Richard von Weizsäcker

Richard Freiherr (baron) von Weizsäcker (født 15. april 1920 i Stuttgart, død 31. januar 2015 i Berlin) var en tysk politiker (CDU). Han var regjerende borgermester i Berlin fra 1981 til 1994 og Tysklands sjette forbundspresident og president under gjenforeningen.

Han spilte en viktig rolle for Tysklands forståelse av sin egen historie. Ved siden av Willy Brandt var han den som i omverdens øyne symboliserte Tysklands demokratisering etter nazismen, skriver Die Welt i minneordet, og det var et lykketreff at han var president i forbindelse med Tysklands gjenforening. I langt større grad enn Helmut Kohl, formidlet han med sin aura og fintfølende opptreden et budskap om at Tyskland ikke lenger representerte en trussel for Øst-Europa. Hans tillitvekkende embetsgjerning baserte han på sitt omdømme som uavhengig og udogmatisk tenker med integritet, ifølge Die Welt. Weizsäckers støtte til traktatene med Sovjetunionen og særlige med Polen (Warschauer Vertrag, Warszawa-traktaten, 1972) bidro til at disse traktatene til slutt ble ratifisert av Forbundsdagen tross sterk motstand internt i CSU/CDU. Weizsäcker ga inntrykk av å ikke være en vanlig karrierepolitiker, men at han gikk inn i politikken av pliktfølelse. Hans troverdighet ble styrket av erfaringen som tysk offiser ved Østfronten og farens tjeneste i Hitlers regjering.

Familie og bakgrunn 

Weizsäcker ble født i Stuttgart som sønn av diplomaten baron Ernst von Weizsäcker. Faren var en ledende diplomat i Tyskland og var statssekretær i utenriksdepartementet og Joachim von Ribbentrops nestkommanderende. Ernst von Weizsäcker var en konservativ nasjonalist og meldte seg inn i NSDAP i 1938, og han støttet den tyske overtakelsen av Sudetenland. Ved rettssaken mot faren etter andre verdenskrig medvirket Richard von Weizsäcker i forsvaret. I 1985 fortalte Richard von Weizsäcker om farens tjeneste for Hitler: Faren forsto ikke Hitler da han kom til makten i 1933 og faren undervurderte de profesjonelle diplomatenes evne til å styre Hitler unna krig. «Min far var ærlig, men ikke særlig sterk.» Han avviste at faren innerste inne var del av den motstanden mot Hitler, men var overbevist om at faren ikke var en krigsforbryter og ikke kjente til Holocaust. Ifølge Richard von Weizsäcker arbeidet faren for å hindre krig og holdt i stillhet kontakt med britiske diplomater, faren forsøkte også å få Mussolinis hjelp til å hindre Tysklands ferd mot krig. Ernst von Weizsäcker var glad for Münchenavtalen (der han selv var en sentral forhandler) fordi Sudetenland ble overført til Tyskland og fordi det opprettholdt fred for en tid. Faren var nedslått over angrepet på Polen 1. september 1939, han mente at alle hans anstrengelser var bortkastet. Richard von Weizsäcker var da 19 år gammel og deltok i invasjonen av Polen. Robert Kempner, aktor i saken mot Ernst von Weizsäcker, beskrev ham som en tragisk figur og understreket at hans medvirkning var dokumentert ved signerte brev til Adolf Eichmann (angående transport av jøder fra Frankrike til Auschwitz).

Han kom fra en familie av intellektuelle og ledende tjenestemenn, såkalt Bildungsbürgertum. Han var bror av fysikeren og filosofen Carl Friedrich von Weizsäcker. Hans oldefar ble adlet, og hans farfar, som var statsminister i kongeriket Württemberg, ble opphøyet i friherrestanden. Richard von Weizsäcker ble i 1953 gift med Marianne, født von Kretschmann. Mariannes mor Asta var en adoptivdatter av bankieren Fritz von Waldthausen, av den berømte bankier- og industrifamilien. Richard og Marianne fikk fire barn: Robert Karl von Weizsäcker (f. 1954), professor i sosialøkonomi, Andreas von Weizsäcker (f. 1956), kunstprofessor, Beatrice von Weizsäcker (f. 1958), jurist, og Fritz von Weizsäcker (f. 1960), lege og medisinprofessor.

Han bodde flere år i Storbritannia og Danmark mens faren var stasjonert ved ambassadene der, og familien flyttet deretter til Berlin. Da han var 17 år gammel tok han artium ved Bismarck-Gymnasium i Berlin-Wilmersdorf og flyttet til Oxford for å studere filosofi og historie; senere studerte han i Grenoble i Frankrike.

Andre verdenskrig
Etter utbruddet av annen verdenskrig tjenestegjorde han i hæren, til slutt som kaptein av reserven. Sammen med broren Heinrich var han blant de første som krysset grensen til Polen 1. september 1939, broren ble drept dagen etter og Richard begravde ham med sine egne hender. Han ble tildelt jernkorset av første klasse for innsatsen på østfronten. Han ble såret tre ganger på østfronten. Mange offiserer i hans enhet var involvert i attentatet mot Hitler 20. juli 1944 og ble deretter praktisk talt oppløst. Vennen Axel von dem Bussche-Streithorst var involvert i attentatplanene mot Hitler og Weizsäcker medvirket trolig til at vennen ikke ble avslørt. Han ble såret da han deltok i forsvaret av Øst-Preussen i 1945 og ble transportert hjem til Stuttgart. Deretter fortsatte han sitt historiestudium i Göttingen, og studerte senere jus. Han tok den første juridiske statseksamen i 1950 og den andre i 1953. I 1955 ble han dr. juris.

Karriere 
Faren Ernst von Weizsäcker tjenestegjorde i utenriksdepartementet under Hitlers regime, og var medlem av NSDAP og SS. Richard var forsvarer for faren i under Ministerieprosessen.

Mellom 1950 og 1953 arbeidet han i forlagshuset Mannesmann, senere i bankhuset Waldthausen. Fra 1962 til 1966 var han ansatt i kjemi- og farmasiselskapet Boehringer. Han var en periode også formann i det evangeliske kirkemøte for Tyskland (Evangelische Kirchentag).

Politikk 

Weizsäcker sluttet seg til det konservative partiet CDU i 1954 og ble medlem av det tyske parlamentet i 1969. I 1974 ønsket CDU ham som forbundspresident, men tapte for Walter Scheel som ble støttet av sentrum-venstre-koalisjonen. Han var også visepresident i forbundsdagen.

I perioden 1981-1984 var han regjerende borgermester (Regierender Bürgermeister, regjeringssjef) i Vest-Berlin. I sin embetstid arbeidet for å holde liv i ideen om nasjonen Tyskland delt i to stater. I tale og tekst oppfordret han tyskere til å se forbundsrepublikken som solid forankret i den vestlige alliansen, men med spesielle forpliktelser og interesser i Øst-Europa. Weizsäcker irriterte USA, Frankrike og Storbritannia (som fortsatt var okkupasjonsmakter i Vest-Berlin) ved å besøke Erich Honecker i Øst-Berlin. Han anla en imøtekommende og ettergivende linje overfor DDR. Hans sterkeste motstandere på 1980-tallet var høyresiden i CDU som ikke ville gi opp kravet på tapte land i øst.

Forbundspresident

Første periode
Han ble valgt til Tysklands president av Forbundsforsamlingen i 1984 (med 832 mot 68 stemmer inkludert bred støtte fra opposisjonspartiet sosialdemokratene), og etterfulgte da Karl Carstens. Han ble valgt uten Helmut Kohls støtte fordi Weizsäcker tilhørte det mindretallet i CDU som ville videreføre Willy Brandts Ostpolitik. Kohl forsøkte å holde Weizsäcker unna Bonn (den daværende hovedstaden) og argumenterte for at Weizsäcker var uunnværlig i Berlin. Da han ble valgt var en outsider i den føderale politikken i Bonn. Weizsäcker mente at Vest-Tyskland offentlig skulle anerkjenne de kommunistiske statene i øst, til og med DDR, og han ville akseptere den polsk-tyske grensa ved Oder-Neisse og dermed gi avkall på tidligere tyske områder lenger øst. Han var kjent som en stor taler og retoriker.

I 1985 ble han den første forbundspresident som besøkte Israel, og i 1986 ble han den første tysker som talte i det britiske parlamentets plenum. Han besøkte Norge i 1986 inkludert Elverum der kong Haakon sa nei til det tyske ultimatum i april 1940.

1985-talen

Weizsäcker er blant annet kjent for den store talen i Forbundsdagens plenumssal 8. mai 1985 på 40-årsdagen for slutten på andre verdenskrig. «Tysklands viktigste tale noen gang» skrev Süddeutsche Zeitung, selv om ingenting var nytt i talen sammenfattet han det viktige på rett måte og til rett tid, ifølge avisen. Die Welt skriver at innholdet i talen var åpenbart, men ingen tysk politiker hadde sagt det så klart og tydelig. Talen ble dels holdt på bakgrunn av Ronald Reagans omstridte besøk ved krigsgravene i Bitburg (der også SS-soldater er gravlagt) 5. mai 1985. Reagens besøk var på oppfordring fra Helmut Kohl og var tenkt som tegn på forsoning.

I talen advarte han mot å glemme og understreket at nye generasjoner av tyskere ikke skulle bære skyld bare fordi de er tyske, men forfedrene hadde etterlatt seg en tung arv, sa han. Israels ambassadør beskrev talen som «et strålende øyeblikk» i forholdet mellom Israel og Tyskland. Talen ble trykket opp i flere hundre tusen kopier og distribuert til tyske skoler. Selvmedlidende revisjonisme i Tyskland ble vanskelig etter talen. For mange tyskere stadfestet talen forbundspresidenten som vokter av landets samvittighet og en som hevet seg over partipolitikken. Foreningen for de fordrevne kritiserte talen for at den aksepterte Oder-Neisse-linjen. I talen avviste han offisielt og for godt alle forsøk på å undertrykke, ikke erkjenne, unnvike eller relativisere den nazistiske fortiden. Han avviste at deportasjonen av jødene ikke var kjent blant folk flest. «Den 8. mai var en frigjøringsdag fra det menneskeforaktende systemet til det nasjonalsosialistiske voldsregimet» sa han blant annet (uttrykket «frigjøringsdag» om kapitulasjonen hadde Kohl introduserte et par uker tidligere foran minnesmerket i Bergen-Belsen). Han avsluttet talen slik:

Norsk oversettelse

Han var stadig involvert i politikk og veldedighet. Han ble utnevnt av den rødgrønne regjeringen til formann for en kommisjon som skal modernisere den tyske hæren.

Andre periode

I 1989 ble han gjenvalgt uten motkandidat.

I november 1989 sendte president Vaclav Havel brev til Richard von Weizsäcker der han personlig fordømte Fordrivelsen av tyskere fra Tsjekkoslovakia og beskrev fordrivelsene som «dypt umoralske» handlinger på samme måte som Stalins og Hitlers overgrep. Havel og Weizsäcker utvekslet unnskyldninger under statsbesøk i 1990.  I en tale ved Karlsuniversitetet i Praha i 1995 argumenterte Weizsäcker for at Beneš-dekretenes antakelse om kollektiv skyld ikke er holdbar.

I 1990 var han den først forbundspresidenten som besøkte Polen. Han forsikret da at et forent Tyskland ikke ville bestride grensene fastsatt etter andre verdenskrig.

Han ville holde lavere tempo i gjenforeningen med Øst-Tyskland enn Kohl ønsket. I tillegg til politisk uenighet var de to svært ulike som personer. Weizsäcker var veltalende og verdensvant, intellektuell, nysgjerrig og sjarmerende.

Utmerkelser 
Weizsäcker var ridder av den svenske Serafimerordenen og ble i 1986 tildelt storkors av St. Olavs Orden.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
 

Personer fra Stuttgart
Tyske presidenter
CDU-politikere
Medlemmer av Forbundsdagen
Huset Weizsäcker
Tyske arméoffiserer
Regjerende borgermestere av Berlin
Tyskere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Mottakere av Jernkorset (1939)
St. Olavs Orden
Mottakere av Nansenprisen
Mottakere av frihetsprisen (Four Freedoms Award)
Tysk militærpersonell (Hæren i Wehrmacht)