alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Johan Randulf Bull

Johan Randulf Bull (født 29. april 1749 i Stod, Nord-Trøndelag, død 28. februar 1829 i Larvik) var Norges første høyesterettsjustitiarius. Han ble utnevnt i 1814, men startet virket først i 1815 samtidig som Høyesterett startet sin virksomhet.

Johan Randulf Bull var av trønderslekten Bull og sønn av kaptein Jørgen Andreas Bull og Dorothea Catharina Wandal Randulf (forøvrig oldeforeldre til fiolinisten Ole Bull). Han var storebror til magistratspresident Johan Lausen Bull (1751–1817) og giftet seg den 19. april 1782 med Mette Johanne Colbjørnsen. 

Bull vokste opp på Byafossen, på en av Reingårdene ved Reinsvatnet, og ble uteksaminert fra katedralskolen i Trondheim i 1770. Alt i skoletiden gjorde Johan Randulf Bull mye av seg og holdt tale på latin ved en skolefest. Han var en flittig student, men var også med i «Det Skjønnes muntre Dyrkere», en forening der norske og danske ungdommer satte opp og spilte komedier. Det var disse som først satte opp Kierlighed uden Strømper, og ved uroppførelsen i 1772 hadde Bull den ruvende rollen som Mads. 

Johan Herman Wessels utsagn «det skal kule til en trønder» var myntet på Bull. De var begge medlemmer av Det Norske Selskab i København. Det skal ha vært under en bekkasinjakt i Danmark at Bull fikk et vådeskudd i hatten fra sin jyske jaktkamerat. Bull virket heller uberørt, og Wessel erklærte:
Engang en høist forvoven Jydemed Hagel på en Trønder vilde skyde,
men fik hans Pande ei i sønder.Nei, der skal Kugle til en Trønder.

At Bull hadde en sterk skalle, fulgte ham videre i livet. Under et ball på Bogstad gård skal en lysekrone ha falt ned og streifet hodet hans - da snudde han seg mot sønnen og spurte: «Slo jeg meg, Jacob?» Han vegret seg åpenlyst mot de svenske statholdernes forsøk på å hindre feiring av 17. mai, og var seg sin verdighet så bevisst at han lot seg bringe til retten i bærestol. Det dreide seg bare om et par kvartaler, men han syntes ikke en justitiarius skulle ankomme til fots, liksom han var nøye med å få håret sitt fint krøllet av frisøren om morgenen før han dro i retten. 

Bulls yndlingsforfatter var Voltaire, og når han inviterte studerende sønner av slekt og venner på ukentlig middag, betinget han seg at det ble snakket fransk rundt bordet, noe som ikke falt like enkelt for alle middagsgjestene. Sine siste år tilbrakte han hos sitt eneste barn, sønnen Georg Jacob Bull, amtmann i Larvik, som han hadde et nært forhold til. Sønnen ble landets 4. utnevnte høyesterettsjustitiarius. J.R. Bull og sønnen bodde i Storgata i Larvik i 1820-årene – i en gård på tomta til dagens gamle post- og telegrafbygg (vis-à-vis jernbanestasjonen). Gården var på dette tidspunktet eid av den svenske stat – kong Carl Johan bodde for øvrig her under sitt besøk i Larvik i 1815.

Referanser 

Norske høyesterettsjustitiarier
Norske amtmenn
Fylkesmenn i Hordaland
Alumni fra Københavns Universitet
Medlemmer av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab
Nordstjerneordenen
Dannebrogordenen
Personer fra Steinkjer kommune
Stanley Meyers vannbrenselcelle

Stanley Meyers vannbrenselcelle er en innretning som ble oppfunnet av Stanley Allen Meyer fra Grove City i Ohio, USA. Han hevdet at vannbrenselcellen kunne spalte rent vann til grunnstoffene hydrogen og oksygen i en prosess som brukte mindre energi enn tradisjonelle elektrolyse-anlegg. Ifølge Meyer var energimengden hans spaltingsmetode krevde, lavere enn energimengden som ble frigjort ved forbrenning av hydrogen/oksygen-gassen (knallgass). 

Når knallgass forbrenner er restproduktet rent vann, dermed ville innretningen gi fra seg overskuddsenergi så lenge den var i gang. Dette bryter med både den første og den andre hovedsetningen i termodynamikken, og gjør innretningen til en evighetsmaskin.

I 1996 i Ohio ble Meyer dømt for svindel, og måtte betale tilbake pengene investorer hadde skutt inn i prosjektet. 

Meyer døde den 21. mars 1998 av hjerneblødning. En konspirasjonsteori går ut på at Meyer ble myrdet av krefter som ønsket å stoppe «bilen som går på vann». På tross av at tegningene ligger fritt tilgjengelig på internett, har ingen hittil vært i stand til å konstruere en fungerende vannbrenselcelle.

Referanser

Eksterne lenker 
 European Patent Organisation - Stanley Meyers patent
 Stanley Meyer – Water Fuel Cell

Evighetsmaskiner
Maiblom

Maiblom (Maianthemum bifolium), også kjent som bittekonvall, er en flerårig, jordkrypende plante i konvallfamilien (Convallariaceae). Maiblom kjennes på glatte, sterkt hjerteformede, lyse- og mellomgrønne blader. 

Maiblom blir inntil 20 cm høy og blomstrer i mai-juni. I juli står den tidvis uten både blomster og frukt, men det skal normalt komme runde, sterkt røde bær utover sensommeren. Planten er giftig.

Stengelen er brun-rød og krypende, mens bladstilkene er rett oppstigende og ofte framstår med kun bladene. Bladene er sterkt hjerteformede, og dette er plantens viktigste kjennetegn. Den kan minne om en liljekonvall med hjerteblader.

Blomstene har 4 hvite kronblad, like mange støvbærere, og blomstene står i opprette klaser på 8-20 stykker over bladene. Om høsten bærer maiblom sterkt røde, kulerunde bær, og bladene blir gulbrune.

Utbredelse 
Maiblom trives i skog, med skygge eller litt mager jord. Den vokser i barskog, blandingsskog og på hogstfelt, i skogbryn, langs innmark, myr, bekker, kratt og hei. 

Maiblom vokser i hele Norden unntatt høyfjellet og de fleste områder på Nordkalotten, men selv der er det spredte forekomster helt opp til Finnmark.

På Hardangervidda går den opp til 1.160 moh.

Eksterne lenker 
 
 Den virtuella floran (svensk)
 Helsedirektoratet om maiblom

Nolinoideae
Hvite blomster
Giftige planter
Stauder
Arter formelt beskrevet i 1794
Nicolás Burdisso

Nicolás Andrés Burdisso (født 12. april 1981) er en argentinsk tidligere fotballspiller.

Klubbkarriere 
Burdisso begynte å spille profesjonelt i det argentinske laget Boca Juniors i 1999. Med Boca Juniors vant han to argentinske mesterskap, og tre ganger Copa Libertadores (2000, 2001, 2003).

I 2004 gikk han til Internazionale for 3,5 millioner euro, og signerte en fireårskontrakt. 31. august 2006 forlenget han kontrakten til 2009. Med Inter vant han Coppa Italia i 2006 og Serie A i 2006–07. I 2009/2010-sesongen var han på utlån til AS Roma.

Landslagskarriere 
Burdisso var med på å vinne VM for U20-lag i 2001. 

15. mai 2006 ble han tatt ut i troppen til VM 2006 av trener José Pekerman. Han spilte alle tre gruppekampene. Han spilte også for Argentina i Copa América 2007.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Argentinske fotballspillere
Olympiske mestere for Argentina
Medaljevinnere under Sommer-OL 2004
Deltakere for Argentina under Sommer-OL 2004
Fotballspillere under Sommer-OL 2004
Spillere i Fotball-VM 2006
Spillere i Fotball-VM 2010
Fotballspillere for Boca Juniors
Fotballspillere for FC Internazionale Milano
Fotballspillere for AS Roma
Fotballspillere for Genoa CFC
Fotballspillere for Torino FC
Personer fra provinsen Cordoba
Fødsler i 1981
Lucien Rebatet

Lucien Rebatet (født 15. november 1903, død 24. august 1972) var en fransk forfatter og journalist. Han ble kjent som en innbitt eksponent for fascisme og antisemittisme.

Liv og virke 
Han begynte sin karriere først som forsikringselger før han i 1929 begynte å skrive om musikk og film, sistnevnte under psevdonymet «François Vinneuil», for avisen av samme navn som den høyreekstreme, integralistiske bevegelsen Action Française. I 1932 ble han bidragsyter for den høyreekstreme avisen Je suis partout («Jeg er overalt»). Han skrev for denne fram til den allierte frigjøringen fra det nasjonalsosialistiske Tysklands okkupasjon i 1944. I 1938 ble han informasjonssjef for Action Française og arbeidet da tett på bevegelsen grunnlegger, Charles Maurras.

Lenge før det brøt ut krigshandlinger mellom Frankrike og det nasjonalsosialistiske Tyskland, uttrykte Rebatet sympati for nasjonalsosialismen i sine artikler for Je suis partout hvor han anklaget jødene for hisse opp til krig for å velte Adolf Hitlers styre i Tyskland. Under den tyske okkupasjon av Frankrike utga han boken Les Décombres i 1942 hvor han ga skylden på det franske nederlaget i 1940 på jødene og hevdet at den eneste vegen videre for Frankrike var å samarbeide fullt ut med Tyskland. Boken ble trykket i 65 000 eksemplarer i løpet av okkupasjonen, og utpekt som livre de l'année («Årets bok») av Radio Paris.

Etter frigjøringen ble han dømt til døden for landsforræderi, men dette ble ett år senere omgjort til straffarbeid. Han ble løslatt i 1952. Han trakk seg da tilbake for å skrive. I 1942 hadde han begynt å skrive på sin første roman, Les Deux étendards. Det ble utgitt i 1952 av forlaget Gallimard. To år senere, i 1954, utga Gallimard hans andre roman, Les Epis Mûrs. Han siste verk var musikkhistorie som hadde begynt å skrive i 1965 og ble utgitt av Laffont i 1969.

Rebatet fortsatte å proklamere sin troskap til fascismen fram til sin død, men hans antisemittisme ble mer neddempet.

Bibliografi (utvalg)

Selvbiografi 
 1976: Les mémoire d'un fasciste. Paris: Pauvert (2 bind)

Romaner 
 1942: Les Décombres, Paris: Éditions Denoël
 1951: Les deux étendards. Roman, Paris: Gallimard (2 bind)
 1954: Les Épis mûrs, Paris: Gallimard

Sakprosa 
 1940: Le bolchévisme contre la civilisation, Paris.
 1969: Une Histoire de la musique, Paris, Robert Laffont et Raymond Bourgine
 2009: Les étrangers en France, Éditions de La Reconquête, .

Referanser

Litteratur 
 Belot, Ronbert (1994): Lucien Rebatet. Un itinéraire fasciste (XXe siècle). Édition du Seuil, Paris, ISBN 2-02-012981-7.
 Cone, Michèle C. (1995): «Vampires, viruses, and Lucien Rebatet» i:  Nochlin, Linda (red.): The jew in the text. Thames & Hudson, London, ISBN 0-500-01667-4, s. 174–186.
 Ifri, Pascal (2004): Rebatet. Puiseaux: Pardès. ISBN 2867143268

Personer fra departementet Drôme
Franske forfattere
Franske journalister
Fascister
Antisemittisme
Franskmenn fra andre verdenskrig
Personer dømt for forbrytelser begått under andre verdenskrig
Kollaboratører med Nazi-Tyskland
Franskmenn dømt for forbrytelser
Det sovjetiske krigsminnesmerket (Treptower Park)

Det sovjetiske krigsminnesmerke i Treptower Park i Berlin er en militærkirkegård som også fungerer som krigsmonument. Arkitekten bak minnesmerket var den sovjetiske Jakov Belopolsky. Monumentet er reist for å minnes 7 000 av de 80 000 sovjetiske soldatene som falt i slaget om Berlin i april-mai 1945. Det ble åpnet den 8. mai 1949, på dagen fire år etter at den annen verdenskrig sluttet. Anlegget var det sentrale krigsmonumentet i DDR.

Monumentet må ikke forveksles med det sovjetiske krigsminnesmerket i Tiergarten, bygget i 1945, eller det sovjetiske krigsminnesmerket i Schönholzer Heide i Pankow.

Oppbygging 
Fokuset i minnesmerket er et monument av den sovjetiske skulptøren Jevgenij Vutsjetitsj (russisk: Евгений Викторович Вучетич): en 12 meter høy statue av en sovjetisk soldat med sverd som holder et barn, stående over et ødelagt hakekors. Inspirasjonen for statuen var den sovjetiske soldaten Nikolaj Masalov (1922–2001), som 30. april 1945 skal ha funnet en liten, tysk pike vandrende nær Potsdamer Platz under slaget om Berlin og bragte henne i sikkerhet. Til tross for rykter om at historien var sovjetisk propaganda (blant annet brukte en journalist et annet navn på pikens redningsmann ), så eksisterer det offisielle dokumenter som bekrefter minst fem episoder der sovjetiske soldater overleverte tyske barn til barnehjem under slaget om Berlin. Ved statuens fot er det et lite rom med mosaikker, der det er vanlig å legge ned kranser. 

Foran statuen er det et område omgitt av 16 steinsarkofager, en for hver av de 16 sovjetrepublikkene, med relieffer av militære scener og sitater fra Josef Stalin. Disse sitatene er på tysk på den ene siden og russisk på den andre. Området er det siste hvilested for 7 000 soldater fra Den røde armé. Det ligger 1000 menn begravet under hver av de fem grønne plenene midt i anlegget og 2000 menn begravet under statuen av den sovjetiske soldaten med sverd.

Ved den motsatte enden av det sentrale området i forhold til statuen er det en portal bestående av to stiliserte sovjetiske flagg av marmor hentet fra Adolf Hitlers ødelagte Rikskanselli. (Øvrig marmor fra bygningen ble brukt i byggingen av U-bane stasjonen Mohrenstraße, som lå ved siden av det tidligere kanselliet.) Flaggene er flankert av to statuer av knelende soldater.

Bortenfor flaggmonumentene er det annen skulptur av Moderlandet som gråter over tapet av sine sønner.

De senere år har anlegget gått igjennom en grundig renovasjon. I 2003 ble hovedstatuen fjernet og sendt til øya Rügen for oppussing. Den ble satt tilbake 4. mai 2004.

Bildegalleri

Eksterne lenker 
 

Treptow-Köpenick
Sovjetiske krigsminnesmerker
Gravlunder i Berlin
Minnesmerker for andre verdenskrig og holocaust
Gullregn

Gullregn (Laburnum anagyroides) er et løvfellende tre eller busk som dyrkes som prydplante og som forviller seg noen steder i Norge. 

Den blir 2–7 m høy. Bladene er trekoblete. Unge skudd, blad, bladstilk og blomsterstilk er hårete. De gule blomstene er samlet i 10–20 cm lange, hengende klaser. Den blomstrer i mai–juni, to–tre uker før slektningen alpegullregn (Laburnum alpinum). Belgen har ikke vingekant og inneholder 2–4 svarte frø. Gullregn er svært giftig og i verste fall dødelig.

Gullregn vokser vilt i europeiske fjelltrakter fra Frankrike til Romania. Den har vært mye plantet i hager, men er nå stort sett erstattet av hybridgullregn (Laburnum × watereri), som nesten ikke produserer frø. Trevirket er hardt og er blitt brukt til intarsia og musikkinstrumenter. Kjerneveden er mørkebrun og yteveden smørgul.

I Norge har gullregn etablert forvillete bestander sør på Østlandet og langs kysten til Hordaland. Mer spredte funn er gjort nordover til Meløy og Bodø i Nordland. Den kan fortrenge andre planter og har rotknoller som fikserer nitrogen, slik at næringsinnholdet i jorda endres. I Fremmedartslista 2018 er gullregn vurdert som svært høy risiko på grunn av stort invasjonspotensial og middels økologisk effekt.

Galleri

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Erteblomstfamilien
Gule blomster
Høyrisikoarter på fremmedartslista
Giftige planter
Forbud angående fremmede organismer
Liu Qi

Liu Qi  (kinesisk: 刘淇, pinyin: Liú Qí, født i november 1942 i Wujin i Jiangsu i Kina) er leder det kinesiske kommunistpartis avdeling i den kinesiske hovedstaden Beijing. Hans tittel er komitésekretær for kommunistpartiet i byen. Han er også medlem av Politbyrået for sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Han betraktes som medlem av «Shanghaiklikken».

Han ble utdannet ved den metallurgiske avdeling ved Beijings institutt for jern- og stål-ingeniører. Han var borgermester av Beijing fra 1999 til 2003. Hans etterfølger ble Meng Xuenong, som i sin tur ble erstattet av Wang Qishan etter utbruddet av SARS-epidemien.

Liu Qu var også leder for komiteen som forberedte Beijing søknad om de olympiske leker i 2008, og ledet deretter organisasjonskomiteen for forberedelsene av lekene.

Eksterne lenker 
 

Kinesiske ingeniører
Kinesiske politikere
borgermestere i Shanghai
Personer fra Changzhou
Mutianyu

Mutianyu (kinesisk: 慕田峪, pinyin: Mùtiányù) er en sektor av Den kinesiske mur i nærheten av den kinesiske hovedstad. Den befinner seg i fylket Huairou ca. 70 km nordøst for Beijing. Mutianyu-sektoren av muren er knyttet til Juyongguanpasset i vest og Gubeikou-porten i øst. Den er en av de best bevarte sektorer av den store kinesiske mur. 

Dette stykket av muren ble først anlagt på midten av 500-tallet under Det nordlige Qi, Mutianyu-sektoren er dermed eldre enn sektoren ved Badaling, som ligger nærmere Beijing og er et mye mer besøkt utfluktsmål for tusister.  Under Ming-dynastiet fikk dette avsnittet så en ny og kraftigere mur, med den gamle muren som fundament, under tilsyn av general Xu Da. I 1404 anla man et passeringspunkt i et pass mer. I 1569 ble muren igjen omgygd og styrket, og det er den som nå står. Selv om man også har restaurert muren her, er dette det avsnittet hvor den gamle Ming-muren er best bevart. 

Muren er for det meste av granitt, og er 7-8 meter høy og er 4-5 meter bred på toppen. 

Sammenlignet med andre sektorer av muren, har Mutanyu-stykket en rekke unike særtrekk. Vakttårnene er plassert særlig tett. På edt strekk på 2.250 meter er det 22 vakttårn. Både indre og ytre parapet har skyteskår, slik at man lett kan avfyre skudd mot angripere også fra sør. Dette er et meget sjeldent syn ellers langs muren. Mutanyupasset bevoktes av tre vakttårn; et stort i midten og to mindre på hver sin side. Anleggsmåten og forbindelsen mellom de tre tårnene er særlig spesielle for muren her.  

Denne delen av muren er omgitt av skoger; over 90 prosent av området langs muren er skogkledt.

Sektoren er åpen for besøkende; lettest adkomst opp, og ned, er ved en taubane. Man kan dessuten komme seg ned med vogner som går på spor ned fjellsiden.   

Landsbyen Mutianyu under muren er blitt utropt av myndighetene til en modellandsby, på grunn av sitt glasshåndverk og turismen.

Eksterne lenker
 Mutianyu Great Wall fotogalleri
  

Severdigheter i Kina
Beijing
Huairou
Byggverk i Beijing
Den kinesiske mur
Murer
Klokkeslekten

se teksten

Klokkeslekten (Campanula) er en slekt i klokkefamilien i ordenen Asterales. Blomstene er samkrona med fem kronfliker og fem begerfliker. De fem pollenbærerne danner et rør (ikke vokst sammen som hos den beslekta korgplantefamilien) som griffelen vokser gjennom. De fem pollenknappene åpner seg i knopp og pollenet fanges opp av hårene som sitter på griffelen, et stykke under arrene. I en åpen blomst ser man derfor bare de visna restene av pollenknappene nederst i blomsten. Det er alltid tre arrfliker, men variasjonen i lengde og endring under blomstring er stor. Hos noen arter er arrflikene lange (1/3 av griffelens lengde) og spriker kraftig fra hverandre. Hos andre arter er arrflikene kortere og ruller seg baklengs opp i spiraler mot slutten av blomstens åpning. Den siste typen finnes ofte hos ett- og toårige arter og kan gjøre dem i stand til å sjølpollinere.

Artene som finnes naturlig i Norge er enten to- eller flerårige urter, men ettårige arter finnes også i slekta. Frøene sitter i en kapsel med tre rom. Frøene ristes ut gjennom tre små hull øverst i kapselen (sett i forhold til bakken). Disse hullene kan enten sitte ved basis i kapselen og i så tilfelle henger kapselen nedover i moden tilstand (eks: blåklokke) eller hullene kan sitte nær toppen av kapselen (sett fra blomsterstilken) og i så fall står kapselen opprett ved modning (eks: fagerklokke). Uansett morfologisk plassering, sitter altså hullene i kapselen mot toppen av kapselen i forhold til bakken hos en moden kapsel. Slik vil kapselen holde frøene tilbake til stengelen blir utsatt for en relativt stor ytre påvirkning (vind, passerende dyr) og dermed spres frøene lenger. 

Vanlige norske arter i klokkeslekta er 
 Blåklokke, (Campanula rotundifolia)
 Engklokke, Campanula patula
 Fagerklokke, (Campanula persicifolia)
 Høyfjellsklokke, (Campanula uniflora)
 Nesleklokke, (Campanula trachelium)
 Rapunkelklokke, (Campanula rapunculus) (Ganske sjelden. Bestanden er i tilbakegang.)
 Skjeggklokke (Campanula barbata) (Meget sjelden. Finnes nesten bare i kommunene Etnedal, Gausdal og Nordre Land i Oppland fylke.)
 Stavklokke, (Campanula cervicaria) (Ganske sjelden. Bestanden har de siste årene gått tilbake. Stavklokke er nå listet som nær truet på Rødlista.)
 Storklokke, (Campanula latifolia)
 Toppklokke, (Campanula glomerata)
 Ugressklokke, (Campanula rapunculoides)
 Ulltoppklokke, (Campanula glomerata ssp farinosa) (dyrket)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Klokkefamilien
InorAdopt

InorAdopt er en norsk organisasjon for utenlandsadopsjon. Foreningen ble stiftet i 1981, og startet med utenlandsadopsjon fra 1989.  

InorAdopts er landsdekkende og administrasjonen ligger i Kristiansand.

Adopsjonsland 
Inor Adopt formidler per 2017 adopsjon fra Kina, Bulgaria, Ungarn, Taiwan og Burkina Faso.

Eksterne lenker 
 InorAdopts nettsider 

Adopsjon
Norske humanitære organisasjoner
Etableringer i 1981
Lars Alldén

Lars Alldén (født 19. juli 1944) er en norsk sosiolog og forlagsmann, tidligere politiker og pressemann. 

Alldén arbeidet i Universitetsforlaget som forlagsredaktør og sjefredaktør, før han i 2000 ble rettighetsansvarlig i H. Aschehoug & co. 

Han var formann i Det norske studentersamfund i 1969. Han var også den første personen til å være leder for Operasjon Dagsverk i 1964. I 1969-1971 var han ansvarlig redaktør for ukeavisen Orientering og i 1975-77 journalist i denne avisens etterfølger Ny Tid. Han var sentralstyremedlem i Sosialistisk Folkeparti (SF) 1969-1977 og hovedstyremedlem i Sosialistisk Venstreparti (SV) 1975-1977. 

Alldén har hatt en rekke offentlige tillitsverv innen kultur-, sosial- og forsvarspolitikk. Han har forfattet, redigert og oversatt fagbøker om politiske, sosiale og historiske spørsmål.

Bibliografi 
 
 Det norske samfunn ISBN 82-05-16652-8

Norske redaktører
Norske sosiologer
Norske sakprosaforfattere
Formenn av Det Norske Studentersamfund
Fødsler i 1944
Randsfjordferga

Randsfjordferja krysser Randsfjorden som fylkesvei 2336  mellom Horn (fylkesvei 34, østsiden av Randsfjorden) og Tangen (fylkesvei 245, vestsiden av Randsfjorden). Dagens fergeleier ble bygget i 1969, og to ferger ble satt i trafikk i henholdsvis 1969 og 1972. Randsfjordferja II ble tatt ut av drift den 29. november 2021, og var da Norges eldste bilferge med over 70 års drift. Den ble erstattet av en batterielektrisk ferge døpt Elrond, som ble produsert i Nederland og fraktet i deler til Horn hvor den ble montert.

Randsfjordferja Elrond er Norges eneste innlandsferge i helårsdrift. Fergen frakter ca. 47 000 passasjerer og 11 000 kjøretøyer årlig (2020). Den binder sammen Bjoneroa på vestsiden av Randsfjorden med Brandbu og resten av Gran kommune på østsiden av fjorden.

Referanser

Eksterne lenker 
 Randsfjordferja hos Innlandstrafikk
 Rutetider og info fra Gran kommune
  Og litt oppdatert info fra Oppland fylke

Veier i Innlandet
Samferdsel i Gran
Fergesamband i Innlandet
Farris Bad hotell

Farris Bad er et spahotell på Batteritomta i Larvik. Byggestart var i mai 2007, mens åpningen fant sted 5. mars 2009. Hotellanlegget har vært omstridt, og det tok nesten 20 år fra Mille-Marie Treschow lanserte idéen til bygget var realisert. Underveis ble byggingen blant annet stoppet av Miljøverndepartementet. Farris Bad ble tegnet av arkitekt Halvorsen & Reine og landskapsarkitekt Gullik Gulliksen AS.

Totalarealet er på 14 500 kvadratmeter. Hotellet har 176 rom, 10 suiter, samt 40 sparom. Spaanleggene utgjør om lag 2 100 kvadratmeter av hotellet. Hotellet er i fire etasjer med fire fløyer, hvorav to, den nordre og østre, hviler på fast grunn. Den søndre og østre fløyen står på søyler og vil «sveve» over stranden, som vil bli tilgjengelig for publikum.

Hotellet ga 100 nye arbeidsplasser i Larvik.

Det er Treschow-Fritzøe og Canica AS som sto for byggingen av hotellet, mens Choice Hotels Scandinavia skulle leie og drive. Hotellet var det første som ikke skulle inkluderes i kjedens ordinære merkevarer, men markedsføres som et selvstendig produkt. Byggekostnadene ble stipulert til 350 millioner kroner. I 2019 solgte Canica anlegget til Norwegian Hospitality Group.

Farris Bad er også navnet på en den eldre herrskapsboligen Nedre Nanset, hvor det tidligere var badehotell. Senere var det sete for de kommunale kontorene til Hedrum kommune og for Bøkeskogen Kultursenter. Larvik kulturskole holdt til i denne bygningen til 2008.

Referanser

Eksterne lenker 
Hotellets hjemmeside

Hoteller i Vestfold og Telemark
Byggverk i Larvik
Samferdsel i Larvik
Mattel

Mattel, Inc. er verdens største leketøysfirma etter inntekt. Firmaet ble grunnlagt i 1945 av Harold Matson og Elliot Handler (derav navnet; «matt-el»). Handlers kone, Ruth Handler, ble siden selskapets president og har fått æren for oppfinnelsen av Barbiedukken. Varemerket Barbie står i dag for mer enn 80 % av Mattels inntekter. En annen dukke fra firmaet er Lady Lovely Locks.

Leketøyprodusenter
Selskaper notert på New York Stock Exchange
Næringsliv i California