Boris Jeltsin

Boris Nikolajevitsj Jeltsin (kyrillisk: Борис Николаевич Ельцин  født 1. februar 1931 i Butka ved Sverdlovsk, nå Jekaterinburg, Sovjetunionen, død 23. april 2007 i Moskva) var en russisk ingeniør og politiker og Russlands president fra 1991 til 1999. Han var den første demokratisk valgte statslederen i Den russiske føderasjonen etter oppløsningen av Sovjetunionen. Han medvirket selv til oppløsningen av unionen i selvstendige republikker.

Oppvekst og utdanning
Jeltsin var bondesønn og vokste opp i vanskelige kår. To år etter at han ble født måtte familien flytte til byen Kazan, der faren jobbet som bygningsarbeider. Han gikk på Urals polytekniske institutt i Sverdlovsk fra 1949 til 1955, hvor han utdannet seg til bygningsingeniør. Han var en energisk og dyktig student som gikk ut med meget gode karakterer. Som unggutt var han kjent som en urokråke i sentrum for begivenhetene. Han hadde idrettstalent og behersket flere disipliner som ski, boksing, turn, friidrett og volleyball. Han var en periode en det beste spillerne i Sverdlovsk volleyballag i 1. divisjon. Etter utdanning til bygningsingeniør var han en tid vanlig arbeider i anleggsbransjen for å skaffe seg erfaring.

Yrkesliv
Jeltsins harde og kompromissløse stil skaffet ham som ung fiender i partiet og i arbeidslivet. Han ble 32 år gammel sjef for et stort fabrikkompleks i Sverdlovsk med flere tusen ansatte. Denne jobben ga ham ry som en effektiv og rettskaffen administrator. Han viste omtanke for vanlige arbeidere, noe som gjorde ham populær. På grunn av de gode resultatene i bedriften fikk han også et godt omdømme i kommunistpartiet. Jeltsins neste jobb var som leder for byggeavdelingen i partiets distriktskomite, et prestisjetungt verv. Han avanserte til sekretær for distriktskomiteen og ble deretter førstesekretær, som i praksis var Sverdlovsks mektigste stilling.

Politikk 

Jeltsin ble medlem av det sovjetiske kommunistpartiet i 1961. Jeltsin og Mikhail Gorbatsjov var like gamle og hadde lignende yrkeserfaring. Begge var ulike den foregående generasjon ledere i Sovjetunionen. De var folkelige, åpne for nye ideer og kritiske til utviklingen i Sovjetunionen. De hadde hatt noe kontakt tidligere som førstesekretærer i henholdsvis Sverdlovsk og Stavropol.

Etter at Gorbatsjov tok over toppledelsen fikk Jeltsin i april 1985 stillingen som leder av Sentralkomiteens byggeavdeling, og i juni 1985 ble han forfremmet til sekretær i Sentralkomiteen - et av de fremste vervene i Sovjetunionen. I 1985 ble Jeltsin kandidat politbyrået, og året etter ble han utnevnt av Mikhail Gorbatsjov til partisjef i Moskva, en av de mektigste stillingene i partiet. Som partisjef i Moskva sparket han funksjonærer han anså som udugelig eller korrupte. Jeltsins brutale «ryddesjau» skapte uro og skaffet ham fiender i partiet samtidig som Gorbatsjov og andre mente at noe måtte gjøres i Moskva. Gorbatsjov ble stadig mer misfornøyd med Jeltsin. På plenumsmøtet i Sentralkomiteen ba Jeltsin fra talerstolen om å bli fritatt fra vervene som partisjef og medlem av politbyrået. Jeltsin kritiserte i talen Gorbatsjovs reformarbeid som han mente hadde gitt lite resultat, og han advarte mot personkult rundt landets leder. Sentralkomiteen vedtok enstemmig å anse Jeltsins innlegg som «politisk feilaktig», og Jeltsin var med det utstøtt. I 1987 forlot han disse stillingene etter å ha blitt kritisert for «politisk umodenhet» og «sviktende lederskap». Han ble da degradert til viseformann i sentralkomiteen for byggesaker. 

På partikongressen i 1986 skapte han seg ry som en uredd og ukonvensjonell politiker med omtanke for vanlige folk. 

I 1988 fikk Gorbatsjov gjennom at det for å styrke de demokratiske organene skulle holdes et delvis fritt valg våren etter. I mars 1989 ble han valgt til den nye Folkekongressen for Sovjetunionen (russisk: Съезд народных депутатов СССР) med 89 % av stemmene fra velgerne i Moskva. Myndighetene hadde forsøkt å hindre ham å stille til valg. Jeltsin ble populær ved blant annet å stå i kø i butikken sammen med vanlige folk og klage over dårlig vareutvalg. Fra Folkekongressen ble han valgt inn som fast representant i Det øverste sovjet. I mai 1990 ble han formann i RSFSRs øverste sovjet. Han forlot kommunistpartiet på den 28. kongressen sommeren 1990. I juni 1990 fikk han gjennom at Russlands lover skulle ha rang foran Sovjetunionens lover.

Kuppforsøket i 1991

Den 12. juni 1991 ble Jeltsin valgt til den russiske sovjetrepublikkens president med 57 prosents majoritet ved direkte valg. Jeltsin ble da den første direkte folkevalgte lederen i Russlands og Sovjetunionens historie. Dette ga Jeltsin større folkelig legitimitet enn Gorbatsjov som ikke var direkte valgt. Befolkningen var misfornøyd med at Gorbatsjovs reformer ikke ga resultater. I august 1991 lyktes det ham med folkelig støtte å avverge et kuppforsøk mot Mikhail Gorbatsjov. Jeltsin fremsto med dette som landets redningsmann og ble for alvor kjent internasjonalt og en nasjonalhelt for russerne. Kuppmakernes planer om å arrestere Jeltsin mislykkes helt. Ved å redde Gorbatsjov ble de to på nytt allierte. Rollene ble samtidig byttet om: Jeltsin fremsto som den klare lederen mens Gorbatsjov var på defensiven. På denne bakgrunn forbød han i november kommunistpartiet i Russland.

Oppløsningen av Sovjetunionen
Litauen erklærte seg selvstendig fra Sovjetunionen i 1990. Tidlig i januar 1991 var det en spent situasjon, og Jeltsin sendte 12. januar ut et dramatisk opprop til «Russlands borgere». I oppropet advarte han mot å bruke våpen mot en fredelig befolkning, han manet til selvkontroll og advarte mot fare for diktatur i landet. Han rettet klar kritikk mot Gorbatsjov. I Vilnius ble 13 sivile drept av russiske militære 13. januar 1991, «den blodige søndagen». Jeltsin støttet de baltiske landenes rett til å tre ut av unionen. Etter uroligheten i Baltikum ble Russlands øverste sovjet sammenkalt før tiden, og Jeltsin fikk gjennom et opplegg for å forhandle om en unionsavtale som var tenkt å omfatte Russland, Hviterussland, Ukraina og Kasakhstan. Gorbatsjov hadde på denne tiden svært lite oppslutning i befolkningen, mens Jeltsin var svært populær.

Gro Holm skrev i februar 1991 at Sovjetunionen «neppe vil bestå til år 2000» og antok at Jeltsin og Gorbatsjov for ettertiden mest ville fremstå som overgangsskikkelser.

Velgerne i Ukraina stemte 1. desember 1991 med stort flertall for utmelding fra Sovjetunionen, og Ukrainas ledere var klare over at USA kom til å anerkjenne en uavhengig stat. Både Jeltsin og Gorbatsjov hadde sagt tydelig at uten Ukraina var Sovjetunionen utenkelig. Den 8. desember erklærte Jeltsin sammen med Ukrainas president Leonid Kravtsjuk og Hviterusslands leder Stanislav Sjusjkevitsj at Sovjetunionen var oppløst. De andre lederne reagerte på det de oppfattet som et kupp fra de slaviske republikkenes side.

Presidentperiode (1991–1999)

I oktober 1992 overleverte han til Polens president, Lech Wałęsa, dokumenter som viste at Stalin hadde beordret Katyn-massakren. Han besøkte Sør-Korea i 1992, og landene undertegnet en historisk vennskapsavtale. I januar 1993 undertegnet han START II-avtalen med USAs president. Han var på offisielt besøk i Norge 25. - 26. mars 1996. Det første frie presidentvalget i landets historie ble avholdt 16. juni 1996. Jeltsin fikk 34,8 % av stemmene i første valgomgang mot Gennadij Ziuganov som oppnådde 32,1 %. I andre valgomgang 3. juli fikk Jeltsin 53,7 % og Ziuganov 40,4 %.

I september-oktober 1993 var det en konstitusjonell krise i Russland mens det pågikk tautrekking mellom presidenten og parlamentet. Jeltsin brukte hæren som skjøt med tanks mot parlamentsbygningen. Da motstanderne i parlamentsbygget ga opp innførte han unntakstilstand og forbød flere organisasjoner, blant annet kommunistpartiet. Pravda og flere andre aviser måtte innstille publiseringsvirksomheten. Det var en stund frykt for at situasjonen kunne utvikle seg til borgerkrig. Med unntak av Folkerepublikken Kina støttet andre land i praksis Jeltsin i denne situasjonen.

Jeltsin er blitt kritisert for sin innsats som president i Russland; en innsats som omfatter flere regjeringskriser og krig i Tsjetsjenia. Den første krigen i Tsjetsjenia (1995-1996) og økonomiske problemer med ukontrollert inflasjon, økende fattigdom og oligarker som beriket seg, underminerte Jeltsins autoritet og grep om makten midt på 1990-tallet. Ved valget til den nye nasjonalforsamlingen i desember 1993 gikk Jeltsins støttepartier sterkt tilbake. Jeltsin senket etter dette farten i de raske reformene ved overgangen til markedsøkonomi. I august 1994 var han Berlin da de siste russiske styrkene forlot byen som hadde vært okkupert av de allierte etter andre verdenskrig.

Jeltsin annonserte i februar 1996 at han ville stille til gjenvalg. Jeltsins parti, Vårt hjem - Russland, hadde ved parlamentsvalget i desember 1995 fått 10 % av stemmene mens kommunistpartiet ledet av Gennadij Ziuganov fikk nesten en fjerdedel av stemmene. I oktober hadde Jeltsin vært innlagt på sykehus og var på den tiden nede i 3 % oppslutning på meningsmålingene. Ved presidentvalget 3. juli 1996 oppnådde han 54 % i siste valgomgang mot Ziuganov (vel 40 %). Jeltsins valgkamp leide inn de tre amerikanske konsulentene George Gorton, Dick (Richard) Dresner og Joe Shumate for å bistå i valgkampen. Dresner hadde tidligere tilrettelagt Bill Clintons valgkamp i Arkansas og Gorton arbeidet senere for Arnold Schwarzeneggers valgkamp i California. Gorton og Shumate hadde arbeidet for Pete Wilsons valgkamp i California, mens Dresner medvirket til Wilsons mislykkede forsøk på å bli nominert til presidentvalget. Det er uklart hvor avgjørende disse var for å få gjenvalgt Jeltsin som hadde et tilsynelatende håpløst utgangspunkt med 6 % oppslutning i begynnelsen av 1996. Roger Spottiswoodes film Spinning Boris (2003) mener å fortelle den sanne historien om hvordan disse «spindoktorene» sørget for at Jeltsin vant valget. Personer i Jeltsins stab avviste påstandene om at konsulentene hadde noen betydning. Rådene fra konsulentene skal ha blitt formidlet via Jeltsins datter Tatjana Jeltsina og de møtte aldri Jeltsin personlig. Konsulentene behersket ikke russisk og arbeidet med hjelp fra tolker og oversettere. Jeltsins valgkamp begynte å angripe kommunistene etter råd fra de amerikanske konsulentene, noe Jeltsins egne rådgiver skal ha advart mot.

Han ble gjenvalgt som president i 1996 og gjennomgikk kort tid etter valget en omfattende hjerteoperasjon som gjorde ham sykmeldt i flere måneder. Hans andre periode var preget av lange fravær og fire utskiftinger av statsminister. Før valget i 1996 inngikk han en avtale med «de syv oligarker» (eller «syv bankmenn») (Boris Berezovskij, Mikhail Fridman, Piotr Aven, Mikhail Khodorkovskij, Vladimir Potanin og Aleksander Smolenski) om at de skulle få aksjer i de store selskapene dersom de støttet Jeltsin i valgkampen.

Død og ettermæle

Jeltsins dårlige helse og alkoholproblem bidro til at han fratrådte sin presidentpost den 31. desember 1999. Avgangen kom overraskende. Han ble etterfulgt av sin statsminister, Vladimir Putin, som ble valgt til Russlands president den 26. mars det påfølgende år. 

Jeltsin døde 23. april 2007 i en alder av 76, etter et hjerteinfarkt. Han ble begravd på Novodevitsjekirkegården den 25. april. De tidligere amerikanske presidentene Clinton og Bush var til stede sammen med tidligere britisk statsminister John Major. Norge var representert ved stortingspresident Torbjørn Jagland.

Ifølge biografien (2000) av Leon Aron kom Jeltsin til Moskva med ekte omsorg og bekymring for sine landsmenn. På en reise til USA i 1989 skal han blitt dypt sjokkert over vanstyret i Sovjetunionen sammenlignet med USA. En typisk «appartchik» fra utkanten, var en annen dom over Jeltsin. Han hadde små kunnskaper om økonomi og statsbygging, ifølge Nesavisimaja Gaseta og Der Spiegel. Jeltsin medvirket til å utvikle demokratiske institusjoner i Russland, blant annet i form av en lovgivende forsamling og fri presse. Før avgangen ved årtusenskiftet var det bare 2 % av velgerne som mente han gjorde en god jobb. Flere år senere var det flere som mente at Stalin hadde gjort mer godt for landet enn det Jeltsin hadde. Bare 17 % av velgerne mente at Jeltsin-perioden hadde gjort mer godt enn vondt for landet.

Bøker

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Russiske statsministre
Russiske presidenter
Sovjetledere
Personer fra Jekaterinburg