alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Vittorio Emanuele Orlando

Vittorio Emanuele Orlando (født 19. mai 1860 i Palermo – død 1. desember 1950 i Roma) var en italiensk politiker. Orlando var utdannet jurist og professor ved universitetet i Modena (1885), Messina (1886), Palermo (1888), Roma i 1903 - 1932 og fra 1945. Han hadde et sete i deputertkammeret fra 1897 til 1925 og tilhørte det moderate venstre. Han var medlem av en rekke regjeringer og var selv statsminister fra 1917 - 1919. Vittorio Orlando representerte Italia på fredskonferansen i Paris 1919, der han var en av «de fire store» sammen med Clemenceau, Lloyd George og Woodrow Wilson. I spørsmålet om å beholde Fiume innenfor Italias grenser mot Dalmatia, måtte Orlando gi tapt og gikk deretter av som statsminister.

Liv og virke

Bakgrunn 
Vittorio Emanuele Orlando ble professor i 1885 i Modena, i 1886 i Messina og i 1888 i Palermo.

Politiker
I 1897 ble han valgt som representant i deputertkammeret (Camera dei Deputati) og var i Giovanni Giolittis ministerium som kulturminister 1903–05. Deretter var han professor i offentlig rett ved Romas universitet.

Han var justisminister i Giolittis ministerium 1907–09 og i Antonio Salandras 30. oktober 1914 – 20. juni 1916. I det følgende ministeriet ved Paolo Boselli, inngikk han som innenriksminister.

Statsminister
Selv om han ble klandret for å ha forsømt seg mot fredspropagandaen, ble han likevel statsminister da Boselli i oktober 1917 gikk av etter det italienske nederlaget ved Caporetto.

Sammen med sin utenriksminister, Sidney Sonnino, var Orlando italiensk delegert ved Pariskonferansen i 1919 og tilhørte der, imidlertid uten å uteve nevneverdig innflytelse, «de fires råd». I Fiumespørsmålet klarte han ikke å avstedkomme noen for den italienske folkeopinion akseptabel ordning, og så seg dermed tvunget til å gå av 29. juli 1919.

Etter statsministertiden
Fra november 1919 til juni 1920, var Orlando deputertkammerets president. Etter fascistregimet ble innført i 1922 inntok han en temmelig tilsidesatt plass innen det politiske liv, likesom de fleste liberale.

Etter Mussolinis fall ble han i en kort periode aktiv igjen, men nå som konservativ.

Orlando utgav atskillige kjente arbeider i statsrett, blant annet Principii di diritto costituzionale (tredje opplag 1890) og Di diritto amministrativo (andre opplag 1892). I år 1890 begynte han å utgi «Archivio di diritto pubblico». Han var ordfører i foreningen for ivaretakelsen av utenlandsitalienernes interesser. («Lega italiana per la tutela degli interessi nazionali all'estero»).

Referanser

Eksterne lenker 
 

Italienske statsministre
Personer fra Palermo
Fødsler i 1860
Dødsfall i 1950
Glückstads gate (Oslo)

Glückstads gate (1–5D, 2A–6) er en gate på St. Hanshaugen i bydel St. Hanshaugen i Oslo. Den går fra Dalsbergstien til Stensberggata, men en fysisk delt i to ved Dovregata. Der forbinder trapper den øvre delen mot Dalsbergstien, som ligger oppå et platå, med den nedre delen mot Stensberggata. Øvre del har gatetun og er sperret av i nord mot gjennomkjøring til og fra Dalsbergstien. I nedre del er det gatetun nærmest Dovregata og parkering langs veien nær Stensberggata.

Gaten fikk sitt navn i 1896 og er oppkalt etter familien Glückstad, som eide en løkke i nærheten. Alle adressene i gaten er i øvre del.

Litteratur

Eksterne lenker
 

Veier i Oslo
Veier i bydel St. Hanshaugen
St. Hanshaugen
Inkognitiv

Inkognitiv er en norsk film fra 2012 regissert av .
Filmen ble vist med 18 års aldersgrense på Ringen kino i Oslo 19. desember 2012 
og fikk én spesialvisning med aldersgrense 11 år på Fredrikstad Kino 21. desember 2012
.

Rollebesetning 
  ... Markus Sjögren
 Morten Rudå ... Trond
  ... Andrea
 Jesper Malm ... Audun Sjögren
  ... Dr. Hansen
  ... Eivind Sjögren
  ... Videobutikk-ansatt
  ... Mahatma
  ... Sigrun
  ... Britisk Adelsprins

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske filmkomedier
Filmer fra 2012
Sigyns gate (Oslo)

Sigyns gate (1-3, 2-12) er en kort gate på Frogner i Oslo. Den går fra Nordraaks gate til Kirkeveien. Opprinnelig (1896) var gaten en del av Tors gate, som var tenkt forlenget til Kirkeveien.

Gaten fikk sitt navn i 1914 og er oppkalt etter Lokes hustru Sigyn.

Bygninger 
 Nr. 1: Funkisvilla (ark. Wilhelm Kielland) oppført 1934. Listeført.
 Nr. 2A (tidl. Nordraaks gate 8): Villa Bergene, tømmervilla (ark. Halfdan Berle) oppført 1899 for sjokoladefabrikant Anders Bergene. Halvannen etasje. Vernet etter Plan- og bygningsloven.
 Nr. 2B: Stall med kuskebolig for 2A oppført 1906, ombygget til moderne bolig 1984. Vernet sammen med hovedhuset.
 Nr. 3 (tidl. Kirkeveien 5B): Murvilla (ark. Helliesen) oppført 1918. Listeført.
 Nr. 4–6 (tidl. 2–4): Dobbeltvilla i mur (ark. Søren Wiese Opsahl) oppført 1915. Listeført.
 Nr. 8–10: Dobbeltvilla i mur (ark. Søren Wiese Opsahl) oppført 1915. Listeført.
 Nr. 12 (sammen med Kirkeveien 5): Dobbeltvilla i mur (ark. Søren Wiese Opsahl) oppført 1913. Listeført.

Referanser

Kilder 
 Oslo byleksikon: Sigyns gate

Eksterne lenker 
 

Veier på Frogner (strøk)
Veier i Oslo oppkalt etter kvinner
Bjølsenfossen

Bjølsenfossen er med et fall på 16 meter den høyeste fossen i Akerselva i Oslo. Den ligger sør for Treschows bru på Bjølsen, og har navn etter gården Bjølsen. På 1300-tallet ble Bjølsen mølle anlagt ved fossen. Fossen var på 1800-tallet viktig for industriutviklinga i området, og forsynte blant annet Bjølsen Valsemølle med kraft. Valsemølla ble etter hvert den største melprodusenten i Norge. Fossen ligger inne på valsemøllas industriområde, så allmennheten kommer normalt ikke tett på den.

Rett over fossen ligger Bjølsendammen, hvor det fra 1860 til 1867 var vanninntak for byen.

Kilder
 Knut Are Tvedt (red.): Oslo byleksikon, Kunnskapsforlaget 2010, side 83-84, ISBN 978-82-573-1760-7
 Trude H. Olsen (red.): Turguide Akerselva, Oslo kommune v/ Bymiljøetaten, Oslo 2012

Fosser i Oslo
Bjølsen
Nordmarksvassdraget
Akerselva
P/1990 V1

P/1990 V1, også kalt 192P/Shoemaker-Levy og Shoemaker-Levy 1, er en kortperiodisk komet i Jupiter-familien med en omløpstid på 17,25 år. Kometen ble oppdaget 15. november 1990 og var den første av i alt 9 kometer som ble oppdaget av de tre astronomene Carolyn S. Shoemaker, Eugene Shoemaker og David Levy.

Referanser

Kometer
Artikler i astronomiprosjektet
Himmellegemer oppdaget i 1990
Filosofiåret 1599

Filosofiåret 1599 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1599.

Hendelser

Publikasjoner

Fødsler 
9. august – Laurentius Weger den eldre, tysk filosof (død 1629)
Giacomo Accarisi, italiensk filosof og katolsk biskop (død 1653)
ca. 1599 – Richard Overton, engelsk pamflettmaker og medlem av Levellere (død ca. 1664)

Dødsfall 
8. august – Song Ik-pil, koreansk politiker, lærd og pedagog innen neokonfucianismen (født 1534)
Pedro da Fonseca, portugisisk filosof og teolog (født 1528)

Se også 
Filosofi på 1500-tallet
Duanhua

Duanhua (tradisjonell  kinesisk: 端華, forenklet kinesisk: 端华, pinyin: Duānhuá, mandsjuisk: ᡩᡠᠸᠠᠨᡥᡡᠸᠠ, Duwanhūwa; født 1807, død 1861), eller prins Zheng av første rang (鄭親王), var en mandsjuisk prins og en kort stund medregent av Qing-dynastiet.

Bakgrunn og virke 
Duanhua tilhørte den mandsjuiske Aisin Gioro-klanen som, tredje sønn av Ulgungga (烏爾恭阿), en etterfølger av Jirgalang (som var nevø av Qing-dynastiets grunnlegger Nurhaci). Han tilhørte de såkalte jernhattene, og i 1846 arvet han tittelen prins Zheng av første rang (鄭親王) fra sine forfedre. Han var bannermann av det innrammede blå banner.

Duanhua kom til høye posisjoner under Xianfeng-keiserens tid. I kjølvannet av en skandale som rammet Storrådgiver Mujangga, vant Duanhua keiserens tillit som lojal betrodd, og ble en av hans nærmeste rådgivere. Duanhua anbefalte også sin bror Sushun til tjeneste i Qing-hoffet. Under Annen opiumskrig ledsaget Duanhua den syke keiseren til Rehe for å unnslippe fremmedmaktenes invasjonsstyrker.

I 1861, utnevnte Xianfeng-keiseren på sitt sykeleie åtte regenter som skulle assistere hans etterfølger, den mindreårige Tongzhi-keiseren. Duanhua og Sushun var blant de åtte. Senere samme år ble Duanhua og de øvrige syn styrtet fra sin maktposisjon under Xinyoukuppet (辛酉政變) satt i scene av prins Gong og fremfor alt enkekeiserinne Cixi. Duanhua ble arrestert og fengslet, og så tvunget til å begå selvmord.

Litteratur 
 

Kinesiske politikere
Qing-regenter
Mandsjuer
Mandariner
Mujangga

Mujangga (mandsjuisk: ; kinesisk: 穆彰阿, pinyin: Mùzhāng'ā; født 1782, død 1856) var en mandsjuisk statsmann i Qingdynastiets tid. 

Han var bannermann tilhørende det innrammede blå banner. Han fikk høyeste plassering ved den keiserlige embedsmannseksamen i 1805 og steg raskt i gradene i embedsverket. Han ble medlem av Storrådet i 1828 og fikk etterhvert en avgjørende politisk innflytelse under Daoguang-keiserens styre. 

Etter Cao Zhenyongs fall ble Mujangga Storrådgiver (Storrådets leder) i 1837. Da spenningene mellom Kina og Storbritannia tiltok i 1839, ble han en hovedtalsmann for en fleksibelt ettergivende politikk overfor britene. Etter første opiumskrigs utbrudd gikk han inn for å avsette Lin Zexu fra hans stilling som keiserlig kommissær i september 1840. Mujanggas politiske forsoningslinje skapte spenninger med tronfølgeren, og etter at denne kom på keisertronen som Xianfeng-keiseren, ble Mujangga avsatt fra alle sine embeder i 1851.

Litteratur 
 Pamela Kyle Crossley: Orphan Warriors: Three Manchu Generations and the End of the Qing World, s 256. Princeton University Press, 1990.
 Arthur William Hummel: Eminent Chinese of the Ch'ing period (1644-1912). 2 vols. Washington: United States Government Printing Office, 1943.

Mandsjuer
Kinesiske politikere
Mandariner
Fødsler i 1782
Dødsfall i 1856
Skt. Clara kloster

Skt. Clara kloster var et nonnekloster av fransiskanerordenen i Roskilde på Sjælland.

Klosteret lå i Roskildes nordlige del ved den nåværende Sankt Clarasvej. Det ble grunnlagt i 1256 av grevinne Ingerd (Jakobsdatter) av Regenstein (ca. 1200–1258), og ble befolket med kvinner fra Mellomeuropa. Klosterets rikholdige arkiv oppbevares i dag i Det Arnamagnæanske institut, og  heri kan ses at det i 1475 hadde 44 søstre av både adelige og borgerlige familier, og derfor har hatt en anselig størrelse.

Økonomi 
Etter Ingerds død kom klosteret flere ganger i økonomisk nød, og drømmen om en ferdig kirkebygning, ble ikke innfridd før på 1300-tallet. I arkivet finnes  opplysninger om gods og drift; Klosteret har tilsynelatende fungert som en slags bank hvor nonnene utlånte penger mot pant i eiendom og løsøre. Klosterbygningene ble også brukt som oppbevaringssteder for privatfolks verdigjenstander. I 1302 brant bygningene og det ble inngått en avtale med Klaus Teglbrænder om brenning av sten til gjenoppbygging av klosteret – en prosess som endte i langvarig strid mellom partene.

Reformasjonen 
Ved reformasjonen hadde klosteret – foruten klosterbygningene – haver, mølle, tegleverk, ladegård samt flere gårder. Klostergodset ble forlent til flere personer – derblant til kansler Andreas von Barby (1508–1559) – og i 1561 ble en stor del av godset makeskiftet til Universitetet, og resten til kronen. I forbindelse med nedrivning av bygningene, solgtes i 1572 store mengder sten til Jakob Ulfeldts byggeri i Bavelse, og senere til herregården Selsø i Horns Herred.

Det står i dag intet igjen av klosterbygningene.

Referanser 

Tidligere danske klostre
Roskilde
Byggverk i Roskilde
Spizocorys

astrildlerke
 damaralerke
 kystlerke
 maskelerke
 rosennebblerke
 tårelerke

Spizocorys er en liten slekt i lerkefamilien (Alaudidae), som er sangfugler i ordenen spurvefugler. Slekten består av seks arter  med spredt utbredelse i Afrika, sør Sahel.

Beskrivelse 
Artene har et relativt ensartet utseende, er terrestriske og trives åpne landskap med ulike typer gressmark, fra tørr og semi-tørr savanne og vegeterte kystdyner, til montan fuktig beitemark og gressganger på leir- eller steingrunn.

Arter 
Artene under følger Clements-lista og HBW Alive, inkludert rekkefølgen. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF), i henhold til Syvertsen et al. (2008). Eventuelle navn i parentes er ikke offisielle, men kun en forklarende beskrivelse.

 Alaudidae, lerkefamilien
 Spizocorys, (afrikanske gresslerker)
 S. starki, damaralerke
 S. conirostris, rosennebblerke
 S. c. makawai
 S. c. harti
 S. c. damarensis
 S. c. crypta
 S. c. barlowi
 S. c. conirostris (nominatformen)
 S. fringillaris, astrildlerke
 S. obbiensis, kystlerke
 S. personata, maskelerke
 S. p. personata (nominatformen)
 S. p. yavelloensis
 S. p. mcchesneyi
 S. p. intensa
 S. sclateri, tårelerke

Referanser

Kilder 
 Norsk Ornitologisk Forening: Spizocorys. Hentet ut 14. oktober 2013.
 IBC - The Internet Bird Collection: Spizocorys. Hentet ut 14. oktober 2013.
 birdforum.net: Spizocorys. Hentet ut 14. oktober 2013.
 ftp.funet.fi: Spizocorys. Hentet ut 14. oktober 2013.

Eksterne lenker 
 

lerker
Fugler formelt beskrevet i 1972
Dyr formelt beskrevet av Carl Jacob Sundevall
Gullybukta

Gullybukta er ei bukt midtveis på sørbredden av Magdalenefjorden, nord på Hoelhalvøya i Albert I Land, nordvestre Spitsbergen. Bukta ligger under Gullybreen i sør, fjellene Trankollen (543 m) med Gravneset i øst, og fjellene Evatindane (469–504 m) i vest. Innerst har bukta brefront som går helt ut i havet. På hver side har bukta bratte fjell avsluttet av mindre odder med lave kystsletter som har vært brukt i fangstsammenheng. 

Gullybukta har store sidemorener langs østbredden, og ute i selve bukta hvor det ligger en stor bunnmorene som virtnesbyrd om tidligere tider hvor Gullybreen har gått lengre ut. Utenfor denne løper i nord dypet Störtebeckersundet i vest-øst-retning. Odden Gravneset på østkysten inneholder mer enn 100 graver, og besøkes årlig av om lag 20.000 cruiseturister.

Evatindane har talus- og botnbreer mot bukta og på kystsletta finnes en mindre kjent hvalfangst-lokalitet på odden som avslutter bukta i vest. Her er det funnet rester etter en spekkovn fra 1600-tallets hvalfangst.

Det har antakelig ikke vært norske fangststasjoner her i den norske fangstperioden i mellomkrigstiden, men området inngikk i Fangstområde nummer 23. I 1973 ble stedet og ruinene en del av Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark.

Eksterne lenker 
 
 Stedets beskrivelse i Riksantikvarens kulturminnesøk.
 Stedsnavnets beskrivelse i Stedsnavn på Svalbard, Norsk polarinstitutt. 
 Kulturminneplan for Svalbard 2000-2010

Bukter på Svalbard
Kulturminner på Svalbard
Albert I Land
Marit Solberg

Marit Solberg (født 11. november 1956 i Bergen) er en norsk næringslivsleder.

Hun har mastergrad i mikrobiologi med spesialisering i marin økologi fra Universitetet i Bergen. Etter studiene arbeidet hun halvannet år ved Havforskningsinstituttet i Bergen.

Solberg har hatt ledende stillinger i Hydro Seafood og Marine Harvest/Mowi fra 1985, blant annet som regiondirektør og senere administrerende direktør i Marine Harvest Norge. I 2011 gikk hun inn i konsernledelsen. Hun avgikk med pensjon fra stillingen som driftsdirektør for Canada, Skottland, Irland og Færøyene den 1. november 2018.

Solberg vært styremedlem i Fiskeri- og Havbruksnæringens Landsforening, styremedlem i Sparebanken Vest fra 2008 til 2016 og styreleder i markedsføringsorganisasjonen Norges sjømatråd fra 2013 til 2015.

Marit Solberg er eldre søster av statsminister Erna Solberg.

Referanser 

Norske næringslivsledere
Personer tilknyttet fiskeoppdrett
Norske biologer
Personer fra Bergen kommune
Fødsler i 1956
Hoplogonus

Hoplogonus er en slekt av biller som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
(basert på Hoplogonus simsoni) Middelsstore (23-25 millimeter), svarte hjortebiller. Kroppen er grovt punktert, litt matt, hårløs. Hannens kjever er forstørrede med en kraftig tann midt på oversiden. Hodets punktering er nokså glissen, særlig i den fremre delen. Pronotum er mye bredere enn langt og tydelig bredere enn dekkvingene hos hannen, omtrent så bredt som dekkvingene hos hunnen. Det har framskytende forhjørner og avrundet bakkant, slik at det blir tydelig avsatt fra dekkvingene. Disse er noe rundede med punktgroper som delvis står i rekker.

Utbredelse 
Slekten er endemisk for Tasmania.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
 Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
 Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
 Stammen Lissapterini
 Slekten Hoplogonus Parry, 1875
 Hoplogonus bornemiszai Bartolozzi, 1996
 Hoplogonus simsoni Parry, 1875
 Hoplogonus vanderschoori Bartolozzi, 1996

Eksterne lenker 
 
 Oversikt over artene
 Bildegalleri over noen av artene

Hjortebiller
Biller formelt beskrevet i 1875
Tasmanias fauna
Australias insekter
137P/Shoemaker–Levy

137P/Shoemaker–Levy, også kjent som Shoemaker–Levy 2, tidlgere gitt asteroidebetegnelsen 1990 UL3, er en kortperiodisk komet i Jupiter-familien med en omløpstid på 9,27 år. Kometen ble oppdaget i andre halvdel av november 1990 av de tre astronomene Carolyn S. Shoemaker, Eugene Shoemaker og David Levy på bilder tatt 25. oktober, 13. november og 15. november samme år.

Referanser

Kometer
Artikler i astronomiprosjektet
Himmellegemer oppdaget i 1990
Henrik Martin Olofsson

Henrik Martin Olofsson (født 3. oktober 1857 i Båhuslen i Sverige, død 24. mai 1941) var en svensk-norsk redaktør og politiker, tilknyttet Arbeiderpartiet, deretter Norges Kommunistiske Parti.

Olofsson ble fagorganisert i 1880, og medlem av Sosialistisk arbeiderforening i Bergen i 1888. I foreningen ble han vekselsvis valgt som sekretær og formann.

I 1890 ble han redaktør for avisen Arbeiderens Røst i Bergen. I 1896 tok han over redaktørvervet i Arbeidet. Han gikk av som redaktør i 1902, men fortsatte som medarbeider i avisen.

Olofsson var formann i Bergen AP i årene 1900–1902, og satt i bystyret fra 1908 til 1910.

Ved partisprengningen i 1923 ble han medlem av det nystiftede NKP.

Olofsson er gravlagt på Møllendal i Bergen.

Referanser 

Norske redaktører
Fødsler i 1857
Dødsfall i 1941
Molenbeek-Saint-Jean

Molenbeek-Saint-Jean (nederlandsk: Sint-Jans-Molenbeek) er en tospråklig kommune i Hovedstadregionen Brussel i Belgia. Kommunen består av én delkommune: Molenbeek-Saint-Jean (Sint-Jans-Molenbeek).

Geografi 
Molenbeek ligger umiddelbart vest for Brussels gamlebys Porte de Flandre/Vlaamsepoort, som den er skilt fra med Charleroikanalen. Molenbeek-Saint-Jean kommune grenser eller til hovedstadskommunene Anderlecht, Berchem-Sainte-Agathe/Sint-Agatha-Berchem, Koekelberg og Jette, og helt i vest til den  flamske kommune Dilbeek. Nær kanalen ligger St. Johannes Døperens kirke, som har gitt østre del av kommunen sitt navn. Det er den vestre del som historisk har vært det egentlige Molenbeek («møllebekken»); den er noe mindre tettbygd. Den indre avgrensningen følger omtrent jernbanesporet med jernbanestasjonen Beekkant.

Befolkning 
Befolkningen i Molenbeek har (2016) en særdeles stor innvandrerbefolkning, hvorav mange er født i Marokko eller er belgiskfødte etterkommere av marokkanere. Helt siden 1700-tallet har området tiltrukket seg vesentlig innvandring. 

En stor del av befolkningen er muslimer, særlig i de østlige deler nær Charleroi-Brussel-kanalen. 

Den vestlige del er mindre tett befolket, og har tildels et landlig preg, som i regionalparken «Scheutbos».

Arbeidsløsheten er overgjennomsnittlig. I 2015 var nesten 42 prosent av ungdommen uten arbeid.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 http://www.molenbeek.irisnet.be/ offisielt nettsted

Kommuner i Hovedstadsregionen Brussel
Rauer naturreservat

Rauer naturreservat ligger langs den vestre side av øya Rauer i Fredrikstad kommune. Stranden på denne siden er eksponert, og preget av grovt materiale. Her finnes rauker, som er klipperester som er dannet ved erosjon fra sjøen. Skogen innenfor stranda er av typen edellauvskog. Her finnes også enkelte svært gamle eiketrær, de to største døde i perioden 1997-1999.

I disse eiketrærne er det funnet rester av billearten eremitt (Osmoderma eremita), som altså har levd her. Den er i Norge ellers bare funnet i Tønsberg, og rødlistet som kritisk truet (CR).

Det var elg på øya tidligere, men all elg ble skutt i 2003 på grunn av stor flåttplage.

Referanser 

Naturreservater i Fredrikstad
Verneområder opprettet i 2010
Basilica Minore del Santo Niño

Basilica Minore del Santo Niño i Cebu City på Filippinene ble bygd på det sted der man i 1565 fant en trefigur av Santo Niño (Jesusbarnet). Denne figuren var den 14. april 1521 gitt av Ferdinand Magellan etter hans ankomst til øya Cebu til Hara Amihan, hustruen til herskeren Raja Humabon, i forbindelse med at paret og mange av dets undersåtter lot seg døpe. Kort etter omkom Magellan i kamp på naboøya Mactan. 44 år senere gjenerobret Miguel López de Legazpi øya. Da befolkningen på stedet var fiendtlige, brente han ned deres landsby, og etablerte på området de første spanske bosettingene på Filippinene, Villa del Santísimo Nombre de Jesús og Villa de San Miguel. Skulpturen ble funnet etter ryddingen etter brannen i en svidd trekasse, og den var nesten helt uskadd.

Umiddelbart etter ankomsten i april 1565 grunnla en prest som hadde ledsaget Legazpi, fader Andrés de Urdaneta, klosteret Santo Niño, det første augustinerkloster på Filippinene. På funnstedet for skulpturen bygde så augustinerbroderen Diego de Herrera i 1566 en kirke av tre og nipa, men det ble ikke lenge etter ødelagt under en brann. I 1605 begynte man under Pedro Torres å bygge en ny kirke på samme sted. Også denne var av tre og nipa, og stod ferdig i 1626. To år etter brant også denne kirken. Allerede i samme år, 1628, begynte så Juan Medina å gjenoppbygge gudshuset. Byggematerialet var denne gang en slags adobe - noe nytt på denne tid. Men dette materialet var ikke så velegnet, for i kontakt med luft i dette fuktige klimaet begynte det å gå i oppløsning. Derfor fullførte man ikke byggingen av denne tredje kirken.  

Først i februar 1735 ble så fundamentene lagt for den nåværende basilika. Det massive steinbyggverket var ferdig allerede fire år etter, i 1739. Steinene som ble benyttet, ble bragt sjøveien fra steinbrudd i Capiz og Panay til Cebu. Kirken fikk navnet San Agustin. I 1889 fikk den vinduer, og i 1965 fulgte en omfattende renovering, men uten å endre på strukturen fra 1700-tallet. 

I 1965, i forbindelse med 400-årsminnet for fader Urdanetas ankomst til Filippinene, eleverte pave Paul VI kirken til Basilica minor. Dette innebar samtidig en navneendring, til Basilica minore del Santo Niño . I  1990 ble et pilegrissentrum bygget på plassen foran kirken. Her er også et museum,  som skildrer kristningen av Filippinene.

Trefiguren av Jesusbarnet er bevart, og er som populært pilegrimsmål utstilt i et stort solid skrin med glassvinduer i basilikaens indre. Den regnes som Filippinene eldste relikvie..

I 2013 ble basilikaens klokketårn ødelagt av det kraftige jordskjelvet som rammet naboøya Bohol og Cebu City i oktober.

Referanser

Eksterne lenker 
 Nettside om Filippinene: Santo Nino bilder
 Cebuliving: Cebu’s historical Basilica Minore del Sto. Niño 

Kirker på Filippinene
Cebu
Katolske valfartsmål
Basilica Minor
Dorculus

Dorculus er en slekt av biller som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

Utseende 
Ganske små (ca. 15 millimeter), brede, svarte hjortebiller. Hannens kjever er forholdsvis lite forstørrede. Både hode, pronotum og dekkvinger er tett og kraftig punkterte.

Utbredelse 
Slekten er utbredt i det nordlige Australia og på øyene Timor og Lombok.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
 Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
 Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
 Stammen Lissapterini
 Slekten Dorculus Didier, 1930
 Dorculus bouvieri Didier, 1930 - Timor
 Dorculus difformipes Didier, 1930 - Northern Territory, Australia
 Dorculus lombokensis Okuda, 2006 - Lombok

Eksterne lenker 
 
 Oversikt over artene
 Bildegalleri over noen av artene

Hjortebiller
Biller formelt beskrevet i 1930
Australias insekter
Timors insekter