alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Ragnvald Orknøyjarl

Ragnvald Orknøyjarl (Ragnvald Kale Kolsson) (født ca. 1100, død 20. august 1158) var nevø av Magnus Orknøyjarl.

Liv og virke

Bakgrunn
Moren var Gunhild, Magnus' søster, som ble giftet bort til Kol Kalesson, lendmann på Agder. Ragnvald het opprinnelig Kale, men tok navnet Ragnvald etter Ragnvald Brusesson, Olav den helliges fostersønn fra Orknøyene. Flere granskere, gjerne med noe lokal tilknytting, har forsøkt å finne sikker informasjon om Ragnvalds opphav, uten å kunne bevise hypoteser om konkrete opphavssteder. Både Fjære i Grimstad og Huseby på Lista er nevnt som hans fødested. Orknøyingenes saga opplyser bare at Ragnvald stammet fra Agder. Den katolske kirkes biografi om Ragnvald oppgir fødestedet til Jæren.

Jarl
Sigurd Jorsalfare utnevnte ham i 1129 til jarl over halve Orknøyene og Hjaltland (Shetland). Hans tremenning Pål Håkonsson hadde imidlertid gjort seg selv til enehersker over øyene og nektet å avstå en del til Ragnvald. Ragnvald ble værende i Norge i Harald Gilles tjeneste, og gjorde et mislykket forsøk på å få kontrollen over Orknøyene i 1135, etter at Harald var blitt enekonge i Norge. I 1136 lyktes han imidlertid med å få Pål fanget og drept, og ble etter det hyllet som enejarl. Harald Maddadsson, søstersønn av Pål jarl ble i 1138 utnevnt til medjarl, med Ragnvald som formynder.  I 1137 startet han byggingen av St. Magnuskatedralen i Kirkwall, til ære for onkelen som hadde lidd martyrdøden i 1115. Han var også forfatter; sammen med islendingen Hall Thorarinsson skrev han Háttalykill om heltesagn og Norges kongehistorie.

Ragnvald dro sammen med biskop Vilhelm den gamle, Erling Skakke og andre på korstog i årene 1151–1155. Da han kom tilbake til Orknøyene hadde det i hans fravær oppstått en maktstrid, og han ble myrdet av slektninger avført av Harald Maddadssons fosterfar Torbjørn Klerk i Caithness i Skottland. 

Etter Ragnvalds død oppsto det et ry om hellighet, og det ble meldt om mirakler ved hans grav i St. Magnuskatedralen. På initiativ av biskop Bjarne Kolbeinsson skal Ragnvald ha blitt kanonisert av pave Celestin III (1191–1198), uten at det er bevist. Dersom dette er korrekt er han den eneste i den norske katolske kirke som oppnådde helgenstatus på en slik måte. I Orknøsaga nevnes jærtegn og at "biskop Bjarne med pavens tillatelse lod hans hellige levninger optage".

Man fant under restaureringsarbeider i katedralen i 1919 to skjeletter som var innmurt i pilarene i koret. Det regnes som sannsynlig at det dreier seg om relikviene etter Magnus og Ragnvald. 

Hans minnedag kan i Norden markeres på 21. august; noen eldre kilder oppgir at han ble feiret på dødsdagen 20. august. 

Ragnvald etterlot seg et barn, datteren Ingegerd, som ble gift med Eirik Stagbrell, en høvding fra Orknøyene.

Referanser

Norske helgener
Skotske helgener
Nordmenn fra norrøn tid
Jarler av Orknøyene
Personer knyttet til korstogene
Dødsfall i 1158
Fødselsår ukjent
McDonnell Douglas MD-11

McDonnell Douglas MD-11 er et tre-motors jetfly som i dag brukes kun som fraktfly. Flyet ble produsert av selskapet McDonnell Douglas i årene 1990 – 2000, og i alt ble det produsert om lag 200 eksemplarer. Det var American Airlines som var hovedbestiller, men avviklet trafikken etter få år. KLM var blant dem som fløy maskinen i 20 år. Flyet var en videreutvikling av forløperen McDonnell Douglas DC-10. Viktige endringer i forhold til forløperen var blant annet et lengre skrog, nye motorer og ny cockpit-instrumentering. Dette gjorde at bemanningen i cockpit ble redusert fra tre til to.

Som passasjerfly ble flytypen raskt utkonkurrert av ETOPS-godkjente tomotors jetfly som Boeing 767, Airbus A330 og Boeing 777. Flyet var opprinnelig konstruert som et passasjerfly. Mange MD-11 passasjerfly er bygget om og brukes i dag til frakt. Fedex og UPS er største operatører.

Eksterne lenker 
 McDonnell Douglas MD-11

McDonnell Douglas MD-11
Tremotors jetdrevne luftfartøy
McDonnell Douglas-luftfartøy
Bredbuksfly
Esma Redzepova

Esma Redzepova (makedonsk: Есма Реџепова, romanes: Esma Rejepova, født 8. august 1943 i Skopje i Makedonia, død 10. desember 2016 samme sted) var en makedonsk sanger, filmskuespiller og forkjemper for sigøyneres rettigheter.

Liv og virke

Bakgrunn 
Esma Redzepova var den yngste av seks barn i en romani-familie. Hennes bestefar på farssiden var en katolsk roma, og hennes bestemor en irakisk jøde. Moren var en muslimsk roma fra en landsby nær Skopje. Hun er således oppvokst i et roma- og jødisk hjem.

Faren, som hadde mistet et ben under en tysk bombing av Skopje i 1941, arbeidet tidvis som porner, på sirkus som sterk mann, og som skopusser. Han sang og spilte på trommer, og opptrådte tidvis på brylluper. Noen av Esmas søsken ledsaget ham. Esmas mor var syerske.

Karriere 
Esma Redžepovas musikkarriere begynte i tidlig alder – hun var bare ni år gammel da hun opptrådte for første gang. I tenårene tok det mer av. I 1957, i en alder av 14 år, ble Redžepova personlig invitert til å synge i en skoletalentkonkurranse for Radio Skopje. Denne konserten viste seg å være et vendepunkt, ikke bare vant hun førsteplassen, hun slo 57 andre skoler og vant 9000 jugoslaviske dinarer, men den nasjonale bandleder og Redžepovas kommene ektemann var også til stede. Etter å ha sikret tillatelse fra sine foreldre, begynte Esma å turnere med sitt musikalske ensemble. Legenden sier at hun forlot hjemmet med en enkelt koffert fylt med en kjole og et Čoček-kostyme.

Hennes karriere spente over fem tiår. Hennes musikalske suksess var tett knyttet til hennes ekteskap med Stevo Teodosievski, som var komponist, arrangør og direktør for et musikkensemble, Ansambl Teodosievski. Han skrev mange av hennes sanger og tok seg av hennes karriere helt frem til sin død i 1997.

Hennes musikalske stil var for det meste inspirert av sigøynermusikk (romanimusikk) og av makedonsk musikk. Det er også mulig å høre andre influenser, som fra popmusikken. Esma Redžepova begynte sin karriere i en periode da romanimusikk ble vurdert svært nedsettende i Jugoslavia, og romaene selv syntes det var svært skammelig med kvinner som sang i offentligheten. Esma Redžepova var en av de første sangere som sang på romani i radio og fjernsyn.

Foruten sin sang har hun også fått erfaring som skuespillerinne i løpet av sin meget lange karriere. Hun ble kjent som «sigøynerdronningen» gjennom en rekke internasjonale konsertturneer.

Hennes utstrakte arbeid for medmennesker omfatter adopsjon av over førti barn og større donasjoner til medisinske institusjoner i hjemlandet.  Etter jordskjelvkatastrofen i 1963 i hjembyen Skopje bidro hun i hjelpearbeidet med inntektene fra hundrevis av konserter.

Hun har to ganger (senest i 2003) vært nominert til Nobels fredspris.  I 2005 fikk hun den norske Bjørnsonprisen for «sin innsats for sigøynerfolkets kultur og for humanitært arbeid for barn».

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

 
 
 
 

Personer fra Skopje
Makedonere
Sigøynere
Makedonske musikere
Sangere
Aktivister fra Europa
Menneskerettighetsaktivister
Deltakere i Eurovision Song Contest 2013
Jostein Sæbøe

Jostein Sæbøe (født 9. november 1942) er en norsk forfatter og journalist, 
oversetter og litteraturkritiker. Han er utdannet cand.philol. og har vært ansatt som lektor ved Molde videregående skole, men han er nå pensjonert. Han er en av grunnleggerne av Bjørnsonfestivalen i Molde (1992). Sæbøe har sittet i styret for Bjørnstjerne Bjørnson-Akademiet i perioden 2003-2009 og er nestleder i Foreningen Gunnar Haukebø Kunstsamling.

Bibliografi 
 Mateja Matevski og Jostein Sæbøe, Balladen om tida, Solum forlag, 1994. Utval, gjendikting og etterord.
 Litteraturen i Romsdal, frå andre verdskrig til tusenårsskiftet, Romsdal sogelag, 1999.  Omtale av omtrent sytti forfattarar frå Romsdal.
 Jostein Sæbøe (s.m. Knut Ødegård), Grøne dikt, Cappelen, 2005.  Utval og gjendiktingar av ni irske diktarar med etterord.
 Carol Ann Duffy og Jostein Sæbøe, Korte dagar, endelause netter, Samlaget, 2011. Gjendikting og etterord.
 Hannie Rouweler og Jostein Sæbøe, A Word in a Star / Eit ord i ei stjerne. Demer Press, 2012. Gjendikting.
 Seks poetar og Jostein Sæbøe, Crossroads / Vegkryss. Demer Press, 2014. Gjendikting.      
 George Mackay Brown og Jostein Sæbøe, For øyane syng eg. Nordsjøforlaget, 2015. Utval, gjendikting og etterord.

 Hadaa Sendoo og Jostein Sæbøe, Eit hjørne på jorda. Demer Press, 2018. Gjendikting og epilog. 

 Lennart Sjögren og Jostein Sæbøe, Ein lysare eld, Nordsjøforlaget, 2018. Utval, gjendikting og etterord.

 Witold Pilecki, Rapport fra Auschwitz. Ares Forlag, 2019. Oversettelse, innledning og epilog (s.m. Danuta Palinska)

 Lennart Sjögren og Jostein Sæbøe, I greinverket, Nordsjøforlaget, 2019. Gjendikting.
 Jostein Sæbøe (s.m. Danuta Palinska), Hvite krematorier, Efrem Forlag, 2020. Forord og gjendikting.
 Ruth Stone og Jostein Sæbøe, Slik går det med kjærleiken, Nordsjøforlaget 2022, utval og gjendikting.

Eksterne lenker 
 «Jostein Sæbøe» i Forfatterkatalogen

Norske sakprosaforfattere
Norske oversettere
Fødsler i 1942
Linda Digernes

Linda Halse Digernes er en norsk journalist som arbeider i TV 2. Hun er oppvokst i Ørsta på Sunnmøre. 

Hun hadde hovedrollen i spillefilmen Villhesten i 1994.

Eksterne lenker 
 
 Linda Digernes på VGnetts filmindex

Norske journalister
Andy van der Meyde

Andy van der Meyde (født 30. september 1979 i Arnhem) er en nederlandsk tidligere fotballspiller som sist spilte for PSV Eindhoven frem til 2010.

Spillerkarriere 
Van der Meyde begynte sin karrière i Vitesse Arnhem, og ble raskt oppdaget av storklubben Ajax som signerte ham som 17-åring. Andy van der Meyde ble leid ut til Twente i sesongen 99/00, og ble en stor hit.

Den påfølgende sesongen returnerte han til Ajax og ble fast på førstelaget. I perioden 2000–2003 spilte Van der Meyde 80 førstelagskamper for Ajax og scoret 20 mål.
Dette førte til at flere utenlandske toppklubber ble interessert i den lovende unggutten, og etter 2003-sesongen signerte Van der Meyde for den italienske toppklubben Inter i en avtale verdt fem millioner pund. 

Hector Cuper, som hentet nederlenderen, ble kort tid etter overgangen sparket som manager i Internazionale, og Alberto Zacceroni tok over. Etter dette mistet Van der Meyde mye tillit og fikk mindre spilletid enn forventet (30 kamper på to sesonger). 

På slutten av 2004/2005-sesongen fikk Van der Meyde beskjed om at han kunne finne seg en ny klubb. Det ble spekulert rundt en retur til Ajax, mens klubber som Monaco og Tottenham var interessert. 31. august 2005 signerte Van der Meyde for Everton i en avtale verdt 2 millioner pund. 26. mars 2006, i sitt første byderby mot rivalen Liverpool fikk han rødt kort for å ha felt Xabi Alonso. Denne kampen tapte Everton 3-1. 

Sommeren 2006 var det igjen mye spekulasjon rundt Andy van der Meyde etter at han ikke hadde klart å finne seg skikkelig til rette i Everton. I sin første sesong hadde han bare spilt i 11 kamper for klubben. Han avkreftet spekulasjonen og sa til media: «I want to stay, I am desperate to stay. I love it here. Everything suits my game. I'm happy in England and I want to show everyone that I can really play football. If I get the chance next season, I will do it.»

Da kontrakten til Van der Meyde endte sommeren 2009 ble han ikke tilbudt ny kontrakt fra Everton. Han var klubbløs et halvt år før han signerte for PSV Eindhoven i en kontrakt som varte fram til juni 2010.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Nederlandske fotballspillere
Spillere i Fotball-EM 2004
Fotballspillere for FC Twente
Fotballspillere for AFC Ajax
Fotballspillere for FC Internazionale Milano
Fotballspillere for Everton FC
Fotballspillere for PSV Eindhoven
Personer fra Arnhem
Brasils flagg

Republikken Brasils flagg er grønt med en stor gul rombe i midten. Inne i romben er det en blå sirkel med hvite stjerner i fem forskjellige størrelser samt et hvitt bånd som løper gjennom sirkelen. I båndet står Brasils motto, Ordem e Progresso («Orden og fremskritt»).

Hver av de 27 stjernene i den blå sirkelen representerer en delstat eller det føderale distriktet. Den siste stjernen representerer også de brasilianske besittelser. Antallet stjerner økes (i prinsippet – ikke helt i praksis) når det opprettes nye delstater (på samme måte som i USAs flagg). Antall stjerner er dermed økt fra 21 ved republikkens grunnleggelse til dagens 27 stjerner.

Dagens flagg ble offisielt tatt i bruk den 19. november 1889. Utkastet ble laget av Raimundo Teixeira Mendes som fikk assistanse av Miguel Lemos og Manuel Pereira Reis. Designet ble utført av Décio Vilares. Det nåværende flagg er endret i beskjeden grad i forhold til utgaven fra 1889.

Et tidligere flagg designet av Republikanerne var inspireret av USAs flagg. Dette flagget har omtrent ikke vært i bruk, bortsett fra 15. november til 19. november 1889. Flagget ble imidlertid utgangspunktet for delstaten Goiás' flagg.

Stjernene i flagget
Stjerner og stjernebilder i det brasilianske flagget.

Referanser

Eksterne lenker 
 Bandeira Nacional 
 Bandeira - Insígnia
 Brasils flagg på Flags Corner
 Brasils flagg på Flags of the World

Søramerikanske flagg
Brasil
Ved kongens bord

Ved kongens bord er en norsk politisk thrillerserie som gikk på NRK1 i 2005. Handlingen er lagt til Norge og handler om en kvinnelig politiker som på kort varsel blir landets nye helseminister etter at den forrige ministeren døde på mystisk vis under en tjenestereise i Russland. Overgangen til toppolitikken blir en prøvelse for både henne selv og familien. Serien ble skapt av Leidulv Risan og hand kone Nina Sandås. De fikk skuespilleredialog- og manushjelp av forfatterne Roy Jacobsen og Arne Berggren, og dramaturgene Kirsten Rask og Åse Vikene. Rollen som helseminister spilles av Anneke von der Lippe. Ellers har Nils Ole Oftebro rollen som statsminister, Lasse Lindtner som utenriksminister, Sven Nordin har rollen som den samvittighetsfulle lederen av helse- og sosialkomiteen, og Dennis Storhøi har rollen som helseministerens mann.

Premieren ble sett av 657 000, mens siste episode ble sett av 564 000.

Om serien 
Opptakene til serien ble gjort i 2003 og 2004. Risan hadde arbeidet med serien siden slutten av 1990-årene.

Lippe ble nominert til den internasjonale Emmy-prisen for sine rolle i serien, men ble slått av kinesiske He Lin.

Serien ble også vist på svensk TV.

Roller 
Anneke von der Lippe – Tove Steen 
Dennis Storhøi – Arvid Gunnerud 
Kim Haugen – Jørgen Gran 
Sven Nordin – Harald Dahl 
Lasse Kolsrud – Derek Thomassen 
Lasse Lindtner – Einar Tangen
Gisken Armand – Ingunn Dahl 
Nils Ole Oftebro – Tor Olav Jonsrud
Birgitte Victoria Svendsen – Bjørg Larsen
Stig Henrik Hoff – Odd Buene
Kim Sørensen – Morten Lindvik
Tone Danielsen – Anne Nystøen
Oda Solberg – Sigrid Steen Gunnerud
Janne Langaas – Politiinspektør Kviberg
Line Verndal – Oda Hagen
Lars B. Hjort – Vaktmester

Referanser

Norske miniserier
Norske dramaserier
TV-produksjoner på NRK
Norske TV-serier fra 2000-årene
Norske thrillerserier
Puy-de-Dôme

Puy-de-Dôme er et fransk departement i regionen Auvergne-Rhône-Alpes. Hovedbyen er Clermont-Ferrand.

Det er fem arrondissementer, 61 kantoner og 470 kommuner i Puy-de-Dôme.

Se også
 Kommuner i departementet Puy-de-Dôme

Eksterne lenker
  

Departementer i Auvergne-Rhône-Alpes
Auvergne
Rigoberta Menchú

Rigoberta Menchú Tum (født 9. januar 1959 i Chimel) er en prisbelønt guatemalansk rettighetsaktivist og politiker. Hun er maya og kjemper for urbefolkningers rettigheter, særlig i Guatemala, men også globalt. Rigoberta Menchú ble tildelt Nobels fredspris i 1992 og Fyrsten av Asturias' pris for internasjonalt samarbeid i 1998. Bøkene Jeg, Rigoberta Menchu og Crossing Borders omhandler henne og hennes arbeid.

Tidlig liv 

Rigoberta Menchu ble født i 1959 i en fattig maya-familie av undergruppen k'iche'. Oppveksten var preget av vanskelige kår. I 1970- og 80-årene iverksatte  militærregimet en brutal undertrykkelse av Guatemalas urbefolkning, og før Rigoberta var fylt 21, var hennes foreldre og bror blitt torturert og drept. Som en konsekvens ble Menchú en aktiv kritiker av brudd på både arbeider- og menneskerettigheter.

I 1981 dro hun i eksil i Mexico. Hun reiste tilbake til Guatemala gjentatte ganger, men måtte alltid forlate landet som følge drapstrusler.

Nobels fredspris 
Den 16. oktober 1992 kunngjorde daværende leder for Den Norske Nobelkomite, Francis Sejested, at Nobels fredspris for 1992 skulle tildeles Rigoberta Menchu som "anerkjennelse for hennes arbeid for sosial rettferdighet og etno-kulturell sameksistens fundert på respekt for urfolks rettigheter".

Politisk karriere 
Den 12. februar 2007 annonserte Menchú at hun ville lage et politisk parti som stod for indianernes rettigheter, og stille til valget i Guatemala 2007. Hun fikk tre prosent av stemmene i presidentvalget.

Referanser

Eksterne lenker 

 Om Menchú på nobeliana.com
 Om Menchu på Nobel Womens Initiative

Guatemalanere
Nobelprisvinnere (fred)
Æresdoktorer ved Universitetet i Tromsø
Fødsler i 1959
Landsberg am Lech

Landsberg am Lech er en by i det sørvestlige Bayern i Tyskland, omkring 50 kilometer vest for München og 35 kilometer sør for Augsburg. Elven Lech renner gjennom byen. 

Det var i Landsberg fengsel i denne byen hvor Adolf Hitler satt i 1924 og forfattet første halvdel av «Mein Kampf». Det var også her en av de største leirene for jødiske displaced persons var i funksjon etter annen verdenskrig og frem til høsten 1950.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Bayern
Atom Heart Mother

Atom Heart Mother er et studioalbum av Pink Floyd utgitt i 1970.

Albumet er et steg videre for Pink Floyd i retning av Dark Side of the Moon og de senere produksjonene. Atom Heart Mother ble sluppet 10. oktober 1970 og nådde toppen på de engelske hitlistene, men endte bare på 55.-plass i USA.

Musikken på albumet bærer preg av eksperimentering. Tittelsporet «Atom Heart Mother» og avslutningssporet «Alan's Psychedelic Breakfast» er eksempler på dette. Om det siste er det også blitt kommentert at det er det perfekte sporet for å teste stereoanlegg. Låtene fra albumet har sjelden blitt framført under konserter etter utgivelsen av albumet Dark Side of the Moon i 1973. Albumet inneholder blant annet to meget lange, ressurskrevende melodier. Tittelsporet fordrer blant annet et middels stort kor og en tilhørende gruppe strykere og blåsere. «Alan's Psychedelic Breakfast» benytter seg av mange forskjellige «naturlige» lyder som knasing av frokostblandinger, gange rundt i rom, helling av melk og andre liknende lyder.

Roger Waters fremførte «If» på sine solo-turneer på 1980-tallet. Richard Wrights komposisjon «Summer '68» er regnet som Pink Floyds første kritikk av rock 'n' roll-livsstilen, noe som senere skulle bli et gjennomgangstema hos Pink Floyd. «Fat Old Sun» var blant sangene David Gilmour spilte akustisk på DVD-en David Gilmour in Concert som kom ut i 2002. Det var også en av bandets konsert-favoritter tidlig på 1970-tallet, da i en betydelig utvidet versjon som varte i over 15 minutter. «High Hopes» fra Pink Floyds studioalbum The Division Bell har en innledning med kirkeklokker som minner om tilsvarende på «Fat Old Sun».

Sporliste

«Atom Heart Mother» (Mason/Gilmour/Waters/Wright/Geesin) – 23:44
«Pt. 1: Father's Shout» (0:00 – 2:55)
«Pt. 2: Breast Milky» (2:55 – 5:26)
«Pt. 3: Mother Fore» (5:26 – 10:12)
«Pt. 4: Funky Dung» (10:12 – 15:29)
«Pt. 5: Mind Your Throats Please» (15:29 – 19:13)
«Pt. 6: Remergence» (19:13 – 23:44)
«If» (Waters) – 4:25
 Hovedvokal: Roger Waters 
«Summer '68» (Wright) – 5:28
 Hovedvokal: Rick Wright 
«Fat Old Sun» (Gilmour) – 5:22
 Hovedvokal: David Gilmour
«Alan's Psychedelic Breakfast» (Waters/Mason/Gilmour/Wright) – 13:06
«Pt. 1: Rise and Shine»
«Pt. 2: Sunny Side Up»
«Pt. 3: Morning Glory»

Personell
Roger Waters – Vokal, bass, akustisk gitar på «If», lydeffekter, lydcollage
David Gilmour – Vokal, gitarer, bass på «Fat Old Sun», trommer på «Fat Old Sun»
Richard Wright – Vokal, tangentinstrumenter, orkesterarrangement
Nick Mason – Trommer, perkusjon, lydeffekter, lydredigering, lydtekniker på «Alan's Psychedelic Breakfast»

Annet personell 
Ron Geesin – Orkestrerarrangement og dirigent
John Aldis Choir – Vokal
Alan Styles – Stemme på «Alan's Psychedelic Breakfast»
Abbey Road Session Pops Orchestra – Messingblåsere og orkester
Peter Bown – Lydtekniker
Alan Parsons – Lydtekniker
Hipgnosis - Original coverdesign, coverbilde
Storm Thorgerson – Redesignet cover
Jon Crossland – Redesignet cover
Tony May - Nye bilder
James Guthrie – Remastering

Referanser

Eksterne lenker 
 

Atom Heart Mother
Musikkalbum fra 1970
Progressiv rock-album
Wenche Blomberg

Wenche Blomberg (født 23. juni 1943 i Tønsberg) er en norsk forfatter.  Wenche Blomberg ble født i Tønsberg og vokste opp på Tjøme i Vestfold. Hun har utdannelse som journalist, bibliotekar og kriminolog.

Blomberg har skrevet flere barne- og ungdomsbøker, deriblant Appelsinenes land (1980), om palestinske barns hverdag 1947–1948, bildeboka Jeg skal få en katt (1983), Kiai! (1987) og bildeboka Vesle Perlegrå (2004) med illustrasjoner av Bo Gaustad. Hun har også skrevet fagbøker og syngespill om Midtøsten, samt utgitt blant andre For døve ører (1990) og Karoline og vitenskapen (1993), begge om overgrep i psykiatrien, og Galskapens hus. Internering og utskilling i Norge 1550—1850 (2002), om de psykiatriske institusjonenes historie, og har arbeidet spesielt mye med å få fredet anstaltkvartalet Prinds Christian Augusts Minde i Oslo.

Hun mottok Kulturdepartementets bildebokpris for 1983, NBU-prisen i 1992, Norges forskningsråds formidlingspris 2006, og æresprisen Bypatrioten i 2010 (for arbeidet for bevaring av Prinds Christian Augusts Minde).

Blomberg var statsstipendiat fra 2008 til pensjonsalder.

Hun var leder i Bondeungdomslaget i Oslo fra 2007 til 2010. I 2021 var hun en av stifterne av Skogfinneforeningen, og hun sitter fra samme tid i styret der.

Bibliografi 

 Hvem lager det?, bildebok (1978)
 Appelsinenes land, barnebok (1980)
 Jeg skal få en katt, eller Dumme dyr, bildebok (1983)
 Måsamarken, bildebok (1984)
 Katt og pine, bildebok (1985)
 Kiai!, ungdomsbok (1987)
 For døve ører (Vold og maktofrene, psykiatrien og den store taushetsplikta), essays (1990)
 Karoline og vitenskapen; et psykiatri-historisk eksempel, sakprosa (1993)
 Galskapens hus – utskilling og internering i Norge 1550–1850, sakprosa (2002)
 Vesle Perlegrå, bildebok (2004)
 Christiania Dollhus – mellom dårekista og asylet, sakprosa (2005)
 Prinds Christian Augusts Minde – historie og visjoner om de fattiges kvartal, sakprosa (2006)
 Litteraturlisteguiden Vade mecum, sakprosa (2007)
 Dollhuset: og medikaliseringen av galskapen, sakprosa, Vidarforlaget (2018)

Referanser

Eksterne lenker 
 Nettsted om «Prindsen»

Norske forfattere av ungdomsbøker
Norske barnebokforfattere
Statsstipendiater
Norske bibliotekarer
Personer fra tidligere Tjøme kommune
Personer fra Færder kommune
Vinnere av kulturdepartementets barnebokpriser
Norges forskningsråds formidlingspris
Alf Inge Notkevich

Alf Inge Notkevich (født 26. januar 1956 i Ørnes, død 9. januar 1994 i Oslo var en norsk fotballspiller og fotballtrener. Han var høyreback på Bodø/Glimt på 1970-tallet. Fra sommeren 1988 til høsten 1989 trente han Vålerenga. Året etter var han trener for Hamarkameratene. 

Notkevich måtte slutte som fotballtrener på grunn av en sjelden leversykdom. Han døde i 1994, bare noen uker før han ville fylt 38 år.

Referanser 

Norske fotballtrenere
Norske fotballspillere
Fotballspillere for FK Bodø/Glimt
Fotballtrenere for Vålerenga Fotball
Fotballtrenere for Hamarkameratene
Personer fra Meløy kommune
Fødsler i 1956
Dødsfall i 1994