alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Kristdemokraterna

Kristdemokraterna (forkortet KD) er et kristendemokratisk parti i Sverige. Det ble etablert, blant andre av Lewi Pethrus, som «Kristen demokratisk samling» (KDS) i 1964 og skiftet navn til «Kristdemokratiska Samhällspartiet» i 1987.  Partiet har hatt sitt nåværende navn siden 1996. KD vært representert i den svenske riksdagen siden 1991

Antall medlemmer var 24 479 ved årsskiftet 2004/2005.

I perioden 2019–2024 har partiet to representanter i Europaparlamentet. De sitter i Det europeiske folkepartiets gruppe.

Kristdemokratiska ungdomsförbundet (KDU) er det politiske ungdomsforbundet som er knyttet til Kristdemokraterna.

Partiledelse

Referanser

Eksterne lenker
 

Politiske partier i Sverige
Kristeligdemokratiske partier
Politiske partier etablert i 1964
1964 i Sverige
Veien gamle skole

Veien gamle skole er Ringerikes eldste skolebygning. Skolen ble innviet den 22. oktober 1864 og kostet kr 2 960,00 å bygge. Den fungerte som folkeskole uavbrutt fram til sommeren 1965. Fra høsten samme året tok nye Veien skole over, samtidig som Follum skolekrets ble innlemmet i Veien og Follum skole nedlagt. Opprinnelig var disse skolekretsene samme krets og soknet til Veien skole, men etter at Randsfjordbanen kom i 1868 ble det etablert en rekke nye fabrikker oppover langs Begnaelva. Det førte til at elevtallet steg så mye at man i 1898 måtte bygge en egen skole, Follum skole, for å ta av for Veien skole.

Veien gamle skole ligger på Veien i tidligere Norderhov kommune, nærmest midt inne i det store gravfeltet – Veien-feltet, og i sørøstenden av Heradsbygda. Den ble opprinnelig bygget etter initiativ fra residerende kapellan Peder Broch og gårdbruker, senere stortingsrepresentant Olaus Olsen Færden. Veien gamle skole er i dag skolemuseum.

Se også 
 Heradsbygda
 Hringariki Kulturminnepark
 Oppenborgen
 Veien
 Veienmarka ungdomsskole

Norderhov
Museer i Viken
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1864
Skoler i Ringerike
Kulturminner i Ringerike
Byggverk i Ringerike
Tidligere utdanningsinstitusjoner i Viken
Apenes-drapet

Apenes-drapet er betegnelsen på et av de mest omtalte drapene som har funnet sted i norsk etterkrigshistorie. Drapet fant sted 6. mai 1978 og ble oppklart først etter nesten 29 år, 3. april 2007, da en mann tilsto å ha stått bak drapet.

Bakgrunn 
Det var Georg Apenes, senere direktør i Datatilsynet, som fant sin mor Inger Johanne Apenes knivstukket til døde i sitt hjem utenfor Gamlebyen i Fredrikstad 6. mai 1978. Daværende Kriminalpolitisentralen ble satt inn i saken og etterforskningen pågikk for fullt utover høsten 1978. Etterforskningen var svært omfattende etter datidens målestokk, men det ble aldri funnet noen gjerningsmann. Fire år senere ble saken gjenopptatt med nytt etterforskningsteam, uten at det førte til ytterligere resultater. Thor Karlsen ble varetektsfengslet i 170 dager mistenkt for drapet, men ble løslatt av mangel på bevis, Karlsen og hans familie fikk senere utbetalt erstatning for den uberettigede fengslingen og mistanken.

I 2001 ble alle spor gjennomgått på nytt med nye, moderne metoder, som sporing med DNA og biologiske spor. Da saken ble foreldet 6. mai 2003 hadde til sammen nærmere 4000 personer vært omtalt i sakens dokumenter, men ingen gjerningsperson var blitt funnet. I 2006 fikk politiet inn et nytt tips i saken fra en mann som fortalte at sønnen hadde vedgått å ha drept Inger Johanne Apenes. Denne sønnen ble da kalt inn til politiavhør i mars 2007 og tilstod drapet med en gang. Politiet uttalte at de festet lit til forklaringen, ettersom personen hadde gitt detaljerte beskrivelser av både åstedet, offeret og selve drapshandlingen. Oppklaringen fikk stor oppmerksomhet i media.

Gjerningspersonen var bare nær 14 år gammel da drapet ble begått. Han forklarte at han brøt seg inn i huset for å stjele, men ble oppdaget av Inger Johanne Apenes og drepte henne i panikk. Mannen hevdet selv å ikke ha begått noen flere kriminelle handlinger siden drapet og opplyste at han i ettertid hadde slitt med helsen. Fra politiets side ble saken henlagt med kjent gjerningsmann, da den ble ansett som foreldet, og fordi gjerningsmannen fremdeles var under kriminelle lavalder da drapet ble begått.

Inger Johanne Apenes 
Inger Johanne Apenes (født 1917, død 6. mai 1978) var gift med den kjente sorenskriver i Fredrikstad, Christian Bernt Apenes og var mor til senere direktør i Datatilsynet, Georg Apenes.

Referanser

Eksterne lenker 

 VG: Drapssak fra 1978 er oppklart
 VG: - Drepte i panikk

Norske kriminalsaker
Hendelser i 1978
Drap
Merethe Braathen Sinnes

Merethe Braathen Sinnes (født 21. november 1982 i Oslo) er en norsk tidligere langrennsløper, med to NM-titler i stafett for Høybråten og Stovner IL.

Braathen Sinnes var lenge fast på stafettlaget til Høybråten og Stovner IL (HSIL) i Norgesmesterskapene over 3 x 5 km for kvinner. I 2003 la hun grunnlaget med femteplass ved første veksling, og søskenbarnet Solfrid Braathen og skiesset Kristin Størmer Steira avanserte til gull for klubben. I 2004 vekslet også Braathen Sinnes som nummer fem for HSIL, denne gangen klarte Solfrid Braathen og Størmer Steira å avansere til sølv. Året etter, i 2005, fikk HSIL et nytt sølv med de samme jentene, etter at Braathen Sinnes vekslet som nummer skes. I 2006 var Størmer Steira borte fra laget og ble erstattet med Ellen Sandbakken som åpnet stafetten for HSIL. Braathen Sinnes ble tildelt andre etappe. Hun gikk ut på tredjeplass og vekslet på femteplass etter syvende beste etappetid, Solfrid Braathen gikk HSIL inn til fjerdeplass. I 2007 fikk Braathen Sinnes igjen klappet på skulderen av Ellen Sandbakken. Som fjerde lag ut gikk hun laget opp en plass, før Solfrid spurtet HSIL inn til klubbens og søskenbarnas andre NM-tittel.

Braathen Sinnes gikk på idrettsfag ved Bjerke videregående skole i Oslo fra 1998 til 2001. Fra 2001 studerte hun fysioterapi ved Høgskolen i Oslo og har siden endte studier jobbet som fysioterapeut. Hun er gift med langrennsløperen Svein Tore Sinnes.

Se også 
 Liste over kjente elever ved Bjerke videregående skole

Eksterne lenker 

 HSILs hjemmeside 

Norske langrennsløpere
Norske motbakkeløpere
Norske fysioterapeuter
Norgesmestere i langrenn
Personer fra Oslo
Fødsler i 1982
Nils Hertzberg (statsråd)

Nils Christian Egede Hertzberg (født 26. oktober 1827 i Ullensvang, død 8. juli 1911) var en norsk skolemann, stortingsmann og statsråd.

Biografi 
Etter teologisk embedseksamen var han lærer ved Asker seminar i 1860, ordfører i Bærum i 1866, styrer og førstelærer av Hamar seminar i 1867, ekspedisjonssjef i Kirkedepartementet i 1873. Han var fra 1882 til 1884 kirkestatsråd i Selmers regjering. Regjeringsmedlemmene ble trukket for riksrett i 1884. Fra 1886 til 1891 var han stortingsmann. 

Først og fremst var Hertzberg opptatt av skole og oppdragelse. Han grunnla Norsk Skoletidende i 1869 og var redaktør for dette til 1873. Hertzberg var foregangsmann for innføring av statsstøtte til amtsskolene fra 1875.

Hertzberg  ble av kongen 4. november 1893 utnevnt til kommandør av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjenstfuld embedsvirksomhed».

Familie 
Han var gift med Martha Cathrina Marie Clauson (1844 -1928). De fikk barna Nils Christian Egede Hertzberg (1866) Arthur Johan Hertzberg (1870), Johan Hertzberg (1872), Jens Skjelderup Hertzberg (1877).

Bibliografi 
Hertzberg utga en rekke skrifter, vesentlig om pedagogikk. Hans erindringer fra 1909 og 1910 er livfulle tekster. 

 Kvindens Kald, Uddannelse og Gjerning. 1887
 Pædagogikens Historie. 1890
 Opdragelse og Undervisning. 1891
 Minder fra min Skolemestertid 1910
 Fra min barndoms og ungdoms tid 1909
 Barnets kristelige Opdragelse 1903

 Referanser 

 Kilder 
 Gyldendals konversasjonsleksikon 1972
 Asker og Bærum leksikon'' ISBN 82 91649 10 3

Eksterne lenker 
 
 

Norske pedagoger
Norske redaktører
Ordførere i Bærum
Høyre-ordførere i Akershus
Lokalpolitikere i Oslo
Norske statsråder 1814–1884
Stortingsrepresentanter fra Høyre
Personer tilknyttet Krigsskolen
St. Olavs Orden
Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
Personer fra Ullensvang kommune
Kunstnerfarger

Kunstnerfarger er en betegnelse som først og fremst brukes om «farger», dvs. pigmenter tilsatt løse- og bindemidler som fåes kjøpt på små tuber og brukes av kunstnere og andre som lager bilder. Navnet kan også assosieres til høykvalitets akvarellmaling. Ordet farge brukes både om selve kuløren, pigmentet og det som finnes i blokk eller på tube.

Tubefargene deles i to grupper etter løsemiddelet: vannbaserte akrylfarger og terpentinbaserte oljefarger.

Historisk 

De første kjente kunstnerfargene var oker og svart, som ble brukt av mesolittiske kunstnere, blant annet på veggene i Altamiragrotten. På grunn av heldig valgt bindemiddel, kombinert med riktig luftfuktighet og vanligvis totalt mørke, har bildene holdt seg i over 5 000 år.

De gamle egypterne utviklet også pigmenter og bindemidler med lang holdbarhet, basert på hva som fantes av naturlig forekommende råstoffer. 

Fram til renessansen var kunstnerne henvist til selv å rive eller støte sine egne pigmenter til ønsket finhetsgrad og blande dem i det malemediet som skulle brukes. Dette var en del av håndverksopplæringen. Denne funksjonen ble etterhvert overtatt av fabrikanter som utviklet stor detaljkunnskap om emnet. Ideelt skulle alle farger være like lette å smøre ut for å gi samme grad av farging. Alle pigmenter kan ikke males til samme finhet, da vil noen bli mye hvitere på grunn av kornenes endrede lysrefleksjon. Slike ting gjør at det fortsatt trengs kunnskaper om framstilling av farger.

Kvaliteter og litt om hvorfor 

Fargesterke pigmenter blir ofte blandet med nøytrale fyllstoffer for å dempe virkningen av den rene fargen. Mange drevne kunstnere foretrekker minst mulig av slike tilsetninger for selv å ha kontroll med fargene. Dermed selges farger i to kvalitets- og prisnivåer: Atelier-, aka artist- kvalitet og studentkvalitet. Et enda billigere nivå fins også. Dette gjelder både for olje- og akrylfarger.

Malere som driver med tempera og gouache foretrekker ofte å blande sine egne farger og utvikler sine private oppskrifter.

I tidens løp er de fleste oljer og vokssorter prøvd ut som malemidler. Linolje ser ut til å holde for de fleste formål, vanligvis tynnet med litt terpentin utvunnet av trekull. Også disse må holde mål kvalitetsmessig.

 Det må bemerkes at alle kjente løsemidler til oljefarger ikke bør pustes inn over lengre tid. Løsemiddelskader er varige og alvorlige.

Kunstnermateriell
Teie skole

Teie skole er en barneskole i Færder kommune med klasser fra 1. til 7. trinn. Skolen ligger i utkanten av Teieskogen nord på Nøtterøy.
Skolen har ca. 460 elever, hvorav ca. 210 går på SFO. Det er ca. 65 ansatte på skolen. Rektor er Jan Kristian Johansen.

Den opprinnelige skolebygningen ble bygd i 1915. I august 2012 ble skolene Teie og Grindløkken slått sammen og flyttet inn i en ny bygning, på samme sted som Teigar ungdomsskole tidligere lå.

Bilder

Referanser

Eksterne lenker 
 

Barneskoler i Vestfold og Telemark
Skoler på Nøtterøy
Steve Hogarth

Steve Hogarth, i blant kalt bare H, (født 14. mai 1959) er en britisk sanger og musiker. Han er sanger i rockebandet Marillion, der han overtok i 1989, etter at tidligere sanger Fish forlot gruppa høsten 1988. Hogarth er også en habil keyboardist, og spiller også litt gitar ved behov.

Hogarth ble født i Kendal i Nord-England, og flyttet to år gammel sammen med familien til Doncaster, der han vokste opp. Rundt 1980 flyttet han til London, og fikk snart jobb som keyboardist (senere også delvis vokalist) i bandet Motion Pictures. Gruppa skiftet i 1981 navn til The Europeans. Fram til 1984 ga gruppa ut to studioalbum og ett konsertalbum, uten at de gjorde noen stor suksess.

I 1985 forlot Hogarth og gitarist Colin Woore The Europeans og dannet duoen How We Live. Duoen ga ut et album i 1987 – Dry Land. Heller ikke det albumet ble noen salgssuksess, og Hogarth begynte å vurdere framtida som sanger og musiker.

Høsten 1988 forlot sanger Fish gruppa Marillion, og gruppa så seg om etter en ny sanger. Steve Hogarth sendte gruppa en kassett, og etter et møte med gruppa ble han tilbudt jobben som deres nye sanger. Etter litt betenkningstid takket han ja til tilbudet, og ble offisielt medlem i Marillion 2. februar 1989.

Som vokalist i Marillion skriver Hogarth de fleste av gruppas tekster, fram til 1999 tidvis med hjelp og bidrag fra forfatteren John Helmer. Ved behov bidrar Hogarth også litt på keyboards og gitar, i tillegg til gruppas faste keyboardist og gitarist. Sin største salgssuksess så langt fikk han i 2004, da Marillion-singelen You're Gone nådde 7.-plass på den britiske singellista.

I 1997 ga Steve Hogarth ut sitt første soloalbum – Ice Cream Genious. Senere har han også gitt ut et konsertalbum. En solokonsert ble filmet i 2006 og gitt ut på DVD i 2007.

Diskografi

The Europeans 
 Vocabulary (1982)
 Live (1984)
 Recurring Dreams (1984)

How We Live 
 Dry Land (1987)

Marillion (studioalbum) 

 Seasons End (1989)
 Holidays in Eden (1991)
 Brave (1994)
 Afraid of Sunlight (1995)
 This Strange Engine (1997)
 Radiation (1998)
 marillion.com (1999)
 Anoraknophobia (2001)
 Marbles (2004)
 Somewhere Else (2007)
 Happiness is the Road (2008)

Soloalbum 
 Ice Cream Genious (1997)
 Live Spirit: Live Body (2002)
 h Natural (DVD) (2007)

Steve Hogarth har også medvirket på flere andre album som keyboardist, vokalist og bakgrunnsvokalist.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 Steve Hogarth på Marillions nettside

Engelske sangere
Engelske låtskrivere
Marillion
Personer fra distriktet South Lakeland
Personer fra Doncaster
Østsemittiske språk

Østsemittiske språk er en av de to store undergruppene av semittiske språk. Den andre gruppa kalles vestsemittiske språk. Den østsemittiske gruppa består av to språk, akkadisk og eblaittisk, som begge ble snakka i Mesopotamia. Språka ble skrevet med kileskrift.

Semittiske språk
Kanaanittiske språk

Kanaanittiske språk er en undergruppe av semittiske språk. De ble snakka av folk i Kanaan-regionen, for eksempel kanaanere, hebreere, fønikere og filistere. Alle de kanaanittiiske språka forsvant som førstespråk i det første århundret e.Kr, men hebraisk levde videre som litterært og religiøst språk blant jøder, og ble gjenoppliva som talespråk på 1800-tallet av Eliezer Ben-Yehuda.

 
Semittiske språk
Bjørn Paulson

Bjørn Andreas Paulson (født 21. juni 1923 i Bergen, død 14. januar 2008 i Skien) var en norsk høydehopper. Han representerte  IL Skjalg. Under Sommer-OL i London i 1948 vant han sølv i finalen med et hopp på 1,95 meter bak John Winter som vant med 1,98.  Han ble den eneste nordmann som tok medalje innen friidrett i dette OL.  Han satte personlig rekord på 1,96 meter under NM i Trondheim i august 1948, da han vant sitt eneste norgesmesterskap.

OL-medaljer 
 1948  London -  sølv i friidrett, høydehopp

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske høydehoppere
Medaljevinnere under Sommer-OL 1948
Deltakere for Norge under Sommer-OL 1948
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1948
Personer fra Bergen kommune
Fødsler i 1923
Dødsfall i 2008
Logogram

Et logogram, eller logograf, er et enkelt skrifttegn som representerer et ord eller et morfem (en enhet med betydning i et språk). Dette står i kontrast til andre skriftsystemer, for eksempel alfabeter og abjader, hvor hvert symbol (hver bokstav) først og fremst står for en lyd eller en kombinasjon av lyder.

Eksempler på skriftsystemer som bruker logogrammer er kinesisk og de egyptiske hieroglyfene.

Skrift
Kullstift

Kullstift er et redskap for tegning samt for skissering før et maleri. Kullstift er biter av trekull som er spesielt innhentet og behandlet for å brukes til å lage tegninger med. Det er i vanlig bruk for skissering av motiv før en begynner på et maleri, og til skisser i stort format, gjerne kroki-studier. Tegninger som skal oppbevares over tid må behandles med fiksativ slik at kullet ikke blir smusset utover. Fiksativet binder kullpartiklene og gjør papiret litt sterkere.

Framstilling 
Stiftene lages av tynne eller halvtynne grener av løvtre som bøk, lind eller piletre, men også bambus, pakkes tett sammen i en lukket boks, som glødes buntvis i en lukket beholder til de er helt forkullet. Prosessen er parallell til kullmile (brukes i dag blant annet til framstilling av grillkull) og tjærebrenning, men gir et annet resultat. De selges i esker eller bunter der alle stiftene har ca. lik tykkelse. Hardheten i kullet varierer litt etter hvordan veksten har vært. For de som vil ha jevn sverting, lages stifter av finknust kull som er bundet sammen med gelatin, olje eller voks. Disse fåes også som blyanter og små blokker. Kullstavene blir så sortert etter tykkelse, og selges buntvis i spesialbutikker.

Det lages også blokker av pulverisert (fingranulert) kull som er tilsatt litt bindemiddel (gelatin eller gummi arabicum) og presset til barrer i forskjellig format. Granulering og mangel på sterke bindemidler gjør at svertingen blir svært jevn. Granulert kull kan også legges i voks eller olje, og settes inn som stift i kullblyant.

Der er i salg forskjellige holdere til stiften, slik at en ikke behøver å bli svart på fingrene. Kulltegning kan ofte foregå med at en gnir ut strekene for å gradere skygger, og hendene er gjerne i bruk til dette. Stiften legges også ofte med bredsiden mot arket for å få bredere streker.

Til fjerning eller demping av svertingen brukes knettgummi som er et slag formbart (plastisk) viskelær som kan løfte vekk kullstøv. 

Kullstiftene setter sverting også på steder de ikke skal, som for eksempel på hendene. Spesielle holdere blir derfor brukt av en del. Kullet blir da brukt som blyant, og settes av som streker. Ved bruk av flatsiden av kullstiften settes der av bredere streker, der trykket på stiften avgjør mengden av sverting. Man kan da både tegne og skyggelegge samtidig.

Ved bruk på papir med en ru overflate, knuses kullet i fine partikler og avsettes delvis på og i papiret. Det indre av treet er av ulik hardhet. Dette gir utslag ved at kullkornene blir av forskjellig størrelse, og streken blir ujevn. Tegningen får dermed et spontant og «friskt» preg. Er papiroverflaten for glatt, blir der knapt synlig strek.

Historie 
Å tegne ved hjelp av kull, er en gammel aktivitet, som går tilbake til førhistorisk tid. Kullet var en av bestanddelene i hulemaleriene vi kjenner fra blant annet Altamiragrotten. Strekene ble trolig forsterket med at kull ble knust og tilsatt vann eller dyrefett, slik at det ble grøtaktig og så smurt på med fingrene.

Se også
 Tegnekunst

Kunstnermateriell
Tegne- og skriveutstyr

en:Charcoal#Art
Clonard abbedi

Clonard Abbedi (irsk gælisk, Cluain Eraird, eller Cluain Iraird, «Erards eng») var et irsk kloster fra tidlig middelalder. Det lå ved elven Boyne, like ved den tradisjonelle grensen mellom den nordlige og sørlige halvdelen av Irland i det som i dag er grevskapet Meath. Landsbyen Clonard ligger like ved stedet klosteret sto.

Klosteret ble grunnlagt omkring år 520 av den hellige Finnian av Clonard, som skal ha startet med en enkelt klostercelle på stedet. Ifølge middelalderske krøniker skal Finnian ha blitt ledet til stedet av en engel. Finnian ble begravet her etter sin død (omkring år 549). I løpet av 500-tallet skal  flere av de såkalte Irlands tolv apostler, blant dem Columba av Iona, ha studert ved dette klosteret.

Fra 700-tallet ble Clonard kontrollert av forskjellige rivaliserende klaner, og kontrollen over Clonard var viktig for de som ville være konger i Mide. Fra midten av 800-tallet var Clonard den ledende kirken i den midtre delen av Irland. Abbeden av Clonard ledet geistligheten i denne delen på samme måte som abbeden i Armagh var leder i nord. Klosteret skal, ifølge en middelalderhymne om Finnian, ha hatt så mange som 3000 studenter tilknyttet seg. Dette tallet er sannsynligvis betydelig overdrevet.

Som mange andre monastiske samfunn var også Clonard utsatt for plyndringer, både fra vikinger og i forbindelse med kriger mellom rivaliserende irske fraksjoner. Ulsterannalene nevner spesielt at Olav Kvite skal ha drept en av kongene av Mide ved Clonard i 864, og at klosteret ble plyndret av «fremmede» (i.e. vikinger) i 997.

Fra 1111 var Clonard bispesete for bispedømmet Meath. Klosteret opplevde nedgangstider på 1100-tallet, og den normanniske biskopen de Rochfort flyttet bispesetet fra Clonard til Trim i 1202.

Det er svært lite igjen av klosterbygningene i dag. Fra luften kan man se konturene av noen av ytterveggene, og det er noen andre synlige tufter.

Arkeologiske steder i Irland
Meath
Historiske klostre i Irland
Ruiner i Irland
Akkerhaugen

Akkerhaugen er en bygd i Midt-Telemark kommune i Vestfold og Telemark. Akkerhaugen ligger ved Skiensvassdraget, akkurat der hvor Sauarelva renner ut i Norsjø. Akkerhaugen var administrasjonssenter i tidligere Sauherad kommune.

Stedet har en lang tradisjon som anløpssted for båtene på Telemarkskanalen.
På Akkerhaugen er det hotell og campingplass, samt at Norsk Luthersk Misjonsamband (NLM) har et leirsted her. Skulpturparken Patmos og tusenvis av epletrær preger stedet.
Sørlandsbanen går gjennom Akkerhaugen, men stasjonen brukes ikke lenger til persontransport.

Eksterne lenker
 Mange bilder fra Akkerhaugen
 Sauherad hos Destinasjon Telemark

Sauherad
Tidligere tettsteder i Vestfold og Telemark
Tidligere fergesteder i Telemark
Bosetninger i Midt-Telemark kommune
Byposten

Byposten var et kristent tidsskrift utgitt av metodistene i Norge. Bladet ble etablert i 1904 av Thomas Ball Barratt, mens han var prest i metodistkirken. 

Tidsskriftet skiftet navn i 1910 til Korsets Seier, som i dag er en førende norsk frikirkelig ukeavis og hovedorgan for Pinsebevegelsen i Norge.

Eksterne lenker 
 Korsets seier. Pinsebevegelsens ukentlige avis

Norske kristne tidsskrifter
Pinsebevegelsen i Norge
Metodisme
Publikasjoner etablert i 1904
1904 i Norge
Hjalarljod

Hjalarljod er en festouverture av Eivind Groven. Den ble skrevet til en konkurranse i anledning åpningen av det nye rådhuset i Oslo, som sto ferdig til 900-årsjubileet for Oslo by i 1950. Tre komponister utmerket seg og ble premiert og oppført: Ludvig Irgens-Jensen, Karl Andersen og Eivind Groven. Hjalarljod er det av de tre verkene som lever sterkest i ettertid, og kalles gjerne Rådhusmusikken. I juryen satt Odd Grüner Hegge, Øyvin Fjeldstad og Olav Kielland. Førsteoppførelsen fant sted i Nationaltheatret 15. mai 1950. Dirigent var Odd Grüner Hegge.

Tittelen er sammensatt av to ord, hjale og ljod: «Hjale» – som i hjaling, betyr «å synge så det gir gjenklang i skog og fjell», en slags blanding av sang og rop. Det er en måte å gi seg til kjenne på ute i naturen, brukt av folk med behov for å kommunisere over store avstander i friluft. Ordet «ljod», betyr «lyd».

Tittelen betyr «lyd/klang av hjaling». Hjalarljod står i et dialogforhold til en folketone fra Gudbrandsdalen og er rik på farger og kontraster. Verket veksler mellom jubel og inderlighet. Oppbygningen er stram, og det gjøres mye bruk av blåsere. Den synkoperte Gangarrytmen ligger stadig under og bidrar til den ekstatiske framdriften. Musikken er opprinnelig skrevet for symfoniorkester. Hjalarljod finnes også for korps.

Referanser 

Norsk musikk
Musikkverk