alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Michelle Akers

Michelle Akers  (født 1. februar 1966) er en amerikansk tidligere fotballspiller. Akers har blitt kåret til Århundrets spiller av FIFA.

Akers ble født i Santa Clara, California, men flyttet til Lake Forest Park, en forstad utenfor Seattle, Washington, og begynte å spille for Shorelake Thunderbirds, et lokalt lag.

Hun spilte etter hvert ved Shorecrest High School, og ble kåret til «All-American» tre ganger under oppholdet.  Akers dro videre til University of Central Florida, der hun igjen ble kåret til All American, denne gangen på college-nivå. Innsatsen hennes var så merkbar at draktnummeret hennes, nummer 10, ble trukket etter at hun forlot laget.

Landslag 
Ettersom det ikke var noen liga å snakke om etter endte studier, ble Akers en landslagsspiller. Hun ble tatt ut til den første landskampen USAs kvinnelandslag i fotball spilte, men hadde en ankelskade, og fikk ikke spilt (kampen endte 0-1 mot Italia). Akers var imidlertid med i den andre kampen til USA, mot Danmark, der hun scoret sitt første og USAs andre landslagsmål i 2-2-kampen.

Akers var lagets ubestridte målscorer, og scoret 39 mål i 26 kamper i 1991 alene. I samme år var hun avgjørende for USA i finalen i VM i Kina, der USA møtte Norge. Akers scoret begge målene til USA, og sikret dermed landet seier i det første offisielle VM noensinne. Akers ble også turneringens toppscorer med god margin, og etablerte seg som en av verdens mestscorende spisser.

Akers' neste VM ble en skuffelse i sammenheng. Hun var skadet, og spilte ikke for USA før semifinalen, som USA tapte mot Norge. I OL i Atlanta var det en sportslig større framgang. Akers scoret riktignok bare ett mål, og det på straffe, men hun spilte samtlige minutter bortsett fra de siste 28 minuttene i åpningskampen, da de ledet 3-0. Akers var dermed på banen hele tiden da USA slo Kina og ble olympiske mestre.

Akers spilte fram til 2000, og rakk å få med seg et nytt VM-gull på hjemmebane. Hun la opp like før Sydney-OL. Akers har siden hun lagt opp lagt vekt på å være en fotball-ambassadør og å stå fram med M.E.. Akers har skrevet bøker om begge temaene. I senere tid har Akers drevet med hesteoppdrett.

Æresbevisninger 
I tillegg til tilsammen 7 All-American-titler på skole og videre utdannelse, har Akers:
 Blitt inkludert i den amerikanske «National Soccer Hall of Fame». 
 som en av to kvinner mottatt FIFAs høyeste utmerkelse, «Order of Merit» (den andre kvinnen er Gunn Nyborg). 
 som toppscorer i 1991 vunnet Gullstøvelen. 
 blitt kåret til Århundrets spiller av både FIFA og publikum. Hun delte prisen med Sun Wen.
 blitt valgt ut av Pelé som en av to kvinner som kom med på en liste over de 125 største levende legender innen fotball på oppdrag fra FIFA.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 National Soccer Hall of Fame biography
 Michelle Akers' U.S. Olympic Team bio
 Michelle Akers horse rescue website

Fotballspillere fra USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 1996
Deltakere for USA under Sommer-OL 1996
Fotballspillere under Sommer-OL 1996
Personer fra Santa Clara i California
Fødsler i 1966
Olympiske medaljevinnere i fotball
Megaminx

Megaminx er et Rubiks kube-lignende puslespill med dodekaeder-form, altså er den fem-kantet og har tolv sider. Målet er det samme som Rubiks kube; å få alle fargene til hver sin side. En megaminx har 50 biter som kan flyttes rundt på, i motsetning til den litt mer kjente 3x3- kuben som har 20 flyttbare brikker. 

Megaminx'en, eller Magic dodekaeder, ble oppfunnet av flere personer samtidig, og produsert av flere ulike produsenter med litt forskjellige motiver. Uwe Meffert slutt kjøpte rettighetene til noen av patentene, og fortsetter å selge den i sin puslespill-butikk. Den er også kjent under navnet ungarske Supernova, oppfunnet av Dr. Cristoph Bandelow. Hans versjon kom ut først, kort tid etterfulgt av Mefferts Megaminx.

Den raskeste tiden på å løse megaminx i et offisielt mesterskap, er 27,22 sekunder. Rekorden ble satt av Juan Pablo Huanqui fra Peru, i 2019.

(Sist oppdatert 22.05.2019)

Varianter
Det finnes andre dodekaeder-formede puslespill:

 Kilominx (2 lag)
 Megaminx (3 lag)
Master kilominx (4 lag)
 Gigaminx (5 lag)
Elite kilominx (6 lag)
 Teraminx (7 lag)
 Petaminx (9 lag)
Examinx (11 lag)
Zettaminx (13 lag)
Yottaminx (15 lag)

Referanser

Eksterne lenker
 Meffert's puslespill-butikk
 Løsning

Leketøy
Rubiks kube
Georg Vaagen

Georg Vaagen (født 6. april 1913 i Stavanger, død 25. januar 1987 i Farsund) var en norsk politisk aktivist, fagforeningsmann og kommunist. Av yrke var Vaagen revisor, og arbeidet i Skatteetaten.

Han var medlem av Norsk Tjenestemannslag (NTL), og innehadde en rekke tillitsverv i fagforeningen. I ni år var han klubbformann på sin arbeidsplass, senere i ti år formann i sin fagforening, for. 71 av NTL. Han var også medlem av representantskapet i Oslo faglige samorganisasjon.

Vaagen var blant de første som engasjerte seg i forbindelse med Vietnamkrigen. Alt i juni 1965 sendte han brev til Oslo Samorg der han anmodet om at de skulle gå i bresjen for en humanitær innsamling til sivilbefolkningen i Vietnam.

Han var fra 1945 medlem i NKP, og ble etter hvert en av partiets sentrale folk. På 1960-tallet tilhørte han en partiopposisjon med sympati for det kinesiske kommunistpartiets linje. Denne gruppen startet sitt eget tidsskrift, Røde Fane. De organiserte seg i Marxist-Leninistisk Front (MLF), og det kom etter hvert til brudd med NKP. Da MLF tidlig på 1970-tallet ble splittet sto Vaagen i spissen for den fløyen som ønsket samarbeid med MLG og SUF(m-l). Han ble senere aktiv i AKP(m-l). Der satt han i partiets sentralkomite fra 1973 til 1984.

Fra våren 1971 fram til folkeavstemningen om EF i 1972 var Vaagen leder for nei-organisasjonen Arbeiderkomiteen mot EEC og dyrtid.

Han hadde tre barn.

Bibliografi 
 Brüssel midt i mot. Forlaget Oktober. Oslo (1973) ISBN 82-7094-018-6

Referanser 
<div class="references-small">

</div class="references-small">

Eksterne lenker 
 Leve det kjempende tsjekkoslovakiske folket, tale av Vaagen 21. august 1977 - fra nettsiden Virksomme ord. (Besøkt 3. januar 2011)

AKP-politikere
Personer fra Stavanger kommune
Fødsler i 1913
Dødsfall i 1987
Jelena Azarova

Jelena Jurijevna Azarova (russisk: Елена Юрьевна Азарова; født 5. juni 1973 i Moskva) er en russisk synkronsvømmer som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta, 2000 i Sydney og 2004 i Athen.
 
Azarova ble olympisk mester i synkronsvømming under Sommer-OL 2000 i Sydney. Hun var med på det russiske laget som vant lagkonkurransen foran Japan og Canada. De andre på laget var Olga Brusnikina, Marija Kiseljova, Olga Novoksjtsjenova, Irina Perskina, Julija Vasiljeva, Olga Vasjukova og Jelena Antonova.

Fire år senere, under sommer-OL 2004 i Athen vant hun en ny gullmedalje i lagkonkurransen sammen med Olga Brusnikina, Anastasija Davydova, Anastasija Jermakova, Elvira Khasjanova, Marija Kiseljova, Olga Novoksjtsjenova og Anna Sjorina.

OL-medaljer 
  2000  Sydney -  Gull i synkronsvømming lag  Russland
  2004  Athen -  Gull i synkronsvømming lag  Russland

Eksterne lenker 
 

Russiske synkronsvømmere
Olympiske mestere for Russland
Deltakere for Russland under Sommer-OL 1996
Synkronsvømmere under Sommer-OL 1996
Medaljevinnere under Sommer-OL 2000
Deltakere for Russland under Sommer-OL 2000
Synkronsvømmere under Sommer-OL 2000
Medaljevinnere under Sommer-OL 2004
Deltakere for Russland under Sommer-OL 2004
Synkronsvømmere under Sommer-OL 2004
Personer fra Moskva
Heidi Mohr

Heidi Mohr (født 29. mai 1967 i Weinheim i daværende Vest-Tyskland, død 7. februar 2019) var en fotballspiller som spilte på det tyske kvinnelandslaget.

Landslag 
Mohr vokste opp med fire brødre, og kom slik fort i kontakt med fotball. Hun bemerket seg også som fotballspiller, og spilte tidlig på det tyske kvinnelandslaget. På kvinnelandslaget markerte hun seg i stor grad. Hennes historie sirkulerer rundt Island; Hun debuterte riktignok mot Norge den 19. mai 1986, men hun scoret sitt første mål mot Island den 27. juli samme år. Hennes siste kamp var den 29. september 1996 mot Island, og det var også hennes siste mål. 

Som landslagsspiller var Mohr relativt tidlig med, og hun scoret i finalen i EM i 1989 i Tysklands 4-1-seier over Norge. I 1991 gjentok hun bedriften mot Norge i EM-finalen, og hun markerte seg som målscorer også under VM i 1991, der hun kom på andreplass på toppscorerlisten bak Michelle Akers med 7 mål. Mohr fortsatte å score for landslaget, og hun scoret to mål, kvalifiseringen inkludert, i Tysklands seneste (per 2011) europamesterskap de ikke har vunnet. I VM i 1995 ble hun tremålsscorer, og dermed endte hun på en nidelt tredjeplass, og ble også delt tysk toppscorer i det verdensmesterskapet. Mohrs siste turnering var under OL i Atlanta, der hun scoret ett mål på de tre kampene Tyskland spilte før laget røk ut. Etter dette spilte Mohr bare tre landskamper, en treningskamp mot Nederland og en kvalifiseringsrunde mot Island, der hjemmekampen mot Island ble hennes siste landskamp.

Mohr scoret tilsammen 83 mål på 104 kamper. Fram til 2005 var Mohr toppscorer på landslaget, men Birgit Prinz har passert henne.

Klubblag 
I tillegg markerte hun seg på klubbnivå for laget TuS Niederkirchen. Hun ble toppscorer fem sesonger på rad mellom 1991 og 1995. I 1992–93-sesongen kom laget hennes til finalen, og i finalen scoret hun to mål, ett på straffe, og snudde kampen fra 0–1 til en 2–1-seier. Mohr forble i Niederkirchen til 1994–95-sesongen, da hun noe overraskende byttet til TuS Ahrbach. Byttet varte ikke lenge, og allerede neste sesong var Mohr tilbake i Niederkirchen fram til hun la opp. Mohr hadde også en fortid i SG Praunheim, en forløper til 1. FFC Frankfurt.

I 1999 ble Heidi Mohr kåret til «Europas århundrets fotballspillerske».

Referanser

Eksterne lenker 
 

Tyske fotballspillere
Europamestere i fotball
Deltakere for Tyskland under Sommer-OL 1996
Fotballspillere under Sommer-OL 1996
Personer fra Rhein-Neckar-Kreis
Friidrett under Sommer-OL 1912 – 100 meter menn

100 meter herrer var en del friidrettsøvelsene under Sommer-OL 1912. Dette var femte gangen øvelsen stod på OL-programmet som er en av 12 friidrettsøvelser som har stått på alle OL-programmene. Konkurransen ble avholdt lørdag den 7. og søndag den 8. juli på Stockholms Olympiastadion.

70 løpere fra 22 nasjoner deltok.

Medaljevinnere

Rekorder

Gjeldende verdens- og olympiske rekorder (i sekunder) før Sommer-OL 1912.

(*) uoffisiell

(**) Faktisk tid var 10,7, rundet opp nærmeste femtedels sekund som var regelen som ble benyttet på den tiden. Så tiden hans ble bare angitt som 10 4/5.

Den gjeldende olympiske rekorden på 100 meter før 1912 var 10,8 sekunder.  Den ble tangert av David Jacobs fra Storbritannia i det 10. heatet før den ble forbedret av USAs Don Lippincotts 10,6 sekund i det 16. heatet. Dette var også den første offisielle verdensrekorden på 100 meter. Tre semifinalister, inkludert Lippincott, løp på 10,7 sekunder, men den nye rekodren på 10,6 sekunder ble stående.

Resultater

Forsøksheat

Alle heatene ble avholdt lørdag den 6. juli 1912.

Heat 1

Heat 2

Heat 3

Heat 4

Heat 5

Heat 6

Heat 7

Heat 8

Heat 9

Heat 10

Heat 11

Heat 12

Heat 13

Heat 14

Heat 15

Heat 16

Heat 17

Semifinaler

All semifinaler ble avholdt lørdag den 6. juli 1912.

Semifinale 1

Semifinale 2

Semifinale 3

Semifinale 4

Semifinale 5

Semifinale 6

Finale

Finalen ble avholdt søndag den 7. juli 1912.

Den offisielle rapport angir resultatene for Ralph Craig som 10 4/5 s, Alvah Meyer 60 cm bak vinneren, og Don Lippincott 15 cm bak andreplass.

Kilder
 
   (polsk)

0100 meter h
Sprintløp
Angelo Di Livio

Angelo di Livio (født 26. juli 1966 i Roma) er en tidligere italiensk fotballspiller (midtbanespiller). Han fikk kallenavnet «il soldatino» (den lille soldaten) på grunn av den karateristiske måten han løp opp og ned på banens flanke.

Di Livio spilte for Reggiana (1985–86), Nocerina (1986–87), Perugia Calcio (1987–89), Calcio Padova (1989–93), Juventus (1993–99) og ACF Fiorentina (1999–2005). Kondisjonen og pasningssikkerheten gjorde ham til et viktig element i Juventus' startelver i årene fra 1993 til 1999. Med Juventus vant han tre scudetti (Serie A-mesterskap) og en Champions League-tittel. I 2002, da AC Fiorentina gikk konkurs og ble gjenfødt som Florentia Viola i Serie C2, viste Di Livio sin hengivenhet ved å være den eneste spilleren som ble med laget videre, han var med på å spille laget tilbake til Serie A i 2004.

Di Livio spilte 40 landskamper for , uten å score mål. Han spilte for landet sitt under EM 96, VM 1998, EM 2000 og VM 2002.

Eksterne lenker 
 
 
 

Italienske fotballspillere
Spillere i Fotball-EM 1996
Spillere i Fotball-VM 1998
Spillere i Fotball-EM 2000
Spillere i Fotball-VM 2002
Fotballspillere for AS Roma
Fotballspillere for Perugia Calcio
Fotballspillere for Calcio Padova
Fotballspillere for Juventus FC
Fotballspillere for ACF Fiorentina
Fotballspillere for AC Reggiana 1919
Vinnere av Mesterligaen i fotball for menn
Personer fra Roma
Lal Bahadur Shastri

Lal Bahadur Shastri (født 2. oktober 1904 i Mughalsarai i nåværende Uttar Pradesh, død 11. januar 1966 i Tasjkent, Sovjetunionen) var en indisk politiker (Kongresspartiet) og statsminister 1964–1966.

Han kjempet sammen med Gandhi og de to var ofte fengslet sammen. Han ble gjerne kalt «spurven» fordi han var så liten av vekst. Etter Indias frigjøring fra Storbritannia hadde han flere poster i regjeringen. Etter Nehrus død i 1964 var han statsminister fram til sin død to år senere.

Han kjempet for nasjonal integrasjon og sikret en fredsavtale med Pakistan ved fredskonferansen i Tasjkent 1966.

Den andre indisk-pakistanske krig varte fra april til september i 1965 og ble provosert frem av Ayub Khan. Khan og Shastri tok mot et sovjetisk tilbud om megling og møttes i Tasjkent i januar 1966. Statsminister Aleksej Kosygin ledet meglingen fra sovjetisk side. Forhandlingene brakte ikke en endelig løsning, men styrkene ble trukket tilbake på begge sider. Shastri døde i Tasjkent noen timer etter at avtalen var undertegnet. Shastris kiste ble båret til flyet av blant andre Kosygin og Khan. Etter et kort mellomspill ble Indira Gandhi Indias statsminister.

Referanser 

Indiske statsministre
Personer fra Chandauli District i Uttar Pradesh
Fødsler i 1904
Dødsfall i 1966
Arkivsenter sør IKS

Arkivsenter sør IKS (tidligere IKAVA) er et selvstendig interkommunalt selskap eid av samtlige kommuner i Vest-Agder og Vest-Agder fylkeskommune. Arkivsenter sør ble opprinnelig stiftet 20. mars 1990 under navnet Interkommunalt arkiv i Vest-Agder IKS. I 2003 ble ordningen omdannet til et interkommunalt selskap (IKS) etter lov om interkommunale selskaper.

Formål 
Arkivsenter sørs formål er å arbeide for at verdifullt kommunalt og fylkeskommunalt arkivmateriale blir tatt vare på og gjort tilgjengelig for offentlig bruk, forskning og andre administrative og kulturelle formål. For å oppnå dette har selskapet ansvar for ordning og katalogisering av eiernes eldre arkiver og ser til at de oppbevares forsvarlig og er tilgjengelige for publikum gjennom den interkommunale depotløsningen. Selskapet driver også opplæring/kursing, rådgivning og veiledning i arkivsystemer og -rutiner, medvirker ved utarbeidelse av regelverk og i arkivplanleggingsprosjekter samt bistår med annet arkivarbeid for eierkommunene.

Depotoppgaver 
Den interkommunale depotløsningen drives for alle eierne, og omfatter papirarkiver så vel som elektroniske arkiver. Arkivdepotet skal motta, registrere, vedlikeholde, sikre, bevare og formidle samtlige eieres eldre og avsluttede arkiver, både på papir og de som er produsert elektronisk. Samtlige eiere har avlevert sitt eldre og avsluttede materiale frem til omkring 1964. Dette dreier seg om materiale fra før 1837 og på alle fagfelt som kommunene har utført tjenester og oppgaver. Samlet bestand er nærmere 3000 hyllemeter. Depotet har også mottatt en rekke deponeringer av elektronisk materiale som også skal bevares for ettertiden og gjøres tilgjengelig for brukere.

Materialet er tilgjengelig for publikum på Arkivsenter sørs lesesal. Lesesalen drives i samarbeid med Statsarkivet i Kristiansand.

Økonomi 
Eierne skyter inn årlige midler til drift av arkivet basert på folketallet.

Styringsform 
Representantskapet er Arkivsenter sørs høyeste myndighet og består av representanter for alle eierne. Det velger et styre på 5 medlemmer som har ansvaret for den daglige driften. Personalet består av arkivsjef, tre rådgivere og en sekretær i 50% stilling. I tillegg engasjeres personer for prosjektarbeid.

Eierkommuner 
Kommunene som tidligere var del av Vest-Agder og fylkeskommunen i Agder (Farsund, Flekkefjord, Hægebostad, Kristiansand, Kvinesdal, Lindesnes, Lyngdal, Sirdal, Vennesla, Åseral og Agder fylkeskommune.)

Yrkesetikk 
Arkivsenter sør arbeider etter yrkesetiske retningslinjer for arkivarer som er vedtatt på generalforsamlingen til ICA (International Council on Archives) i Beijing i 1996 og gjelder for hele verden.

Eksterne lenker 
 Interkommunalt arkiv i Vest-Agder
 Arkivkatalogen for Arkivsenter sør er tilgjengelig gjennom Arkivportalen

Norske interkommunale selskaper
Arkiver i Norge
Vest-Agder
Organisasjoner i Agder
Etableringer i 1990
C.V. Jørgensen

Carsten Valentin (C.V.) Jørgensen (født 9. mai 1950 i Lyngby) er en dansk sanger og sangskriver. Mellomnavnet Valentin er et kunstnernavn.

Liv og virke
C.V. Jørgensens bitende satire og språklig kreative stil med mange metaforer har løftet ham nivået fra popsanger til poet og han har bred anerkjennelse blant litterater og diktere. Grunntonen i hans tekster er en melankolsk inderlighet som ofte grenser til pessimisme, bitende samfunnssatire eller korte fabler om menneskeskjebner.

C.V. Jørgensen fikk etter to plateutgivelser i relativ ubemerkethet sitt gjennombrudd med folkrock LP-en Storbyens små oaser (1977), hvor hans satiriske tekster spiddet både den danske kolonihaveidyll og den akademiske intelligentsia. 

Stilen ble fortsatt opp gjennem 1980-tallet, hvor Jørgensens tekster var i klar opposisjon til yuppies og borgerlig politisk dominans. I 1980 innspilte han albumet Tidens Tern sammen med den amerikansk-danske gitaristen Billy Cross' Delta Cross Band. Selv om albumets sang «Costa del Sol» som er en satire over rike danske pensjonisters flukt til skattely ved den spanske sydkysten, ble en landeplage, røk Cross og Jørgensen kort etter uklar, og samarbeidet ble avbrutt. I januar 2006 ble Tidens Tern utvalgt til å inngå i Kulturministeriets kulturkanon under kategorien populærmusikk.

På 1990-tallet skiftet C.V. Jørgensen radikalt stil med albumet Sjælland (1994) hvor producer blandet Kasper Windings pop-sound med svevende, free jazz inspirerte messingblåsere. Det musikalske fokus ble flyttet fra et standardrock-format til en mere fri stil med vekt på atmosfære og stemning. Tekstene skiftet fra den ordrike, fortellende stil til stramme stemningsbilder. En stil, han fortsatte 8 år senere på sitt neste album Fraklip fra det fjerne (2002). 

C.V. Jørgensen har i sin karriere arbeidet sammen med en rekke av dansk rocks musikalske profiler, blant annet Ivan Horn, Tim Christensen, Aske Jacoby, Sanne Salomonsen, Gert Smedegaard og Niels Henriksen.

På sensommeren 2009 vendte C.V Jørgensen for første gang på 7 år tilbake til scenen, med tre konserter under Århus Festuge.

Diskografi 
 En stynet strejfer (1974) 
 T-shirts, terylenebukser og gummisko (1975)
 Storbyens små oaser (1977)
 Vild i Varmen (1978)
 Solgt til stanglakrids (1979)
 Tidens tern (1980)
 Lediggang a go go (1982)
 Vennerne og vejen (1985)
 Lige lovlig live (1986)
 Indian summer (1988)
 I det muntre hjørne (1990)
 Sjælland (1994)
 Skygger og Magi (1996) 
 Fraklip fra det fjerne (2002)
 Så live som muligt (2003)

Referanser

Litteratur 
 Martinov, Niels: C.V. Jørgensen – En biografi om den danske rockpoet, ISBN 87-7055-095-6

Eksterne lenker 
 
 
 
  Fyens Stiftstidende: «En biografi uden bid»
  CV om TV – En dansk Dante i den elektroniske skuggeheimen
  GAFFA: Opsummering af nogle af de vigtigste begivenheder i C.V. Jørgensens første 60 år

Danske musikere
Danske komponister
Danske forfattere
Statens Kunstfonds hædersydelse
Personer med enkeltverk i den danske kulturkanonen
Personer fra Kongens Lyngby
Lykke-Per (roman)

Lykke-Per er en roman i åtte bind skrevet av den danske forfatteren Henrik Pontoppidan. Førsteutgavene kom ut i perioden 1898-1904.

Romanserien består av følgende bind:

 Lykke-Per. Hans Ungdom.  (1898).
 Lykke-Per finder Skatten.  (1898).
 Lykke-Per. Hans Kærlighed. (1899).
 Lykke-Per i det Fremmede. (1899).
 Lykke-Per. Hans store Værk.  (1901).
 Lykke-Per og hans Kæreste. (1902).
 Lykke-Per. Hans Rejse til Amerika. (1903).
 Lykke-Per. Hans sidste Kamp.  (1904).Lykke-Per'' er tatt opp i den danske kulturkanonen.

Handling 
Peter Sidenius, ofte bare kalt Per, er en ung aspirerende ingeniør fra en troende kristen familie fra Vest-Danmark. Faren hans er en streng mann, som forventer at sønnene hans skal begynne som prester som ham selv. Men Per gir avkall på troen, og reiser til København for å studere ved et Polyteknisk Universitet. Dermed kutter han alle bånd til familien. I København møter Per også kosmopolitiske og intellektuelle kretsene i det velstående jødiske miljøet i København. Han blir venn med bank-mannen Philip Salomon, hvor han møter Philips to døtre: Jakobe og Nanny. Per har et kort forhold til den yngre datteren, Nanny, før han forelsker seg i den eldre datteren. Forholdet deres er motivert både av kjærlighet, og av det faktum at Salomon-familien kan sponse Peters prosjekt. 

Jakobe er fremdeles ung og lidenskapelig, og ikke hemmet av Pers protestantiske skyldfølelse ved å hengi seg til livets gleder. Men Per klarer ikke å sette sine egne lidenskaper ordentlig fri. De er forlovet en stund, frem til Per sier opp forlovelsen - som også markerer slutten på forholdet til den jødiske familien. Per møter også den karismatiske Dr. Nathan, en fiksjonalisert versjon av den intellektuelle Georg Brandes - som påvirker Per med sine progressive idealer, om å bringe fremtiden til Danmark.

Men Per avviser etter hvert Dr. Nathans innflytelse, ettersom han ser på Nathan som en representant for en rent humanistisk intellektualisme - uten noen genuin interesse for vitenskap eller teknologiske fremskritt. Per finner på nytt et storskala ingeniør-prosjekt, og planlegger byggingen av en rekke kanaler og havnesystemer i hjemlandet Jylland. Men når ideene hans blir avvist som umulig, klarer Per likevel å få støtte gjennom sine tidligere kontakter i bank-verdenen - som viser seg å være mer progressive og villige til å støtte prosjektene hans økonomisk. Likevel mislykkes prosjektet til slutt, på grunn av for kraftig motstand fra Pers motstandere i nasjonalkonservative kretser - og Pers manglende evne til å inngå kompromisser.

Per vender tilbake til Jylland, hvor han igjen omfavner sine kristne røtter for en stund. Han gifter seg med datteren til en lokal prest, Inger - og de får tre barn sammen. Til slutt må han også forlate sin egen familie, når Peter innser at han behandler barna sine på samme måte som hans egen far gjorde mot ham. Han gjør det fordi han er redd for at han skal skade sine egne barn, slik faren hans gjorde mot ham.

Referanser

Eksterne lenker 
 Om Lykke-Per hos Henrik Pontoppidan.dk
 Henrik Pontoppidan hos Bibliografi.dk
  Henrik Pontoppidan hos Litteratursiden

Danske romaner
Den danske kulturkanonen