alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Phalanx CIWS

Phalanx CIWS (Close-In Weapon System) er et nærforsvarssystem som ble utviklet av General Dynamics sin avdeling i Ponoma for å beskytte krigsskip mot missiler. 
Systemet består av en M61 Vulcan gatlingkanon som er knyttet til et radarsystem som finner, følger og angriper innkommende mål. Det blir nå produsert av Raytheon.
Det finnes også en landbasert versjon, C-RAM.

Utvikling 
På slutten av 1960-tallet var den største trusselen mot overflatefartøyer missiler. Den amerikanske marinen hadde ikke noe effektivt forsvar mot missiler som trengte gjennom forsvaret som egne missiler gav så et program ble startet for å se om et radarstyrt kanonsystem kunne gi den beskyttelsen man trengte.

USS «King» var det første skipet som fikk montert systemet til utprøving i 1973. I 1974 ble den utrangerte destroyeren USS «Cunningham» utstyrt med systemet og det ble utført tester med en rekke forskjellige missiler og droner. Systemet ble også testet i forhold til elektroniske mottiltak ombord på destroyeren USS «Bigelow». I juli 1977 ble systemet godkjent og produksjonen startet i 1978. Det første fartøyet som var ferdig utrustet med systemet var  USS «Coral Sea» i 1980. Systemet er i 2008 bruk hos mer enn 20 land. US Navy har systemet montert på alle fregatter eller større overflatefartøy.

Versjoner 

Phalanx systemet finnes i flere forskjellige versjoner.

Phalanx Block 0 

Phalanx Block 0 er basisversjonen som består av søke og ildledingsradarer og en hydraulisk M61A1 Vulcan gatlingkanon med av skuddtakt på 3000 skudd i minuttet og et magasin på 980 skudd. Block 0 varianten er også basisen for de oppgraderte versjonene.

Phalanx Block 1 

Phalanx Block 1 har oppgradert søkeradar som gir større søkevinkel både horisontalt og vertikalt. Skuddtakten er økt til 4500 skudd per minutt ved at gatlingkanonen er pneumatisk og magasinet økt til 1500 skudd. Ammunisjonen er også byttet fra uran til wolfram.

Phalanx Block 1A 

Phalanx Block 1A har oppgraderte datamaskiner og mulighet for å koble ildledningssytemet til RAM.

Phalanx Block 1B Phalanx Surface Mode 

Phalanx Block 1B er en oppgradering av systemet så det også kan angripe små, raske overflatefartøy, saktegående fly og helikoptre.

Litteratur

Eksterne lenker 

 Raytheon Phalanx produktark – besøkt 18. april 2008.
 Globalsecurity.org om MK-15 Phalanx – besøkt 11. januar 2009.

CIWS
Raytheon
Artikler i sjøfart-prosjektet

sv:M61 Vulcan#Phalanx CIWS
Lars Rønningen

Lars Rønningen (født 24. november 1965 i Oslo) er en tidligere bryter som var medlem av Sp-09, deretter Oslo Bryteklubb, før han gikk til Kolbotn Idrettslag. 

Rønningen ble europamester to ganger i 1988 og 1992, fikk sølv i VM i 1989 og bronse i 1987. Han har fem nordiske mesterskap. Han deltok under sommer-OL for Norge i 1984 i Los Angeles, i 1988 i Seoul og i 1992 i Barcelona med syvendeplass i lett fluevekt i 1992 som beste resultat.

I NM har Rønningen tatt tittelen åtte ganger, to i 48-kilosklassen og seks i 52-kilosklassen.

Hans tre år eldre bror og treningspartner, Jon var også en internasjonal bryter, med OL-gull fra OL 1988 i Seoul og OL 1992 i Barcelona.

Medaljer i norske mesterskap

Kilder
 Profil hos Norges Bryteforbund.

Eksterne lenker 
 

Norske brytere
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1984
Brytere under Sommer-OL 1984
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1988
Brytere under Sommer-OL 1988
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1992
Brytere under Sommer-OL 1992
Personer fra Oslo
Fødsler i 1965
Altay (Xinjiang)

Altay (kinesisk: 阿勒泰; pinyin: Ālètài; Wade-Giles: Ā-lè-t'ài; uigurisk: ئالتاي ; uigur-latin: Altay) er et prefektur understilt det kasakiske autonome prefektur Ili i Xinjiang i Folkerepublikken Kina. Altay har et areal på 118.015 km².

Administrative enheter 
Prefekturet Altay har jurisdiksjon over ett byfylke (市 shì) og 6 fylker (县 xiàn).

Etnisk sammensetning

Samferdsel 
Kinas riksvei 216 fører fra Altay til byen Baluntai i fylket Hejing.

Kinas riksvei 217  begynner i Altay og ender i Kuqa, begge i Xinjiang.

Eksterne lenker 
 Lokalregjeringens hjemmesider 

Prefekturer i Xinjiang

de:Altay
Maki

Maki (מק"י) er et israelsk kommunistparti. Navnet er et akronym for Ha'Miflaga Ha'Komunistit Ha'Ysraelit, og partiet ble dannet i 1948 av restene av Det palestinske kommunistpartiet innenfor grensene av den nye staten Israel. Partiet var ikke sionistisk, men det anerkjente Israel. Det mente også at de palestinske araberne hadde rett til å opprette sin egen stat, i samsvar med FNs forslag om deling av landet. Partiet tilhøyrte Den kommunistiske verdensbevegelsen og støttet Sovjetunionen. Maki fikk mellom tre og seks plasser i det israelske parlamentet Knesset fra starten til 1965. 

På grunn av de stalinistiske rettssakene mot jødiske kommunister i Tsjekkoslovakia, brøt det prosovjetiske venstresionistiske arbeiderpartiet Mapam med Sovjetunionen i 1953. Da gikk noen Mapam-medlemmer over til Maki, med Moshe Sneh i spissen. I 1965 delte Maki seg mellom en i hovedsak jødisk gruppe ledet av Sneh, som var kritisk til den stadig mer fiendtlige sovjetiske politikken overfor Israel, og en gruppe som i hovedsak besto av israelske arabere, som gikk ut og opprettet Rakah, Den nye kommunistlista. Rakah ble anerkjent av Sovjetunionen som det «offisielle» israelske kommunistpartiet. 

Etter dette ble Maki svekket, og hangla videre til det gikk inn i venstrepartiet Ratz i 1984. Dette gikk i sin tur sammen med to andre venstreparti og grunnla Meretz noen år senere. 

Rakah ble sett på som et «arabisk» parti selv om det helt frem til slutten av 1980-åra ble ledet av jødiske Meir Vilner. I 1977 dannet partiet valgalliansen Hadash, Den demokratiske fronten for fred og likhet, sammen andre ikke-sionister. I 1989 endret Rakah offisielt navnet sitt tilbake til Maki og er fremdeles den ledende krafta i Hadash, som regelmessig vant mellom tre og seks seter ved valg til Knesset.

Eksterne lenker 
 

Politiske partier i Israel
Sosialistiske partier
Kommunistiske partier
Politiske partier etablert i 1948
1940-årene i Israel
Novotsjeboksarsk

Novotsjeboksarsk (russisk: , tsjuvasjisk: ) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger ved elva Volgas sørlige bredd, rundt 10 km øst for Tsjeboksary. Innbyggertall: 125 857 (folketelling 2002), 114 760 (folketelling 1989).

Novotsjeboksarsk ble grunnlagt i 1960 som en satellittby til Tsjeboksary. Byen ble bygget på et tidligere ubebygd område, og den raskt voksende byen tok etter hvert opp i seg flere omkringliggende landsbyer. Den passerte 100 000 innbyggere i 1983.

Tsjeboksary vannkraftverk i Volga ligger like ved byen.

Kjente personer fra Novotsjeboksarsk 
Olga Jegorova – langdistanseløper

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Novotsjeboksarsk på MojGorod.ru (russisk)

Byer i Tsjuvasjia
Byer ved Volga
Bosetninger etablert i 1960
1960 i Russland
Friedrich Dollmann

Friedrich Dollmann (født 2. februar 1882 i Würzburg i Bayern, død 30. juni 1944 i Le Mans i Frankrike) var en tysk general under andre verdenskrig. Han er mest kjent for sin rolle under invasjonen i Normandie. Han deltok også i første verdenskrig.

Liv og virke

Bakgrunn
Friedrich Dollmann gikk inn i hæren i 1899. Han studerte ved Generaølstabens Krigsakademi fra 1909.

Første verdenskrig
Under de første to år av første verdenskrig var han luftobservatør. Dollmann ble flyttet til Generalstaben den 5. november 1917, som del av 6. infanteridivisjon. Han ble overført til den bayerske generalstab hvor han den 21. januar 1918 fikk kommando over 6. armé.

Mellomkrigstiden
I mars 1919 ble han utnevnt til ministeriet for militære anliggender og så til Generalstabens fredskommisjon. Etterpå forble Dollmann i det nyopprettede Reichswehr i mellomkrigstiden.

Annen verdenskrig
Rett etter utbruddet av andre verdenskrig ble han utnevnt til generaloberst og fikk kommandoen over den tyske 7. armé. Denne ledet han under slaget om Frankrike. Etter den tyske seieren, ble han satt til å lede okkupasjonsstyrken og bygge opp forsvaret i Bretagne og Normandie.

Til tross for at den allierte invasjonen var ventet tidlig i juni 1944, senket Dollmann beredskapen på grunn av det dårlige været 4. juni og deltok i stedet på en stabsøvelse. Slik var hans kommando noe fraværende da invasjonen virkelig kom. Men Dollmann ledet den innbitte tyske motstanden i Normandie fram til han døde av hjerteattakk 30. juni, da han fikk melding om at han ville bli stilt for krigsrett på grunn av at byen Cherbourg hadde falt i amerikanske hender.

Referanser

Kilder  
 Harrison, George A., Cross-Channel Attack. The United States Army in World War II: The European Theater of Operations, 1951. Reprint, Washington, D.C., 1970. 
 Ryan, Cornelius: Den lengte dagen – D-dagen tirsdag 6. juni 1944

Eksterne lenker 
 Biografi i Lexicon der Wehrmacht (tysk) 

Personer fra Würzburg
Tyske generaler
Tyskere fra andre verdenskrig
Tyskere fra første verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Mottakere av Jernkorsets ridderkors
Mottakere av Jernkorset (1914)
Tyske arméoffiserer
Tysk militærpersonell (Hæren i Keiserrike)
Tysk militærpersonell (Hæren i Reichswehr)
Tysk militærpersonell (Hæren i Wehrmacht)
Mariinskij Posad

Mariinskij Posad (russisk: , tsjuvansk: ) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger på høyre bredd av elva Volga, rundt 30 km øst for Tsjeboksary. Innbyggertall: 10 273 (folketelling 2002).

Den ble grunnlagt i 1620 som landsbyen Sundyr (russisk: Сундырь), oppkalt etter elva Sundyrka. I 1856 ble navnet endret til Mariinskij Posad, etter dronning Maria Aleksandrovna. Den fikk bystatus i 1920.

Byens næringsliv omfatter produksjon av byggematerialer, maskinbygging, næringsmiddelindustri og et kabelverk. Mariinskij Possad har også en elvehavn ved Volga.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Tsjuvasjia
Byer ved Volga
Bosetninger etablert i 1620
1620-årene i Russland
Kozlovka

Kozlovka (russisk: , tsjuvasjisk: ) er en by i Republikken Tsjuvasjia i Russland. Den ligger på høyre bredd av elva Volga, rundt 70 km sørøst for Tsjeboksary. Innbyggertall: 12 057 (est. 2006), 13 054 (folketelling 2002).

Bosetningen ble grunnlagt i 1671. Den fikk status som bymessig bosetning i 1938 og bystatus i 1967.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Tsjuvasjia
Bosetninger etablert i 1671
1670-årene i Russland
Arad (Israel)

Arad (hebraisk עֲרָד; arabisk عراض) er en moderne by i Sørdistriktet i Israel, på grensa til ørknene i Judea- og Negev. Byen er den første planlagte byen i Israel og ble grunnlagt i 1962.

Byen ligger 25 km vest for Dødehavet og 45 km øst for Beersheba. Det bor 23 300 mennesker i byen, inkludert askenasiske og sefardiske jøder, både sekulære og religiøse, beduiner, svarte hebreere, samt israelere født i Israel og nye immigranter. Byen ble grunnlagt i november 1962 som den siste grunnlagt utviklingsbyen og den første planlagte byen i Israel. Byen er kjent for å være ren, ha tørr luft og fungerer som en stor attraksjon for mennesker med astma fra hele verden.

Som den nest-største byen i Israel i areal (embetsområde) finnes det mange store offentlige steder og fasiliteter i Arad, blant annet Tel Arads ruiner, Arad park, en flyplass og Israels første legale rasebane. Den er også velkent for sine årlige musikkfestivaler, som var den mest populære musikkfestivalen i landet frem til 1995, og fremdeles blir holdt årlig.

Søsterbyer 
  Burlington, Vermont
  Wilmington, Delaware
  Dinslaken

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Israel
Sørdistriktet
Bosetninger etablert i 1962
1962 i Asia
1960-årene i Israel
FNs delingsplan for Palestina

FNs delingsplan for Palestina ble den 29. november 1947 stemt frem av De forente nasjoner for å avslutte Det britiske palestinamandatet innen 1. august 1948, for å løse Midtøsten-konflikten i Det britiske palestinamandatet. Planen ble formelt benevnt som «FNs hovedforsamlings resolusjon 181». Planen ble godkjent av FNs hovedforsamling med 33 stemmer mot 13, med 10 nøytrale. For å ta høyde for stor innvandring etter jødeforfølgelsene i Europa og holocaust, ble jødene   tildelt 56% av Palestina mens araberne fikk 43% og resten (1%) var internasjonal sone. Denne planen ble sett på som urettferdig av Palestinerene og ble avvist. Det førte senere til den første krigen i Palestina i 1948.

Planen ville dele opp Palestinaterritoriet inn i jødiske og arabiske stater, med det store Jerusalem-område, inkludert Betlehem, under internasjonal kontroll.

Litteratur

Se også
 Området Palestina
 staten Palestina

Israels historie
Palestinas historie
Palestinamandatet
Midtøsten-konflikten
Rettsvitenskap i 1947
FNs generalforsamlings resolusjoner
Internasjonale relasjoner i 1948
Politikk i 1947
Politikk i 1948
Carden-Loyd Mk VI

Carden-Loyd Mk VI var en britisk lett stridsvogn («tankette»).

I 1920-årene fikk man i Frankrike og Storbritannia en endring i hvordan man så for seg stridsvognens utforming og rolle på slagmarken. I stedet for store stridsvogner med store mannskaper så man for seg små tallrike en- eller tomanns stridsvogner som skulle fungere som et slags mobilt infanteri utstyrt med mitraljøser. Serien med lette stridsvogner produsert av Carden-Loyd var et av resultatene av denne tilnærmingen til utforming og taktikk.

Mk VI bygget videre på tidligere design utviklet av Carden-Loyd og ble produsert fra 1928 av Vickers-Armstrongs som da hadde kjøpt opp Carden Loyd. Mk VI var utstyrt med en mitraljøse som også kunne fjernes fra kjøretøyet og monteres på en egen trefot, og representerer et skille mellom idéen om små lette en- og tomanns stridsvogner og overgangen til idéen om et transportkjøretøy for våpen som ble videreutviklet i form av for eksempel Universal Carrier.

Carden-Loyd Mk VI ble eksportert til flere land. Den ble også produsert under lisens i en rekke land og mange senere stridsvogner basert på Mk VI ble utviklet, blant annet de italienske Carro Veloce 29 og Carro Veloce 33, de polske TK.1 og TK.3 og den sovjetiske T-27.

Kilder 

Stridsvogner fra Storbritannia
Lette stridsvogner
Liste over universiteter og høyskoler i Israel

Det er åtte offisielle universiteter i Israel. I tillegg er det et par dusin høyskoler og andre institutter for høyere utdanning, så vel som ca. et dusin utenlandske universitetsforlengelser. Alle har akademisk oppsyn av Styre for høyere utdannelse i Israel (CHEI). Hovedforskjellen mellom et universitet og en høyskole i Israel er at kun universiteter kan gi doktorgrader. Teoretisk sett kan en høyskole søke til CHEI for å oppgradere sin status til universitet.

Universiteter

Høyskoler 

Andre institutter for høyere utdanning i Israel er anerkjent av CHEI til å kunne gi bachelorgrader (og i noen tilfeller mastergrader) kalt colleges (hebraisk: , Mikhlalot). Det er også over tyve lærerhøyskoler eller seminarer, hvor de fleste kun kan gi en Bachelor i utdanning (B.Ed.)

Se også 
 Utdanning i Israel

Referanser

Eksterne lenker 
  Styre for høyere utdannelse i Israel og dets offisielle beskrivelse av forskjellige typer israelsk høyere utdannings-institutter, og deres komplette lister.
  Oppropet om boikott av israelske universiteter fra PACBI (The Palestinian Campaign for the Academic and Cultural Boycott of Israel)

Universiteter i Israel
Universiteter
Israel
Medium Tank Mk III

Medium Tank Mk III var en britisk stridsvogn nær beslektet med Medium Tank A6-serien produsert av Vickers-Armstrongs. Bare tre prototyper ble bygget av denne stridsvognen før den ble kansellert.

Mk III hadde ett hovedtårn med en 3 punds kanon og en 7,62 mm mitraljøse montert koaksialt med denne. Foran hovetårnet hadde den to mindre tårn med en 7,62 mm mitraljøse hver.

Stridsvogner fra Storbritannia
Dimona

Dimona (, arabisk ديمونة) er en israelsk by i Negevørkenen, 36 kilometer sør for Beersheba og 35 kilometer vest for Dødehavet over Aravakløften i Sørdistriktet. Byens navn stammer fra en bibelsk by, nevnt i Josva 15, 21–22.

Historie

Byen blir grunnlagt 
Lokalstyret Dimona var en av utviklingsbyene som ble grunnlagt i 1950-åra under lederskap av Israels første statsminister, David Ben-Gurion. Dimona ble grunnlagt i 1953 og bosatt i 1955, for det meste av immigranter fra Nord-Afrika, som også konstruerte byens hus. Dimonas emblem (som et lokalstyre) ble vedtatt 2. mars 1961 og dukket første gang opp på frimerker 24. mars 1965.

Da det israelske nukleærprogrammet startet senere samme tiår, ble Negev Nuclear Research Center lagt i nærheten av byen fordi den på grunn av ørkenen var isolert, samtidig som det var mulig å bo der.

Dimona i dag 
På tross av en nedgang i befolkningstall i 1980-årene, begynte byens befolkning å øke i begynnelsen av den russiske immigrasjonen i 1990-årene. I dag er Dimona den tredje største byen i Negev, med en befolkning på 33 900. Omtrent en tredjedel av byens befolkning er sysselsatt i industrien (kjemiske anlegg ved Dødehavet, som Dødehavsfabrikken, høyteknologi og klesbutikker), og en annen tredjedel i servicesektoren. På grunn av ny teknologi har mange arbeidere blitt overflødige de siste årene, hvilket gjør at arbeidsløsheten er på 10 %. 4. februar 2008 ble en israelsk kvinne drept og 38 andre skadet av en palestinsk selvmordsbomber i et terrorangrep.

Befolkning 

Dimona er hjemmet til det svarte hebraiske samfunnet, som blir styrt av grunnleggeren og den spirituelle lederen Ben Ammi Ben-Israel. Det bor omtrent 2000 svarte hebreere i Dimona, med kontakter i Arad, Mitzpe Ramon og Tiberiasområdene. Deres offisielle status i Israel var en omdiskutert sak i mange år, men i mai 1990 ble problemet løst ved utstedelsen av først B/1-visum, og et år senere, utstedelse av midlertidig residens. Status ble utvidet til august 2003, da Israels innenriksdepartement godkjente permanent opphold.

Transport 
I begynnelsen av 1950-årene ble en jernbanelinje anlagt fra nord til sør. Jernbanen bandt Beersheba og Dimona sammen med Sentral- og Nord-Israel.

Søsterbyer 
 Andernach, Rheinland-Pfalz, Tyskland (1975)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer i Israel
Sørdistriktet
Bosetninger etablert i 1955
1950-årene i Israel
Landsverk L-60

Stridsvagn L-60 var en svensk stridsvogn produsert av AB Landsverk fra 1934. Den ble også produsert i Ungarn som 38M Toldi. Sverige eksporterte også noen L-60 til Irland.

L-60 ble produsert i fire varianter, L-60A og L-60B som hadde en 20 mm kanon som hovedbestykning, L-60C som ble ustyrt med en 37 mm kanon og L-60D som fikk nytt tårn og to mitraljøser.

Stridsvognene m/38, m/39 og m/40 var direkte videreutviklinger av L-60.

Lette stridsvogner
Kvernesodden

Kværnesodden er Rendalens største fotballbane. Den har plass til ca. 100 personer og er hjemme banen til Rendalen IL, som spiller i 5. divisjon.

Fotballstadioner i Norge
Idrettsanlegg i Innlandet
Byggverk i Rendalen
Zoé kirken

Zoé kirken er en lokal menighet i Fredrikstad. Menigheten er registrert som et eget trossamfunn, men har kontakter med andre menigheter, både i Norge og i utlandet. Menigheten er en del av pinsebevegelsen. 

Menigheten holder til på Sellebakk, og hadde 330 tilskuddstellende medlemmer i 2019. Medlemmene kommer fra ulike deler av Østfold.

Menigheten ble grunnlagt i 1992 av Jan Halvorsen. Hovedpastor er Ruben Dahl Hansen; per 2022 er han også registrert som kirkens daglige leder og styreleder.

I begynnelsen ble møtene holdt i leide lokaler, men i juni 2002 ble den nye kirken innviet. Den inneholder blant annet møtesal med galleri, barnerom, kafé og kontorer.

ZoéKirken driver gjenbruksbutikk i Sellebakk sentrum. I lokalmiljøet har menigheten blitt kritisert fordi menighetens leder skal ha uttrykt seg nedsettende om islam.

Referanser

Eksterne lenker
 Hjemmesider

Norske pinsemenigheter
Kultur i Fredrikstad
Religion i Viken
Haaken Christensen

Haaken Andreas Christensen (født 16. februar 1924, død 11. april 2008) var en norsk kunsthistoriker og gallerist. Christensen tok magistergraden i kunsthistorie ved Universitetet i Oslo i 1956, med en avhandling om Gustave Courbet, kalt «Gustave Courbet i lys av sin samtids kunstkritikk». I 1961 startet han opp sitt eget galleri i Oslo, Galleri Haaken, som et av Norges første kommersielle gallerier for samtidskunst. Galleriet spilte en sentral rolle i norsk kunstliv på 1960- og 1970-tallet, og stilte jevnlig ut arbeider av fremstående norske kunstnere som Knut Rose, Johs. Rian, Ole Rinnan, Gunnar S. Gundersen og Jens Johannesen.

I 2003 åpnet Sal Haaken, en ny fløy ved Henie Onstad kunstsenter på Høvikodden, som et resultat av samarbeid mellom Christensen og kunstsenteret. Christensen finansierte bygget, og det var inkludert i planene at fløyen skulle huse Christensens private kunstsamling etter hans død. Etter en uoverensstemmelse med kunstsenteret om driften av Sal Haaken endret Christensen denne planen, og testamenterte hele samlingen, til en anslått verdi av 200 millioner kroner, til den ideelle organisasjonen Leger uten grenser.

Haaken Christensen utga også to bøker: En gallerists erindringer: Innfall og novellette (1985) og Olivier Debré: Debré og Lærdal (1991).

Christensen var ridder av den franske Ordenen for kunst og litteratur.

Referanser

Eksterne lenker 
 Galleri Haaken
 Tv2-innslag om Christensens gave til Leger uten grenser

Norske kunsthistorikere
Ordre des Arts et des Lettres
Balad (politisk parti)

Balad, et akronym for Brit Le'umit Demokratit (hebraisk ברית לאומית דמוקרטית, nasjonaldemokratisk samling; arabisk التجمع الوطني الديمقرآطي, al-tajamu' al-watani al-dīmūqrati eller بلد, land) er et arabisk-israelsk politisk parti. Partiet representerer den arabiske minoriteten i det israelske parlamentet Knesset. Den nåværende partilederen er Jamal Zahalka.

Eksterne lenker 
 
 Partiets historie, Knesset 

Politiske partier i Israel
Politiske partier etablert i 1995
1995 i Israel
Petter Dass-kapellet

Petter Dass-kapellet på Husøy i Træna kommune ytterst på kysten av Helgeland er et kapell oppført på initiativ fra Arild Haaland og kunstneren Karl Erik Harr, i samarbeid med Træna kommune.   

Kapellet ble åpnet 28. juni 1997. Kapellet har form inspirert av en storbåt, og har sitteplasser til i overkant av 30 mennesker.  Kapellet er ment som et minnesmerke over Petter Dass – og alle som slet, og ble borte på havet, i arbeid for det daglige brød. Samtidig skal det være et rom for ettertanke og meditasjon. Kapellet er ikke vigslet.

Karl Erik Harr har malt tolv tavler som illustrerer tekster av Petter Dass, de fleste hentet fra Nordlands Trompet.

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 Træna Bygdemuseum
 Bilete frå Petter Dass-kapellet
 Tenk TRæna

Kirker i Træna
Petter Dass
Norske kirker fra 1997