Jimmy Blanton

Jimmy Blanton (født 5. oktober 1918 i Chattanooga i Tennessee i USA, død 30. juli 1942 i Monrovia i California) var en amerikansk jazzmusiker og kontrabassist. Blanton spilte i Duke Ellingtons band i perioden 1939–1941. Han var den som begynte å bruke kontrabassen som soloinstrument, og hans basspill kan høres i innspillinger som «In a mellotone», «Bojangles» og «Jack the Bear». Duke Ellington spilte også inn et par duetter med ham selv på piano og Blanton på bass.

Liv og virke

Bakgrunn 
Jimmy Blantons mor var pianist og ledet et lokalt band. Gutten lærte seg tidlig å spille fiolin og opptrådte allerede i åtteårsalderen.

I studietiden ved Tennessee State University vekslet han om til kontrabass. Han fikk undervisning i musikkteori fra sin onkel. I stidietiden spilte han fra 1936 rik 1937 i universitetets orkester, og om somrene med Fate Marable i hans Riverboat-orkester.

Musiker etter studietiden 
Etter studiene dro han i slutten av 1937 til St. Louis i Missouri til Jeter-Pillars Orchestra, som han også spilte inn grammofonplater med.

Sent i 1939 begynte han i Duke Ellingtons orkester. Ellington hadde hørt ham stille med Fate Marable i Coronado Hotel Ballroom i St. Louis. Blantons forgjengier hos Ellington, Billy Taylor, led under degraderingen til annenbassist og forlot i forargelse orkesteret i 1940, da bandet opptrådte på Southland Cafe i Boston.

Selv om Blanton bare spilte i orkesteret i to år, revolusjonerte han basspillet med raske kontramelodier, og gjorde med dette kontrabassen «salonfähig» som soloinstrument. Etter ham kom den likeledes briljerende Ben Webster til Ellington, og perioden skulle få tilnavnet Blanton-Webster-årene (eller kompilert som  The Blanton-Webster Band). Blant de viktigste innspillingene Ellington-bandet hadde mens Blanton var med, er «Across the Truck Blues», «Jack the Bear», «Ko-Ko», «Harlem Air Shaft» og «Conga Brava». På denne tid kom det også til enkelte med Ellington på pianoet, som «Plucked Again», «Pitter Panther Patter», «Mr. J.B. Blues» og «Body and Soul».

Det var ikke bare hans solospill, og hans fyldigere og mer mangfoldigere måte å spille på som kjennemerket Jimme Branton. Han forandret også samarbeidet innad i rytmegruppen. Selv om han omtrent halvparten av tiden betonte alle fire taktdeler like sterkt, spilte han mange ganger bare den første og tredje, og så bare den annen og tredje. Han kunne la også taktholderoppgaven fare og var med på å fantasere med bandet. Han fikk ikke bare opp og med akkordene, men utvalgte notene slik at det oppstod nye musikalsk intelligente forbindelser.

I 1941 ble Blanton diagnostisert med (medfødt) tuberkulose; han måtte da forlate bandet (han ble etterfulgt av Oscar Pettiford) og døde få måneder etter i 1942, i en alder av 23 år, i et sanatorium i California.

Blanton influerte en ny generasjon bassmusikanter som Oscar Pettiford, Red Callender, Ray Brown, Charles Mingus og senere Paul Chambers. Han deltok også på tidlige musikantsesjoner i Minton's Playhouse.

Litteratur 
 Collier, James Lincoln (1999): Duke Ellington. Genius des Jazz. Berlin : Ullstein, ISBN 3-548-35839-X 
 Feather, Leonard; Gitler, Ira (1999): The Biographical Encyclopedia of Jazz. Oxford/New York, ISBN 978-0-19-532000-8
 Kunzler, Martin (2002): Jazzlexikon, bind 1. Rowohlt, Reinbek, 2. oppl., ISBN 3-499-16512-0; ISBN 3-499-16317-9
 Carr, Ian; Fairweather, Digby; & Priestley, Brian (2004): Jazz: The Rough Guide. London: Rough Guides. ISBN 1-85828-528-3
 «Jimmy Blanton» i: African American Almanac. 9. utg. Gale, 2003. Student Resource Center. Thomson Gale.

Referanser

Eksterne lenker   
 
  biografi hos All Music Guide
 Noter fra soloer

Jazzbassister fra USA
Personer fra Chattanooga