alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Olaf Holtedahl

Olaf Holtedahl (født 24. juni 1885 i Christiania, død 26. august 1975) var professor i geologi ved Universitetet i Oslo fra 1920 til 1955. Han ledet institutt for historisk geologi og var en pioner under oppbygningen av geologifaget i Norge.

I 1927–28 deltok han på den første av Norvegia-ekspedisjonene og gjennomførte han undersøkelser på Sør-Shetlandsøyene og Det antarktiske arkipel i Antarktis, og Holtedahlfjella i Dronning Maud Land er oppkalt etter ham. Holtedal var inspirator for en rekke etterfølgende geologer i Norge, bl.a. som veileder for Bjørn G. Andersen. Andersen tok opp arven etter Holtedal. Professor Hans Holtedahl sønn av Olaf Holtedal var den første maringeologen i Norge.

Bibliografi 
 On the geology and physiography of some Antarctic and sub-Antarctic islands: with notes on the character and origin of fjords and strandflats of some northern lands.. Sci. Res. Norwegian Antarctic Exped. 1927-1928 and 1928-1929. 3. Norske Videnskaps-Akademi i Oslo, 172 s. 1929.
 Hvordan landet vårt ble til; en oversikt over Norges geologi. Ny omarbeidet utg. Oslo. Cappelen. 199 s. 1951.
 Norges geologi. To bind. 1953.
 Geology of Norway (red.) 1960.

Priser og utmerkelser (utvalg) 
 1951 – Wollastonmedaljen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Norsk Polarhistorie biografiside om Olaf Holtedahl

Professorer ved Universitetet i Oslo
Norske geologiprofessorer
Gunnerusmedaljen
Personer fra Oslo
Medlemmer av Royal Society
Medlemmer av Kungliga Vetenskapsakademien
Fødsler i 1885
Dødsfall i 1975
Olga Meyer

Olga Meyer (født 8. august 1930 i Fana, død 24. august 2018 i Oslo) var en norsk journalist og programleder i NRK hvor hun arbeidet fra 1969 til 2000.  

Hun tok eksamen ved Volda lærarskule i 1967. I 1969 ble hun ansatt som programmedarbeider i NRK Radio. Hun arbeidet i NRKs samfunnsavdeling fra 1969 til 1993, og i Oslo-redaksjonen i P1 fra 1993 til 2000. I NRK/Radio var Meyer med i programmene Kvardagen, Forbrukaren har ordet, På direkten, Sånn er livet, Ekko og Sølvsuper. Fra 1995 hadde hun en fast spalte i Nitimen med «dyrehistorier» – historier om folks opplevelser med eller iakttagelser av dyrs adferd – som var sendt inn av lyttere fra hele landet. Hun utga senere flere bøker med utvalg av disse dyrehistoriene.  

Hun fikk Kringkastingsprisen i 1981 og ble æresmedlem i Noregs Mållag i 2000.

Hun ble portrettert av Andreas Lunnan i radioprogrammet Sølvsuper i NRK/P1 i 2006.

Utgivelser 
   Illustrert av Øyvind Hansen
  Illustrert av Ellen Wilhelmsen
   Illustrert av Ellen Wilhelmsen
   Illustrert av Ellen Wilhelmsen
   Illustrert av Ellen Wilhelmsen

Utmerkelser 
 Kringkastingsprisen (1981)
 Hedersmedlem i Fana Mållag
 Hedersmedlem i Noregs Mållag (2000)
 Dampradioen i gull fra NRK (2000)

Referanser 

Norske radiojournalister
Programledere for NRK
Nynorskforkjempere
Personer fra Bergen kommune
Oise

Dette er en artikkel om elven Oise. For departementet, se Oise (departement)

Oise er en elv i Belgia og Frankrike. Den er en av sideelvene til Seine fra høyre med en total lengde på 341 km. Elven har sitt utspring i den belgiske provinsen Hainaut, sør for landsbyen Chimay. Den krysser grensen til Frankrike og munner ut i Seinen i Conflans-Sainte-Honorine, nær Paris. Den største sideelven til Oise er Aisne.

Bosetninger langs elven 

Oise renner gjennom følgende département og landsbyer i Frankrike:

 Aisne: Hirson, Guise, Chauny
 Oise (oppkalt opp etter elven): Noyon, Compiègne, Creil
 Val-d'Oise (oppkalt opp etter elven): Auvers-sur-Oise, Pontoise, Cergy, Jouy-le-Moutier
 Yvelines: Conflans-Sainte-Honorine

Skipsfart 

Oise har lenge spilt en viktig rolle i innenlands skipsfart. Den vil bli en ennå viktigere vannvei når kanalen Seine-Nord blir ferdig. Da blir elven knyttet opp til det store kanalsystemet i Nord-Frankrike.  Seine-Nord vil erstatte den gamle Canal de Saint Quentin og den nåværende Canal du Nord, som har kapasitet langt under standard. Når den nye Seine-Nord-kanalen er ferdig vil større fartøy kunne transportere varer mellom elven Seinen (og Paris-området) og havnene i Dunkerque, Antwerpen og Rotterdam, eller lenger inn i andre deler av Europa. 

Selv i dag er Oise kanalisert for å ta store fartøy, men tørke og den frie høyden under broene avgrenser kapasiteten. De sju slusene (i tillegg til to i kanalen fra Oise) kan ta fartøy på 110 ganger 11,45 meter gjennom elven og kanalen til Pont l'Évêque, der den går ut i Canal du Nord. Lenger opp i elven, fra Pont l'Évêque, ligger det en kanal som har kapasitet avgrenset til Freycinet-standarden (38 x 5 meter).

Sideelver

Høyre side 
 Noirieu
 Divette
 Matz (eller Mas)
 Aronde
 Brèche
 Thérain

Venstre side 
 Gland
 Thon 
 Serre 
 Ru de Servais
 Aisne
 Automne
 Nonette
 Thève

Referanser

Eksterne lenker 
 

Oise
Oise
Seines vassdragsområde
Hauts-de-Frances geografi
Île-de-Frances geografi
Birgitte Brekke

Birgitte Brekke (født 17. september 1954) er født i Danmark og er kommandør i Frelsesarmeen. Hun reiste på Frelsesarmeens internasjonale offisersskole i 1978 og der møtte hun  Bo Brekke, som hun etter endt studium i 1980 giftet seg med. Sammen har de gjort tjeneste i Norge, Danmark og Sri Lanka og ledet arbeidet i Bangladesh og Nord-Skottland. I 2005 ble de nestkommanderende i Frelsesarmeens Øst-Europa-territorium som består av Russland, Ukraina, Georgia, Moldova og Romania. I 2006 ble de beordret til Pakistan hvor Bo ble skutt og drept i Lahore den 27. september 2007.  

Birgitte Brekke er kjent som «Moren til Sally Ann» – et rettferdig handel-konsept som i dag har spredd seg til fire verdensdeler. 

Selv om hun opprinnelig er fra Danmark, er Birgitte Brekke fortsatt norsk offiser. I perioden etter mannens død, var hun bosatt i Norge, men jobbet med prosjekter knyttet til det internasjonale hovedkvarteret i London. 1. november 2010 ble hun beordret som landsleder for Frelsesarmeen i Danmark. 

Høsten 2012 ble hun utnevnt til internasjonal sekretær for Europa, og forfremmet til kommandør. Denne stillingen tiltrådte hun 1. februar 2013. I juli samme år ble det kjent at hun hadde forlovet seg med general Shaw Clifton. De giftet seg i London lørdag 12. oktober samme år. Fra 1. januar 2018 har Birgitte Brekke vært internasjonal sekretær for programavdelingen ved det internasjonale hovedkvarteret, en stilling hun hadde fram til hun gikk av med pensjon 1. okt. 2021. Som pensjonist har hun jobbet deltid i teamet som leder Frelsesarmeens strategiarbeid i Norge, Island og Færøyene.

Eksterne lenker 
 Moren til Sally Ann

Frelsesarméoffiserer
Fødsler i 1954
Tatjana Kazankina

Tatjana Vasiljevna Kazankina (russisk: Татьяна Васильевна  Казанкина; født 17. desember 1951 i Petrovsk, Saratov oblast) er en tidligere sovjetrussisk løper som satte sju verdensrekorder og vant tre OL-gull i løpet av karrieren.

En måned før OL 1976 i Montréal, ble Kazankina den første kvinnen som løp 1500 meter under 4 minutter, med tiden 3.56,0, en forbedring av Ljudmila Braginas verdensrekord med 5,4 sekunder. I Montreal-lekene vant hun gull på 800 meter (på ny verdensrekord) og 1500 meter. Under OL 1980 i Moskva løp hun 1500 m på 3.52,47, og ble dermed den første kvinnen som løp distansen raskere enn den finske løperlegenden Paavo Nurmi. Denne verdensrekorden ble stående i tretten år, og er fremdeles (juli 2007) europeisk bestenotering. Karrieren tok en brå slutt da hun i september 1984 ble utestengt i 18 måneder etter at hun nektet å avlegge dopingprøve etter et 5000-meterløp i Paris.

OL-medaljer  
 1976  Montréal –  Gull i friidrett, 800 meter damer   Sovjetunionen 
 1976  Montréal –  Gull i friidrett, 1500 meter damer   Sovjetunionen
 1980  Moskva –  Gull i friidrett, 1500 meter damer   Sovjetunionen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Artikkel i Encyclopædia Britannica om Tatjana Kazankina
 Almost Forgotten Star – Intervju med Tatjana Kazankina

Russiske mellomdistanseløpere
Olympiske mestere for Sovjetunionen
Deltakere for Sovjetunionen under Sommer-OL 1976
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1976
Medaljevinnere under Sommer-OL 1980
Deltakere for Sovjetunionen under Sommer-OL 1980
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1980
Dopingsaker i friidrett
Personer fra Petrovsk
Deltakere for Sovjetunionen under VM i friidrett 1983
Fødsler i 1951
Verdensrekordsettere i friidrett
Deltakere for Sovjetunionen under EM i friidrett innendørs 1975
Øivind Bergh

Øivind Ingvard Bergh (født 3. desember 1909 på Hamar, død 25. januar 1987 i Oslo) var en norsk dirigent og fiolinist. Han var med på å etablere Kringkastingsorkestret og var orkesterets dirigent fra starten i 1946, og frem til 1976.

Bakgrunn 
Han var utdannet i Dresden i Tyskland og var frilansmusiker (klassisk og jazz) i 1930-årene, blant annet i kvartetten Funny Boys 1932–1939. 

I 1938 var han som andrefiolinist med til å starte Oslo Strykekvartett, og året etter startet han sitt eget orkester, Bristolorkesteret (ved Hotel Bristol i Oslo), som virket under den tyske okkupasjonen av Norge. Hans orkester ble brukt ved innspillinger av blant andre Alf Prøysen, og ble med sine 24 musikere husorkester i NRK da Bergh ble ansatt som dirigent i 1946.

Dette ble til Kringkastingsorkestret, som han ledet frem til 1976 i over 5000 konserter  og ved en lang rekke plateinnspillinger. En av de mest populære programposter han ledet, var Melodihalvtimen, og det var Bergh som fikk popularisert Edvard Fliflet Bræins Ut mot havet fra 1948. Bergh var programleder for den norske finalen i Melodi Grand Prix 1966. Han var bror av Sverre Arvid Bergh, og sammen dirigerte de Oslo Nye Teaters oppsetning av Cabaret i 1968. Til 150-årsjubileet for norsk-amerikansk utvandring i 1975, dirigerte han Carnegie Halls orkester.

Premier 
 Peer Gynt-statuetten 1976
 Oslo bys kulturpris 1987 på  kroner

Øivind Berghs minnepris 
Øivind Berghs minnepris ble innstiftet av dirigentens enke, Rigmor Bergh, i 1989. Den første minneprisen ble delt ut til Annbjørg Lien. Prisen går til unge lovende fiolinister, gjerne med bakgrunn i folkemusikken. Det er styret i FolkOrg, Peer Gynt AS, Kringkastingsorkestret (KORK) og etterkommerne etter Øivind Bergh som avgjør hvem som får prisen på 25 000 kroner. Prisen blir delt ut i forbindelse med Peer Gynt-stemnet på Vinstra i august hvert år. 

Vinnere av Øivind Berghs minnepris:
 1989 Annbjørg Lien
 1990 Elise Båtnes
 1991 Arve Moen Bergset
 1992 Mari Eggen
 1993 Egil Syversbråten
 1994 Per Sæmund Bjørkum
 1995 Åshild Breie Nyhus
 1996 Christian Borlaug
 1997 Åse Teigland
 1998 Per Anders Buen Garnås
 1999 Øystein O Rudi
 2000 Andreas Skeie Ljones
 2001 Ola Kvernberg
 2002 Øyvind Flaarønning Smidt
 2003 Jorun Marie Rypdal Kvernberg
 2004 Gjermund Larsen
 2005 Jan Beitohaugen Granli
 2006 Ragnhild Hemsing
 2007 Eldbjørg Hemsing
 2008 Ragnhild Furebotten
 2009 -ikkje delt ut
 2010 Alexander Aga Røynstrand
 2011 Bjørn Kåre Odde
 2012 Guro Kleven Hagen
 2013 Eivind Holtsmark Ringstad 
 2014 Erlend Apneseth
 2015 Hans P. Kjorstad
 2016 Sonoko Miriam Shimano Welde
 2017 Sivert Andreas Holmen 
2018 Oda Holt Günther
2019 Helga Myhr og Rasmus Kjorstad
2020 Ludvig Norum Gudim
2021 Selma French Bolstad

Utgivelser

Referanser 

 Øivind Bergh i Scenewebarkivet

Eksterne lenker 
 
 
 

Norske dirigenter
Norske fiolinister
Norske forfattere av erindringsbøker
Programledere for Melodi Grand Prix
Norske sakprosaforfattere
Personer fra Hamar kommune
Norske jazzfiolinister
Pavelig legat

En pavelig legat (fra latin legatus) er en personlig representant for paven til en stat eller til en del av Den katolske kirke. Han er utstyrt med fullmakt til å tale på pavens vegne, og ofte til å avgjøre enkelte spørsmål med pavelig autoritet. Dette kan både gjelde trosspørsmål og praktiske spørsmål som opprettelse av et bispedømme. 

Legaten utnevnes direkte av paven. Denne retten til å utpeke representanter og dermed overdra en del av den pavelige myndighet til en annen person har vært omstridt flere ganger i historien. 

Det finnes flere typer pavelige legater:

 Apostolisk legat: Sendes til stater som Den hellige stol ikke har diplomatiske forbindelser med, for å virke som et bindeledd mellom Roma og den lokale katolske kirke. En slik legat er ikke akkreditert som diplomat. 
 Legatus a Latere: Dette er den høyeste rangen, og kan kun gis til en kardinal. Oppdraget er normalt svært kortvarig, ettersom rangen gir alle pavelige fullmakter, som om paven selv var til stede. 
 Legatus Natus: Eg. «født legat», en legat som ikke er utnevnt spesifikt, men som får stillingen ex officio. Vanligvis er det en biskop som har dette som et privilegium knyttet til sitt bispesete. 
 Legatus Missus: Eg. «sendt legat», en legat som sendes ut på et spesifikt oppdrag.
 Guvernørlegater: Historisk ble enkelte provinser i Italia styrt av pavelige guvernører med status som legater.

Se også

 Nuntius

Den hellige stol
Diplomati
Dratapp

Dratapp, også kalt åpner, boksring, knekkjekk, metallhempe eller  tab, er åpningsmekanismen på en drikkeboks normalt av aluminium. Betegnelsen er direkte oversatt fra det engelske pull tab. Dratapper i litt forskjellige utførelser ble tatt i bruk på 1960-tallet. Den såkalte stay tab der ringhåndtaket og det vesle lokkbiten blir stående i boksen, ble vanlig på 1980-tallet.

I Norge er det flere organisasjoner, enkeltpersoner, grupper og bedrifter som samler inn dratappene og sender dem til Asia, hvor de kan bli omgjort til rullestoler og proteser til fattige. Dette er ikke en særlig effektiv måte å drive veldedighet på, siden skrap-aluminium har en pris rundt 10 kr pr kilo, og man trenger ca 2500 ringer for å få en kilo.  Det kostet i 2018 876 kr å sende en pakke på 10 kg med posten til Thailand.

I 1987 samlet McDonalds inn dratapper, der metallverdien gikk til veldedighet, mens formålet var først og fremst å samle inn dratappene. I Australia samler Rotary inn dratapper som resirkuleres lokalt, men der inntektene går til proteser i Thailand, Malaysia, Laos og Kambodsja. Drammens Ølets Venner, - er en av organisasjonene som har organisert innsamling av disse, - men kaller dem enten for åpnerringer, - eller åpner-ringer.

NRK utgav i april 2019 radiodokumentaren «Boksringenes herre» som redegjorde for hvordan dr. Therdchai Jivacate i Chiang Mai på 90-tallet laget proteser av plasten fra yoghurtbegre og aluminium fra boksringer. Målet var å bruke billige lokale materialer, og prosjektet ble en suksess som ble omtalt blant annet på Discovery Channel. Det viste seg etter hvert at aluminiumen var for dårlig over tid slik at protesene gikk i stykker, og prosjektet gikk derfor bort fra å bruke dratapper.

Referanser 

Emballasje
Seiland nasjonalpark

Seiland nasjonalpark (nordsamisk: Sievjju álbmotmeahcci) er en norsk nasjonalpark som ligger på øya Seiland i Vest-Finnmark; med fjorder, fjell og to isbreer. Parken ble opprettet 8. desember 2006, for å  «bevare et alpint kystlandskap med et egenartet og variert biologisk mangfold, sikre variasjonsbredden av naturtyper i regionen, bevare landskapsformer og særpregede geologiske forekomster og verne om kulturminner» og den dekker et område på 316,3 km².

Nasjonalparken ligger i kommunene Alta og Hammerfest. Øya Seiland er den nest største øya i Finnmark etter Sørøya, og de to isbreene på øya, Seilandsjøkelen og Nordmannsjøkelen, er Skandinavias nordligste isbreer, og er også de lavest liggende breene i Skandinavia.

Geografi, landskap, geologi 
Seilandslandskapet domineres av mange små og store fjorder. De to største er Store Kufjorden og Jøfjorden, som går nord-sør, og nesten deler øya i to. Det mest alpine terrenget ligger vest på øya. Her stuper flere bratte fjell ned i havet. Sør for Seilandsjøkelen (på østsiden) er det et platå med småkupert terreng. Gjennom dette platået renner Melkelva, uberørt av inngrep, fra bre til fjord.

Flora og fauna 
Berggrunnen er svært næringsrik i fjellområdene i den sørlige delen av nasjonalparken. Her vokser en artsrik og særpreget vegetasjon, med sjeldne fjellplanter som dvergarve, snøgress og stjernøyvalmue.

De bratte fjellene i vest er bosted for rik og variert rovfuglbestnad. Her hekker havørn, jaktfalk, dvergfalk, tårnfalk og fjellvåk. Langs kysten er det små kolonier med måkefugl, vadere, grågås, ærfugl og teist.

Av pattedyr finnes oter, hare og røyskatt, foruten store mengder tamrein i sommerhalvåret.

Kulturminner 
Det finnes kulturminner fra flere tidsaldre og kulturer på øya. Funn fra steinalderen og jernalderen, sammen med fangstanlegg er vitnesbyrd om gammel bosetning. Det finnes dokumentasjon i kart på bosetning i nesten hver fjordarm på 180--tallet, og samenes bruk av øya som sommerbeite for tamrein har både preget landskapet og gitt fysiske kulturminner i form av buer og gjerder.

Forvaltning og bruk av området 
Verneforskriften fastslår at «Ivaretakelse av naturgrunnlaget innenfor nasjonalparken er viktig for samisk kultur og næringsutnyttelse. Området skal kunne brukes til reindrift».

Det er ikke tilrettelagt med merka stier og åpne hytter i nasjonalparken, og det er ingen veier inn til området. Det går ferje fra Akkarfjord nær Hammerfest til Kjerringholmen nord på Seiland. Det går godsrutebåt fra Hammerfest til Øksfjord som anløper kirkestedet Altneset sør på øya.

Referanser 
Fotnoter

Litteratur
 Per Arne Askeland. Drømmelandet : en fotografisk reise i Seiland nasjonalpark. Alta : Askeland foto-media , 2007 ISBN 978-82-997698-0-8

Eksterne lenker 
  
 

Nasjonalparker i Norge
Verneområder i Troms og Finnmark
Verneområder i Alta
Verneområder i Hammerfest
Verneområder opprettet i 2006
2006 i Norge
Kvalsund
Daniel Andersson (1977)

Daniel Andersson (født 28. august 1977 i Lund) er en svensk fotballtrener og tidligere fotballspiller. Som aktiv spiller var han fast på midtbanen på Malmö FF, og var også lagkaptein den siste tiden før han la opp som spiller.

I november 2012 meddelte Andersson at han hadde spilt sin siste kamp, og at han kun ville være assisterende trener for Malmö FF.

Privat 
Daniel Andersson er yngre bror til Patrik Andersson og sønn til Roy Andersson.

Meritter 
 Valgt till årets midtbanespiller 1997
 A-landskamper
 EM 2000
 VM 2006
 SM-gull 2004

Seriekamper/mål 
 2007: 8/3 (etter 8 av 26 serierunder)
 2006: 25/3
 2005: 25/2
 2004: 11/0

Referanser

Eksterne lenker 
 
 MFF-statistik - sesongen 2004 & sesongen 2005+
 landskamper 2007

Svenske fotballspillere
Svenske landslagsspillere i fotball
Spillere i Fotball-EM 2000
Spillere i Fotball-VM 2002
Spillere i Fotball-VM 2006
Spillere i Fotball-EM 2008
Fotballspillere for Malmö FF
Fotballspillere for SS Calcio Venezia
Fotballspillere for AS Bari
Fotballspillere for AC ChievoVerona
Fotballspillere for AC Ancona
Personer fra Lund
Omvikdalen

Omvikdalen (også skrevet Åmvikdalen og Åmvikedalen) er et dalføre i Kvinnherad kommune i Hordaland.

Dalen ligger på sørøstsiden av Hardangerfjorden omtrent 4 km sør for Rosendal. Det er en typisk U-dal gravd ut av isen, rundt 5 km lang og 1 km bred. I den flate dalbunnen ligger en breavsatt morene som elven har gravd ut til terrasser. På begge sider av dalen går fjellene opp mot 1000 meter over havet. Riksvei 48 går gjennom bygda, og det går vei opp dalen til Matre og inn mot Folgefonna.

Ved sjøen ligger Dimmelsvik, det gamle tingstedet for området, her ligger tinghuset og et gammelt handelssted. Dimmelsvik er postadressen for bygda. Lenger opp i dalen ligger forfatteren Jens Tvedts barndomshjem, med en samling av bøkene hans. I bygda finner vi også Nistovetunet og Bakkastova, to gamle røykestuer, eid av Sunnhordland museum.

I dag er bygda et viktig jordbruksområde, med vekt på melkeproduksjon og sauedrift.

Bygda har idrettslag, barneskole og barnehage.

Referanser

Eksterne lenker 
 Kart, turbeskrivelser

Kvinnherads geografi
Daler i Vestland
Naval Station Norfolk

Naval Station Norfolk er USAs og verdens største orlogsstasjon. Den ligger på den amerikanske kyst mot Atlanterhavet, i Norfolk sør i staten Virginia, og støtter de amerikanske flåtestyrker som opererer i Atlanterhavet, Middelhavet og Det indiske hav.

NS Norfolk dekker på land et område på 17 km² ved Hampton Roads på en halvøy ved navn Sewell's Point. Legger man til grunn størrelsen av den militære befolkning er den verdens største orlogsbase. 75 skip og 134 fly hadde pr. november 2004 Norfolk som hjemmebase. Basen har 13 utstikkerpirer og elleve flyhangarer.

Eksterne lenker 
 
 Flagship – offisiell avis for NAS Norfolk og Commander Navy Region Mid-Atlantic
 Nettstedet globalsecurity.org om NS Norfolk
 Oversikt over NS Norfolk fra NavyUSA.org
 http://www.hrnm.navy.mil/ Hampton Roads Naval Museum, offisielt U.S. Navy museum]

Norfolk
Byggverk i Virginia
Norfolk (Virginia)
Militærvesen i Virginia
Artikler i sjøfart-prosjektet
Givskud Zoo

Givskud Zoo er en dyrepark ved landsbyen Givskud i Jylland i Danmark. Parken, som kanskje er bedre kjent som Løveparken, ble grunnlagt den 12. august 1969 av Jacob Hansen, er spesiell fordi man her kan kjøre gjennom innhegningene i sine egne biler og dermed komme tett innpå dyrene.

Givskud Zoo startet som en ren løvepark, men er senere blitt en dyrepark med mange andre dyr og besøkes hvert år av ca. 350.000 mennesker.

Sommeren 2000 fikk Givskud den første gorillaunge, da gorillaen ´Minnie´ fødte en hanunge, som fikk navnet "Kidogo".

Eksterne lenker 
 
 Liste over utvalgte zoologiske haver i Europa

Dyreparker
Vejle kommune
Mangenskogen

Mangenskogen er et stort skogs- og villmarksområde nord i Aurskog-Høland kommune, samt i søndre deler av Nes kommune, begge i Akershus. Det er spredte grender på Mangenskogen, blant annet Ovlien og Fagerlia. Mangen kapell ligger idyllisk til ved Viksjøen. Stangeskovene på Vikodden ved Viksjøen er et av de største sagbruk på Østlandet. 

Mangenskogen er et viktig friluftsområde for befolkningen i Aurskog-Høland, Nes og resten av Romerike. Mangenfjellet turlag er blant Aurskog-Hølands største idrettslag. Den store kanalbyggeren Engebret Soot kom fra plassen Soot på Mangenskogen. På Mangenskogen ligger de to naturreservatene Midtfjellmosen og Storfelten som begge er viktige hekkeområder for en rekke fuglearter. 

Mangenskogen var i tidligere århundrer tilhold for mange skogfinner.

Størsteparten av Mangenskogen tilhører Haneborg skolekrets.

Nordre Mangen vei ble oppgradert til en moderne 2-feltsvei i perioden 1977–1988. Statens vegvesen planlegger å oppgradere Søndre Mangen vei med fast dekke i 2011.

Aurskog-Hølands geografi
Nes' geografi (Akershus)
Friluftsliv i Viken
Skoger i Norge
Alessandro Cicero

Alessandro Cicero eller Ciceri, kinesisk valgt navn Luo Lishan, (født 28. mai 1639 i Como, død 22. desember 1703 i Nanking i Kina). var kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.

Misjonær, biskop
Han ble biskop av Nanjing. Han var fra 1679 i Kina, først i Kanton.  Han var en periode i Europa, og deretter tilbake i Kina fra 1691 der han ble biskop av Nanjing i 1694 (bispeviet i Macao 1696).

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Guillaume d'Estouteville (1403-1483)
 Pave Sixtus IV (1414-1484) * bispeviet 1471
 Pave Julius II (1443-1513) *1481
 Kardinal Raffaele Sansoni Riario (1461-1521) *1504
 Pave Leo X (1475-1521) *1513
 Pave Klemens VII (1478-1534) *1517
 Kardinal Antonio Sanseverino (1477-1543) *1531
 Kardinal Giovanni Michele Saraceni (1498-1568) *1536
 Pave Pius V (1504-1572) * 1556
 Kardinal Iñigo Avalos de Aragón (ca 1535-1600) *1566
 Kardinal Scipione Gonzaga (1542-1593) *1585
 Patriark Fabio Biondi (Blondus de Montealto) (1588-1618) *1588
 Pave Urban VIII (1568-1644) *1604
 Kardinal Cosimo de Torres (1584-1642) *1621
 Kardinal Francesco Maria Brancaccio (1592-1675) *1627
 Biskop Bishop Miguel Juan Balaguer Camarasa (1597-1673) *1635
 Pave Alexander VII (1599-1667) *1635
 Kardinal Neri Corsini (1624-1678) *1652
 Biskop Francesco Ravizza (1615-1675) *1667
 Kardinal Veríssimo de Lencastre (1615-1692) *1671
 Biskop João de Casal (1641-1735) *1690
 Biskop Alessandro Cicero

Litteratur
 Louis Pfister: Notices biographiques et bibliographiques sur les jésuites de l'ancienne mission de Chine, 1552-1773, Chang-hai, 1932-1934 (Nendeln: Kraus Reprint, 1971)

Referanser

Se også
 Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen 

Italienske jesuitter
Italienske misjonærer
Katolske misjonærer
Italienske katolske biskoper
Ikkekinesiske katolske biskoper i Kina
Jesuittmisjonærer i Qing-Kina
Personer fra Como
Linjen d'Estouteville