjuktant, A.B. Nicholls. Det var med tungt hjerte hun gikk alteret og hun kom ikke over at hun ble tvunget til å oppgi sin drøm et selvstendig liv. Hun døde året etter som følge av komplikasjoner i graviditeten.

Den historisk sett mest berømte biografien av Charlotte Brontë er gjort av Elizabeth Gaskell (1810–1865), hvor The Life of Charlotte Brontë ble en av biografens hovedverk. Charlotte Brontës liv var minst like særskilt som hovedfigurene i hennes romaner. Hun vokste opp i isolasjon med sine søstre på Yorkshires lyngheier, og hadde ikke annet å ta seg til enn å skrive og studier. En kort tid forsørget hun seg som lærerinne. Debuten som forfatter gjorde hun sammen med sine søstre med noen dikt. Året etter utga hun Jane Eyre og dediserte den til William Thackeray, som ikke klarte å holde på hemmeligheten uten å røpe hennes identitet.

Bibliografi 
 Jane Eyre, 1847
 Shirley, 1849
 Villette, 1853
 The Professor (dansk: Professoren), 1857

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 
  

Engelske forfattere
Engelskspråklige forfattere
Personer fra City of Bradford
Anne Brontë

Anne Brontë (født 17. januar 1820, død 28. mai 1849) var den yngste av de tre Brontë-søstrene; Charlotte er den eldste og Emily er den mellomste. I 1845 utgav de tre søstrene en diktsamling under mannlig pseudonym; Annes var «Acton Bell».

Hun var datter av en fattig irsk prest i den engelske kirke, og hun bodde det meste av livet med sin familie i sognet Haworth på lyngheiene i Yorkshire. I noen år gikk hun på kostskole. Da hun var 19 år forlot hun Haworth og arbeidet som guvernante mellom 1839 og 1845. Etter å ha forlatt sin lærerjobb oppfylte hun sin litterære ambisjoner. Hun skrev et bind poesi sammen med sine søstre, Poems by Currer, Ellis, and Acton Bell, 1846, og to romaner. Agnes Grey, basert på hennes erfaringer som guvernante, ble utgitt i 1847. Hennes andre og siste roman, The Tenant of Wildfell Hall, som er betraktet som en av de første gjennomført feministiske romaner i ettertiden, kom i 1848. Hennes liv ble altfor kortvarig da hun døde av tuberkulose i en alder av kun 29 år.

Hovedsakelig på grunn av at gjenutgivelsen av The Tenant of Wildfell Hall ble forhindret av Charlotte Brontë etter Annes død, er hun mindre kjent enn sine søstre, Charlotte, forfatter av fire romaner, blant annet Jane Eyre, og Emily Brontë, forfatter av Wuthering Heights (Stormfulle høyder). Imidlertid har hennes romaner, slik som de til hennes søstre, blitt klassikere i engelsk litteratur.

Bibliografi 
 Agnes Grey, 1847
 The Tenant of Wildfell Hall (norsk: Kvinnen på Wildfell Hall), 1848

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Agnes Grey hos Anne Brontë, 1847; Oxford: The Shakespeare Head Press, Basil Blackwell and Houghton Mifflin Company, 1931 hos A Celebration of Women Writers
  The Tenant of Wildfell Hall, informasjon og fri e-bok
   The Tenant of Wildfell Hall, London: Thomas Cautley Newby, 1848. Skannes først utgave, første, andre og tredje volumer fra Internet Archive.

Engelske forfattere
Engelskspråklige forfattere
Personer fra City of Bradford
Leonora Christina Ulfeldt

Leonora Christina Ulfeldt (født 8. juli 1621, død 16. mars 1698) var datter av Christian IV og Kirsten Munk. 
Hun ble forlovet med Corfitz Ulfeldt allerede i 9-årsalderen og giftet seg med ham som 15-åring den 9. oktober 1636. 
Corfitz Ulfeldt var stattholder i København og bodde i sin gård i Løvstræde, hvor Gråbrødretorv er i dag. Hun var med Ulfeldt på flere reiser rundt i Europa.

Ekteskapet skal ha vært meget lykkelig og resulterte i minst 15 barn, deriblant Leonora Sophie og Leo.

På flukt  
Etter Christian IVs død brøt motsetningsforholdet til Frederik III og dronning Sophie Amalie ut i full blomst, og Leonora flyktet med Corfitz Ulfeldt til Sverige i 1651 og oppholdt seg i Stockholm 1652-54.

De bodde i perioden 1655-57 på slottet Barth i Pommern. Leonora Christine reiste i 1656 til Danmark for å søke forsoning med Frederik III, men ble stoppet i Korsør og utvist.

Derpå fulgte hun med Corfitz Ulfeldt da han sluttet seg til svenskene og med dem rykket inn i Danmark 1657. Hun måtte overta Ulfeldts forsvar, da han ble anklaget for forræderi i 1659 og var for syk til selv å forsvare seg. Begge ble arrestert av Frederik III i København i 1660 og fengslet i 17 måneder på Hammershus, hvorfra de på dramatisk vis forsøkte å flykte. Endelig løslatt i 1661 mot å gi avkall på fordringer (Ulfeldt var en av kongens store långivere) og størsteparten av sine eiendommer. Hun flyttet til Ellensborg på Fyn og fulgte med Corfitz Ulfeldt på kurreise til Nederland i 1662, derfra reiste hun til London i 1663 for å drive inn et gammelt tilgodehavende hos kongen.

Fangenskap  
Frederik III forlangte henne utlevert som Ulfeldts medskyldige i høyforræderi. Hun ble derfor arrestert og sendt til København, hvor hun ble fengslet i Blåtårn på Københavns slott. Hun nektet kjennskap til Corfitz Ulfeldts forræderske handlinger, men ble holdt fanget i Blåtårn i 21 år, 9 måneder og 11 dager. Det var her hun skrev sin «franske selvbiografi». I 1673 begynte hun å skrive på sitt Jammers Minde, en skildring av fengselslivet stilet til sine barn.
 
Da dronning Sophie Amalie døde ble Leonora Christine løslatt i 1685 og etter en kort tids opphold i Husum ved København flyttet hun til Birgittinerordenens kloster i Maribo. 

Leonora Christina Ulfeldt ligger begravet i klosterkirken, den nåværende Maribo domkirke på Lolland.

Kulturkanonen 
Leonora Christina Ulfeldts erindringsverk Jammersminde kom ut først i 1869. 
Verket er tatt opp i den danske Kulturkanonen.

Referanser

Eksterne lenker  
 
 Biografi hos Danske konger.dk
 Manuskriptet til «Den franske selvbiografi» 
 Leonora Christine på Kalliope.dk 

Kongelige dansker
Danske grevinner
Personer med enkeltverk i den danske kulturkanonen
Slekten Ulfeldt
Generalmajor

Generalmajor er en generalitetsgrad brukt i de fleste land i verden. Den tilsvarer kontreadmiral i marinen. Graden rangerer under generalløytnant og over brigadegeneral, brigader eller oberst, avhengig av land. I daglig omtale er det vanlig å betegne alle personer med generalsgrad («virkelig» general, generalløytnant eller generalmajor) som «general».

Norge

I Norge er generalmajor den laveste generalgraden i Hæren og Luftforsvaret, og rangerer etter generalløytnant og «virkelig» general. Frem til 1972 var det bare kongen som var «virkelig» general i Norge og graden generalløytnant var også svært sjelden; forsvarssjefen var enten generalløytnant eller generalmajor (ev. tilsvarende admiralsgrad); dermed var generalsgrader over generalmajor nesten ikke i bruk i Norge, og generalmajor var følgelig den vanligste generalsgraden.

Graden symboliseres med to stjerner på gul-(gull)farvet bakgrunn og tilsvarer kontreadmiral i Sjøforsvaret. Før 1997 ble den symbolisert med én stjerne på gul-(gull)farvet bakgrunn. Den rangerte frem til 1997 over oberst I, og rangerer etter 1997 over den nylig innførte brigader. I Norge er ikke brigader en generalsgrad, mens i en del andre land er brigadegeneral en lavere generalsgrad.

Forsvaret skriver på sine nettsider: «OF7 Generalmajor og kontreadmiral: Generalmajor eller kontreadmiral (Sjøforsvaret) er den tredje høgaste militære graden i Noreg. ... Generalmajorane og kontreadmiralane er som regel sjef for ei forsvarsgrein, ei større eining i Forsvaret, eller ei avdeling i Forsvarsstaben.»

Referanser

Eksterne lenker
 Generalmajors kommandoflagg
 Kontreadmirals kommandoflagg

Offisersgrader
Generalløytnant

Generalløytnant (dvs. stedfortreder for (virkelig) general) i Hæren og Luftforsvaret og viseadmiral i Sjøforsvaret er den nest høyeste offisersgrad i det norske forsvaret. Graden symboliseres av tre stjerner på gul-(gull)farvet bakgrunn. Før 1997 ble den symbolisert med to stjerner på gul-(gull)farvet bakgrunn.

Eksterne lenker
 Generalløytnants kommandoflagg
 Viseadmirals kommandoflagg

Offisersgrader
General

''For tobakksproduktet snus, se General (snus)

General er i de fleste land den høyeste offisersgraden i hæren, i noen land også i flyvåpenet. Den tilsvarende tittelen i sjøbaserte militære styrker (mariner) er admiral. Begrepet general (og admiral) brukes på to måter: Som en generisk tittel for alle generalsgradene (generalmajor, generalløytnant, general – som tilsvarer kontreadmiral, viseadmiral og admiral), og som en bestemt grad, den høyeste generalsgraden (også kalt «virkelig general» eller «full general», tilsvarende «virkelig admiral» eller «full admiral»).

I noen land finnes eller fantes det høyere generals- og admiralsgrader. Flere land har eller har hatt grader som feltmarskalk (også kalt generalfeltmarskalk), som var plassert over general og gjerne politisk utnevnt, og flåteadmiral og storadmiral. I Tyskland hadde man også en grad kalt generaloberst, plassert over general, men under generalfeltmarskalk. Graden generalfeltmarskalk ble bare tildelt i krigstid.

Norge
I Norge var det frem til 1972 bare kongen som ble utnevnt til full general (og admiral), mens generalløytnant (og viseadmiral) var den høyeste graden tildelt aktivt tjenestegjørende offiserer. I praksis var det sjelden offiserer ble utnevnt til høyere grader enn generalmajor eller kontreadmiral, og selv forsvarssjefen var i flere år normalt generalmajor eller kontreadmiral. Fra 1972 har også Forsvarssjefen blitt utnevnt til full general eller admiral. I Norge innehas den fulle generalsgraden i dag av kongen, kronprinsen, fungerende forsvarssjef og tidligere forsvarssjefer. Kongen som ifølge Grunnloven har «høieste Befaling» over Forsvaret, samt kronprinsen, innehar i posisjon av dette alltid høyeste grad i samtlige forsvarsgrener, og er dermed som de eneste både general og admiral i henholdsvis Hæren, Luftforsvaret, Heimevernet og Sjøforsvaret.

Full general symboliseres i Norge med fire stjerner på gullfarvet bakgrunn, full admiral med en bred og tre smale striper med kommandoløkke på ermet, og fire stjerner med anker på gullfarvet bakgrunn på skulder. Før 1982 ble den øverste generalsgraden symbolisert med tre stjerner på gul-(gull)farvet bakgrunn, og øverste admiralsgrad med en bred og to smale striper med kommandoløkke på ermet, eller tre stjerner med anker på gullfarvet bakgrunn på skulder.

Se også
Strategos
 General (USA)

Eksterne lenker
 
 Generals kommandoflagg
 Admirals kommandoflagg

Offisersgrader
Brigader

Brigader er en militær grad som rangerer over oberst og under generalmajor, som alternativ til brigadegeneral. Den benyttes som regel av armeer, flyvåpen og marineinfanterier, blant annet i Norge, Storbritannia, Australia og New Zealand.

Graden symboliseres med én stjerne på gulfarget (gullfarget) bakgrunn. Graden tilsvarer flaggkommandør i Sjøforsvaret.

Brigader regnes som den øverste feltoffisersgraden og er derfor snarere en høyere form for oberst enn en lavere form for general, på samme måte som kommandør (engelsk: commodore; i Norge flaggkommandør) er i Sjøforsvaret. Graden har blitt tilkjent NATO-status OF6, likeverdig med brigadegeneral som er en generaloffisersgrad.

Graden ble innført i Norge i 1997 som erstatning for oberst I for å standardisere med resten av NATO.

Eksterne lenker
 Brigaders kommandoflagg
 Flaggkommandørs kommandoflagg

Offisersgrader
Église de la Madeleine

For metrostasjonen med samme navn: Madeleine (Paris Metro)
L'église de la Madeleine, L'église Sainte-Marie-Madeleine eller bare "La Madeleine" (St Maria Magdalenas kirke) er en kirke i Paris. Den er konstruert som et tempel på befaling fra Napoleon.

Det ble gjort tre forsøk på å bygge en kirke på dette stedet. Første gang i 1764 av Pierre Contant d'Ivry som begynte byggingen av en kirke i sen barokkstil. Da d'Ivry døde i 1777 ble han erstattet av Guillaume-Martin Couture som bestemte seg for å begynne byggingen på nytt og rev den uferdige kirkebygningen. Da den franske revolusjonen kom var kirken langt fra ferdig, bare fundamentet hadde blitt bygget. Den nye revolusjonære regjeringen vurderte mange formål bygningen kunne tjene det nye revolusjonære Frankrike best blant annet som bibliotek, ballsal og markedsplass.

I 1806 bestemte keiser Napoleon seg for å bygge Temple de la Gloire de la Grande Armée (tempel til ære for den "store armé") og det daværende fundamentet ble revet og arbeidet begynte på nytt.

Etter Napoleons fall vedtok det nye franske styre å benytte bygningen som kirke, selv om det var foreslått å gjøre den om til jernbanestasjon.

Det var i denne kirken at Camille Saint-Saëns var organist. Frédéric Chopins begravelse ble avholdt her.

Litteratur
 Julia Droste-Hennings, Thorsten Droste: Paris. Eine Stadt und ihr Mythos. DuMont-Reiseverlag, Köln 2003 ISBN 3-7701-6090-8 (S. 309–310).
 Fritz Stahl: Paris. Eine Stadt als Kunstwerk. Rudolf Mosse Buchverlag, Berlin 1929.
 Heinfried Wischermann, "Architekturführer Paris", Gerd Hatje Verlag Ostfildern 1997, ISBN 3-7757-0606-2, S. 81.

Kirker i Paris
Katolske kirker i Paris
8. arrondissement i Paris
Emil Stang d.e.

Emil Stang (født 14. juni 1834 i Christiania, død 4. juli 1912 i Kristiana) var en norsk jurist, stortingsrepresentant (H) og Norges statsminister fra 1889 til 1891 og 1893 til 1895. Han var også sjef for Revisjonsdepartementet den første perioden og første halvdel av den andre.

Han ble cand.jur. i 1858 og etablerte egen advokatforretning i 1861. I 1862 ble han høyesterettsadvokat. Fra samme år deltok han i redaksjonen av Ugeblad for Lovkyndighed. Fra 1871 til 1907 var han redaktør av Norsk Retstidende, med unntak av årene han var statsminister. Han ble utnevnt til dommer i Kristiania Stiftsoverrett i 1891, men fungerte aldri i embetet. Han ble lagmann i Borgarting og Agder i 1895 og høyesterettsdommer i 1901. Han pensjonerte seg i 1904.

Stang var stortingsrepresentant fra 1883 til 1894 samt 1898 til 1900. Han var aktiv i dannelsen av Høyre og var partiets første formann fra 1884 til 1899.

Stang var dessuten parlamentarisk leder for Høyre 1884–1889, 1892–1893 og 1898–1900.

Han ble 21. januar 1890 utnevnt til storkors av  St. Olavs Orden.

Emil Stang var sønn av statsminister Frederik Stang og hustru Augusta Julie Georgine von Munthe af Morgenstierne. Han var far til Emil Stang d.y., Fredrik Stang d.y. og Augusta Stang.

Se også 
 Emil Stangs første regjering 1889–1891
 Emil Stangs andre regjering 1893–1895

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Norske statsministre
Norske revisjonsministre
Høyres ledere
Stortingspresidenter
Stortingsrepresentanter 1883–1885
Stortingsrepresentanter 1889–1891
Stortingsrepresentanter 1892–1894
Stortingsrepresentanter 1898–1900
Norske høyesterettsadvokater
Norske høyesterettsdommere
St. Olavs Orden
Formenn av Det Norske Studentersamfund
Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
Personer fra Oslo