alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Erik Johnsen (skihopper)

Erik Stein Johnsen (født 4. juli 1965 i Oslo) er en norsk skihopper fra Romsås. 

Under OL i Calgary i 1988 tok han sølv i stor bakke og var med på laget som tok bronse i laghopp. Han vant hopprennet i Holmenkollen samme år. OL-sølvet i 1988 ble kåret til OLs beste norske prestasjon og Johnsen ble tildelt Fearnleys olympiske ærespris.

Johnsen var en av flere hoppere som ikke oppnådde like gode resultater etter at V-stilen ble innført. 

Johnsen gikk på idrettsfag ved Bjerke videregående skole (da Linderud vgs) i årene 1981 til 1984.
Han var i tillegg en habil fotballspiller på Romsås IL og Gjelleråsen IF (3. divisjon). Høsten 2021 ble Johnsen hedret som del av veggmaleriet «Romsås Wall of Fame» på Romsås senter, sammen med 12 andre kjente lokale helter.

Verdenscupseire

Referanser

Kilder 
 Boksignering med 1980-tallets storhoppere

Litteratur 
 2007 Lengst gjennom lufta – Arne Thoresen, Leif Solbakken og Jan L. Dahl ISBN 978-82-8188-030-6

Eksterne lenker 
 
 

Norske skihoppere
Olympiske sølvmedaljevinnere for Norge
Olympiske bronsemedaljevinnere for Norge
Medaljevinnere under Vinter-OL 1988
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1988
Skihoppere under Vinter-OL 1988
Deltakere under Ski-VM 1989
Vinnere av Fearnleys olympiske ærespris
Personer fra Oslo
Encyclopædia Britannica

Encyclopædia Britannica er det mest anerkjente leksikonet i den engelskspråklige verden. Første utgave ble utgitt 1768–1771 i Edinburgh i Skottland av Adam og Charles Black.  I 1920-årene ble rettighetene solgt til amerikanske interesser, og det blir nå utgitt fra Chicago i USA. Språket følger likevel fremdeles britisk rettskriving.

Artiklene i Britannica er skrevet for utdannede voksne lesere, og er skrevet av 19 fulltidsansatte redaktører og over  ekspertbidragsytere.  I 1933 ble Britannica det første leksikonet som  begynte med «uavbrutt revisjon», det vil si at det stadig ble opptrykt på nytt, og alle artikler oppdateres jevnlig. 

Den ellevte utgaven av verket, fra 1911, er ikke lengre beskyttet av opphavsrett, og har blitt digitalisert av blant annet Prosjekt Gutenberg.

Eksterne lenker 
 
 Digitalisert versjon av 1911-utgaven

Engelskspråklige oppslagsverk
Bøker fra 1768
Nettleksika
Estisk

Estisk er et østersjøfinsk språk som tales av ca. 900 000 estere i Estland, hvor det også er offisielt språk. Estisk er nest etter islandsk det minste språket som fungerer som hovedspråk i en selvstendig nasjonalstat. Estisk har flere dialekter, hvorav noen skiller seg mye fra standardspråket i Nord-Estland, bl.a. Võro-språket i Sør-Estland.  

Estisk er ikke i slekt med russisk eller de baltiske språkene latvisk og litauisk, men er i nær slekt med finsk og det nå utdødde språket livisk. Estere og finner kan ikke uten videre forstå hverandre, men den som kan det ene språket, kan uten store vansker lære det andre.

Språket har et rikt bøyningssystem, med blant annet 14 kasus for nomen (substantiv, adjektiv og pronomen) og en rik verbmorfologi. Estisk har, i likhet med de skandinaviske språkene, tatt opp mange lånord fra lavtysk. Selv om basisordforrådet uten tvil er finsk-ugrisk, har estisk lånt svært mye fra indoeuropeiske språk, både når det gjelder ordstammer, «oversettingslån», idiomatiske uttrykk og til en viss grad syntaks. Som kasusspråk har estisk relativt fri ordstilling, men den vanligste ordstillingen i helsetninger er i likhet med norsk SVO.

Estisk blir skrevet med det latinske alfabetet med tillegg av vokalene ä, ö, ü og õ.

Estisk er nokså ungt som skriftspråk, og det hadde i mange hundre år lav status som et allmuespråk, mens makthaverne talte tysk og russisk. Den første boken på estisk, en katekismeoversettelse, ble utgitt i 1535, og senere en del religiøse tekster, men det var først på 1800-tallet at estisk begynte å utvikles som kulturspråk. Hele tiden fantes en sterk folkediktningstradisjon.

Referanser

Eksterne lenker 
 Estonian - UCLA Language Materials Project, University of California Los Angeles (UCLA).

 
Den europeiske unions offisielle språk
Agglutinerende språk
Fonologi

Fonologi er en del av den generelle lingvistikken.  Mens fonetikk er lydlære, konsentrerer fonologien seg om hvordan lyder fungerer i språk. Fonologien har utviklet seg fra Ferdinand de Saussures strukturalisme tidlig på 1900-tallet til dagens generativisme og autosegmentale fonologi, utviklet av bl.a. Noam Chomsky.
Fonologien beskriver lydene i språk og deres forhold til hverandre. Man deler inn det talte språket i fonemer, foner, stavelser og flere større eller mindre enheter. Det hersker en viss uenighet blant lingvister om hvilke av disse enhetene som er relevante. 

Forholdet mellom den underliggende formen av et ord, altså den formen som ligger til grunn for det uttalte, og den faktisk uttalte formen er et viktig forskningsområde innen fonologien.
 
Siden midten av 1990-årene har optimalitetsteori, eller OT, hatt mye å si for fonologiens utvikling. 

I de siste årene har nyere og brukbaserte teoretiske retninger innen fonologi kommet fram. Særlig Artikulatorisk fonologi (Browman & Goldstein, 1986, 1992) har påvirket måten forskere ser på fonologien og dens forhold til fonetikken.

Se også
Fonem
Vokal
Konsonant

Referanser
François Truffaut

François Truffaut (1932–1984) var en fransk filmregissør, manusforfatter, skuespiller og filmprodusent. Som filmkunstner er Truffaut et ikon i den franske filmindustrien, og en viktig del av den nye franske bølge.

Liv og virke

Bakgrunn 
François Truffauts mor, Janine de Monferrand, arbeidet som sekretær i avisen L'Illustration. Hans far var ukjent. Den 9. november 1933 giftet Janine de Monferrand seg med arkitekten Roland Truffaut. Etter bryllupet valgte Roland Truffaut å adoptere François. 

I 1968 engasjerte Truffaut en privatdetektiv for å finne ut av hvem som var hans biologiske far. Privatdetektiven kom frem til at faren var Roland Lévy, født i 1910 i Bayonne, som arbeidet som tannlege.

Truffaut sluttet på skolen i 1953 da han var fjorten år for å begynne å skrive filmkritikk for tidsskriftet Cahiers du cinéma, som Jean-Luc Godard og Alain Resnais også skrev for.

Regissør 

Senere begynte Truffaut å regissere, og slo igjennom stort med debutfilmen På vei mot livet (1959). Det er en film som ofte nevnes som en av filmhistoriens viktigste og beste filmer. Den er en usentimental, gripende og delvis selvbiografisk barndomsskildring.

I De 400 slagen fikk publikum for første gang stifte bekjentskap med Antoine Doinel, Truffauts alter ego. Denne, spilt av Jean-Pierre Léaud, dukker senere opp i ytterligere tre av Truffauts langfilmer. I Stjålne kyss (1968), Elsker – elsker ikke (1970) og Kjærlighet på flukt (1979) skildres Doinels og Christine Darbons (Claude Jade) tiltagende voksenhet og videre erfaringer i livet. 

I 1962 fulgte Truffaut opp med To menn og en kvinne, med blant andre Jeanne Moreau.

I 1973 var han gjest ved Filmfestivalen i Drøbak.

Han medvirket også som skuespiller i filmer, blant annet Steven Spielbergs Nærkontakt av tredje grad (1977).

François Truffaut døde 52 år gammel på et sykehus i Neuilly-sur-Seine. Han ble begravet på Cimetière de Montmartre i Paris.

Filmografi som regissør 
 1959: På vei mot livet (Les quatre cents coups)
 1960: Skyt på pianisten (Tirez sur le pianiste)
 1962: To menn og en kvinne (Jules et Jim)
 1964: Din myke hud (La Peau douce)
 1966: Brennpunkt Fahrenheit 451 (Fahrenheit 451)
 1968: Brud i sort (La Mariée était en noir)
 1968: Stjålne kyss (Baisers volés)
 1969: Havfruen fra Mississippi (La sirene du Mississippi)
 1970: Ulvegutten (L'Enfant sauvage)
 1970: Elsker – elsker ikke (Domicile conjugal)
 1971: Jomfruene og franskmannen (Les deux anglaises et le continent)
 1972: Une belle fille comme moi
 1973: Natteffekt (La Nuit américaine)
 1975: Historien om Adele H. (L'Histoire d'Adèle H.)
 1976: Lommepenger (L'argent de poche)
 1977: Mannen som elsket kvinner (L'Homme qui aimait les femmes)
 1978: Det grønne rommet (La Chambre verte)
 1979: Kjærlighet på flukt (L'amour en fuite)
 1980: Siste trikk (Le dernier metro)
 1981: Kvinnen i nabohuset (La Femme d'à côté)
 1983: Endelig søndag (Vivement dimanche!)

Filmografi som skuespiller (utvalg) 
 1970: Ulvegutten (L'Enfant sauvage)
 1973: Natteffekt (La Nuit américaine)
 1978: Det grønne rommet
 1982: Nærkontakt av tredje grad

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Franske regissører
Franske skuespillere
Personer fra Paris
Fellesforbundet

Fellesforbundet er et norsk fagforbund som ble opprettet 8. mai 1988 etter en sammenslåing av Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund,  Norsk Bygningsindustriarbeiderforbund, Bekledningsarbeiderforbundet, Norsk Papirindustriarbeiderforbund og Norsk Skog- og Landarbeiderforbund. Fellesforbundet er tradisjonelt det forbundet som forhandler først ved sentrale lønnsoppgjør, i samsvar med den såkalte frontfagsmodellen.

Senere har også Norsk Grafisk Forbund gått inn i forbundet, gjeldende fra 1. januar 2006, 1. juni 2007 ble  Hotell- og Restaurantarbeiderforbundet (HRAF)  og 1. juni 2019 ble Norsk Transportarbeiderforbund en del av Fellesforbundet.

Sammenslutningen gjør at forbundet har medlemmer innenfor verkstedindustrien, byggfag- og byggeindustrien, treforedling, skog og landbruk, oppdrettsnæring, tekstil- og konfeksjonsbransjen, grafisk virksomhet og hotell- og restaurantbransjen, transport, logistikk, buss, havn og taxi.

Fellesforbundet er Landsorganisasjonens største forbund i privat sektor (om lag 160 000 medlemmer pr. januar 2020). 

Fellesforbundet gir ut Magasinet for fagorganiserte.

Ledere
1988-1991 John Stene
1991-2007 Kjell Bjørndalen
2007-2015 Arve Bakke
2015-         Jørn Eggum

Referanser

Eksterne lenker
 Fellesforbundet

Norske fagforbund
Organisasjoner etablert i 1988
Landsorganisasjonen i Norge
Gabriel Finne

Edvard Gabriel Finne (født 10. februar 1866 i Bergen, død 3. juli 1899 i Kristiania) var en norsk forfatter.

Liv og virke
Han ble student 1888, arbeidet en tid som journalist i Kristiania, og utga 1889 sin første fortelling Filosofen, med handling fra det litterære bohem-miljøet. Finnes bøker er knappe og hvasse i deres sterkt realistiske fremstilling, og det er en intens stemning av bitterhet og uhygge i skildringene. I løpet av få år utga Finne romanen Doktor Wangs Børn, novellesamlingen Unge Syndere, romanen To Damer, skuespillene Uglen, Før Afskeden og Conny og fortellingen Rakel. Finnes dristige fortellemåte vakte en forargelse, som fikk forlaget til å stanse salget av Unge Syndere, og boken ble heller ikke godt mottatt hos publikum. Etter noen års taushet utga han 1898 I Afgrunden, en rekke dystre og uhyggelige virkelighetsskildringer med stor kunstnerisk kraft. Finnes forfatterskap er gjennomført naturalistisk, både i stil og livsinnstilling.

Verker 
 Filosofen (1889)
 Doktor Wangs Børn (1890) 
 To damer (1891)
 Uglen (1893)
 Før afskeden (1894)
 I afgrunden (1898)

Kilder 
 Salmonsens konversationsleksikon. Anden Udgave

Litteratur 
 Kåre Foss: Gabriel Finne i lys av sin samtid (1922)
 Halvor Fosli: Etterord: «'Alkoholistens og lediggjængerens sædvanlige helvede'. Gabriel Finne som dekadansediktar!», . I: Finne. I Afgrunden (1993-utgave) Også i: Ute på prøve. Artiklar og tekster 1988-1995 (1996)

Eksterne lenker 
 

Norske forfattere
Personer fra Bergen kommune
Fødsler i 1866
Dødsfall i 1899
Gisle Fenne

Gisle Oddvar Fenne (født 9. juni 1963 på Voss) er en norsk tidligere skiskytter. Største internasjonale prestasjon er sølvmedaljen i verdensmesterskapet på 20 km i 1989. Fenne deltok også på det norske stafettlaget som tok 5.-plass i OL i Albertville i 1992.

Fenne utkjempet mange drabelige kamper mot Eirik Kvalfoss i løpet av karrieren. Han var i norgestoppen fra midten av 1980-årene til midten av 1990-årene, og ble to ganger norgesmester på 20 km. Fenne hadde sin styrke på standplass, men klarte ikke alltid å følge de beste i sporet. Fenne er far til skiskytteren Hilde Fenne.

Verdenscupseire

Eksterne lenker 
 

Norske skiskyttere
Norgesmestere i skiskyting
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1988
Skiskyttere under Vinter-OL 1988
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1992
Skiskyttere under Vinter-OL 1992
Personer fra Voss kommune
Fødsler i 1963
Kongepokalvinnere i skiskyting
Deltakere under VM i skiskyting 1985
Deltakere under VM i skiskyting 1986
Deltakere under VM i skiskyting 1987
Deltakere under VM i skiskyting 1989
Deltakere under VM i skiskyting 1990
Deltakere under VM i skiskyting 1991
Deltakere under VM i skiskyting 1992
Gnuer

Denne artikkelen handler om dyret, for programvareprosjektet se: GNU

 hvithalegnu
 stripegnu

Gnuer (Connochaetes) er en slekt med klovdyr som består av to arter, som begge er endemiske for Afrika; hvithalegnu () og stripegnu (). Slekten tilhører oksefamilien og sorteres i tribuset kuantiloper (Alcelaphini) i underfamilien Antilopinae (antiloper og slektninger). Begge artene er ifølge IUCNs rødliste livskraftige.

De kan bli opptil halvannen meter lange, og veier opp mot 300 kg. Gnuen lever på savannene i Syd- og Øst-Afrika. Dyret er et flokkdyr, og kan samle seg i flokker på opptil en million dyr. Den er planteeter, spiser helst gress fra savannen, og bør drikke vann hver dag. For å få nok gress er flokken konstant på vandring.

De blir jaktet på av rovdyr, først og fremst løver, men også flekkhyener og afrikanske villhunder. Imidlertid har gnuen utmerket lukt og hørsel, og er derfor i stand til å oppdage rovdyrene raskt.

Ute på savannen samler gnuer og sebraer seg i grupper som inneholder begge artene. Ved å danne store grupper på denne måten, reduseres hvert individuelle dyrs risiko for å bli tatt av rovdyr. Rovdyr kan dessuten lettere bli lagt merke til i åpent landskap.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Gnu
 Nasjonalparken Serengeti kan forsvinne

Drøvtyggere
Nålevende med første opptreden i pleistocen
GNU

For pattedyret, se gnuer.

GNU-prosjektet ble startet av Richard M. Stallman 27. september 1983, med det formål å skape et helt fritt operativsystem: GNU-systemet. Prosjektet ble annonsert den 27. september 1983 på nyhetsgruppen net.unix-wizards. Den opprinnelige annonseringen ble fulgt av Stallmans GNU-manifest og andre essay som forklarte hans motivasjon for GNU-prosjektet. Et av disse var å bringe tilbake samarbeidsånden som hadde vært fremherskende i datamiljøet i de tidlige tider.

GNU er et rekursivt akronym som står for «GNU's not Unix» («GNU er ikke Unix»). Unix var navnet på et proprietært operativsystem allerede i utstrakt bruk. Siden teknologien som lå til grunn hadde vist seg å være teknisk god ble GNU-systemet designet til å være kompatibelt med det. Unix-arkitekturen tillot at GNU ble skrevet som individuelle programvarekomponenter; komponenter som allerede var fritt tilgjengelige, slik som typesettingssystemet TeX og det grafiske systemet X Window, kunne bli tilpasset og gjenbrukt, annet ville bli skrevet fra begynnelsen.

For å sikre at GNU-programvaren ville forbli fri for alle brukere til å kjøre, kopiere, modifisere og distribuere, ville prosjektet bli utgitt under en lisens som var designet for å gi alle disse rettighetene, og samtidig forhindre at det ble lagt på ytterligere restriksjoner. Denne idéen ble kalt copyleft, og ble tatt inn i GNU General Public License (GPL).

I 1985 stiftet Stallman Free Software Foundation (FSF), en ideell organisasjon med det formål å gi logistisk, juridisk og finansiell støtte til GNU-prosjektet. FSF hyret også inn programmerere til å bidra til GNU. En stor andel av utviklingen ble (og blir) gjort av frivillige. Etter hvert ble GNU mer kjent, og interesserte firmaer begynte å bidra til utviklingen eller selge GNU-programvare og gi teknisk støtte. 

I 1990 hadde GNU-systemet en utvidbar tekstbehandler (Emacs), en svært suksessrik optimaliseringskompilator (GCC), og det meste av kjernebibliotekene og verktøyene til en standard Unix-distribusjon. Hovedkomponenten som fortsatt manglet var kjernen. I GNU-manifestet hadde Stallman nevnt at det fantes en kjerne, men mye mer omfattende enn det som trengtes for å emulere Unix.

GNUs maskot er en gnu.

Eksterne lenker 
 GNU på nett
Generalforsamling

En generalforsamling er den øverste myndighet i en organisasjon eller aksjeselskap. Det innebærer som regel et møte hvor alle medlemmene i en organisasjon eller alle eierne i et aksjeselskap er kalt inn.

I mange frivillige organisasjoner kalles den øverste myndigheten årsmøte eller landsmøte.

Generalforsamlingen velger styre og eiernes representanter til bedriftsforsamlingen i et selskap.

Norge

I Norge kan en generalforsamling også bare bestå av én person hvor det bare er en eier i et aksjeselskap eller som i Vy eller NRK hvor henholdsvis samferdselsministeren og kulturministeren regnes som generalforsamling.

Referanser 

Selskapsrett
Beslutningsorganer
Møter
Organisasjonsorganer
Høddvoll stadion

Høddvoll stadion (innviet 1963 i Ulsteinvik) er et norsk idrettsstadion, hjemmebanen til IL Hødd.  Da Skeid gjestet og ga Hødd sitt tredje hjemmenederlag noen sinne (tap 2-3) den 7. mai 1965, satte man publikumsrekord med 7 500 tilskuere, den forrige var fra året før da 6 900 tilskuere overvar besøket av SK Brann.  Den endelige rekorden kom til kvartfinalen i Norgesmesterskapet i fotball for herrer 1981, da over 12 000 billetter var trykt og solgt, mens der var enda flere som kom inn gratis, selv om laget tapte mot Vålerengen med 1-2. Oppmann Severin Myklebust hadde i forkant antatt rundt 7 000 solgte.  Et overbygg for tribune kom i 1992, og da Hødd spilte i Tippeligaen 1995 var her kommet ny ståtribune, og i 1999 nytt gress og tartandekke. Hødd var spesielt fryktet hjemme på Høddvoll, blant annet på grunn av banens påstått ujevne underlag. Kapasiteten er  tilskuere, hvorav 2 600 er seter og 1 733 er for stå. Klubben har bygd et nytt stadion, Nye Høddvoll, som ble innviet i 2015.

Se også
Nye Høddvoll

Referanser

Eksterne lenker
 Høddvoll stadion på Hodd.no

Fotballstadioner i Norge
Idrettsanlegg i Møre og Romsdal
Byggverk i Ulstein
Byggverk fullført i 1963
Sport i Ulstein
Horst Bulau

Horst Bulau (født 14. august 1962 i Ottawa) er en tidligere canadisk skihopper. Bulau dominerte internasjonal hoppsport tidlig på 1980-tallet med flere verdenscupseire. Karrieren fikk en knekk da han falt meget stygt under VM i skiflyging i Harrachov i 1983. Bulau ble aldri den samme hopperen etter dette, selv om hans aktive karriere ikke tok slutt før etter OL i Albertville i 1992.

Bulau ble juniorverdensmester i 1979. Som senior gjorde han det også bra, og han knivet blant annet med Matti Nykänen om å være den beste og mest stabile hopperen. Til sammen tok han 13 verdenscupseire mellom 1981 og 1983. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer tre i sesongene 1980/81 og 81/82, og nummer tre i 82/83.

Etter det stygge fallet og skaden i 1983 klarte han aldri å komme tilbake helt i verdenstoppen. Men han regnes likevel som Canadas beste skihopper gjennom tidene. Bulau omtales ofte som en «krafthopper».

Plasseringer i verdenscup og mesterskap 
 Junior-VM 1979 (normalbakke): Vinner
 Verdenscupen sammenlagt: Nr. 38 i 79/80, nr. 3 i 80/81, nr. 3 i 81/82, nr. 2 i 82/83, nr. 8 i 83/84, nr. 19 i 84/85, nr. 12 i 85/86, nr. 47 i 86/87, nr. 30 i 87/88 og nr. 31 i 90/91.
 OL 1980: Nr. 29 (stor bakke), nr. 41 (normalbakke)
 VM i skiflyging 1981: Nr. 5
 Ski-VM 1982: Nr. 5 (lag), nr. 6 (normalbakke), nr. 10 (stor bakke)
 OL 1984: Nr. 10 (stor bakke), nr. 38 (normalbakke)
 OL 1988: Nr. 44 (normalbakke), nr. 7 (stor bakke), nr. 9 (lag)
 Ski-VM 1991: Nr. 18 (stor bakke), nr. 13 (normalbakke)
 OL 1992: Nr. 42 (normalbakke), nr. 52 (stor bakke), nr. 14 (lag)

Hors Bulau bor i Newmarket, Ontario, der han jobber som bilselger. 
Sammen med kona Kerry har han 3 barn.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Canadiske skihoppere
Deltakere for Canada under Vinter-OL 1980
Skihoppere under Vinter-OL 1980
Deltakere for Canada under Vinter-OL 1984
Skihoppere under Vinter-OL 1984
Deltakere for Canada under Vinter-OL 1988
Skihoppere under Vinter-OL 1988
Deltakere for Canada under Vinter-OL 1992
Skihoppere under Vinter-OL 1992
Personer fra Ottawa
Fødsler i 1962
Halvor Asphol

Halvor Asphol (født 15. juni 1961) er en tidligere norsk skihopper som representerte Kleive Idrettslag.

Prestasjoner  
 Personlig rekord på 175 meter, tangering av daværende norsk rekord.
 Han splittet den østerrikske superduoen Hubert Neuper og Armin Kogler ved å ta andreplass i hoppukerennet i storbakken i Bischofshofen 6. januar 1982.
I dag bor han på Kleive der han driver den lokale Joker-butikken, sammen med bl.a. sin sønn Kristoffer Asphol.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske skihoppere
Fødsler i 1961
Idrottslaget Hødd

Idrottslaget Hødd (stiftet 1. august 1919) er et norsk idrettslag fra Ulsteinvik i Ulstein kommune i Møre og Romsdal. Laget spiller sine kamper på Høddvoll med supporterklubben Blåsarane på tribunen. Hødd har et fokus på lokalmiljøet og satser på talentutvikling. De har tidligere spilt på øverste nivå i norsk fotball i kortere perioder. 

Åge Hareide og Jan Åge Fjørtoft har bakgrunn fra Hødd.

Tabellen 2023

Historie
Hødd rykket opp til toppserien for første gang i 1965 etter å ha vunnet serien foran storlag som Brann og Rosenborg. Det ble nedrykk året etter, men klubben Hødd kjempet seg tilbake til toppserien i 1968. Denne gangen klarte klubben å holde seg oppe på målforskjell. Tiden rundt 1970 ble storhetstiden for Hødd med storspillere som Kjetil Hasund og Otto Sundgot. Hødd rykket ned igjen i 1972.

Etter flere sesonger i 1. divisjon, med en visitt i Tippeligaen 1995 (3. sist), rykket klubben ned til 2.divisjon igjen etter 1999-sesongen. Det ble opprykk igjen året etter i 2000, men etter noen sesonger i 1.divisjon ble det nedrykk til  2. divisjon i 2006. Etter en katastrofal vårsesong og trenerskifte, fikk Hødd en god høst og sanket en del poeng. 

Etter 2006-sesongen ansatte de årets tippeligatrener i 2002, Sture Fladmark, som ny hovedtrener. Klubben satset hardt på å nå målet om opprykk i 2007-sesongen. Klubben reduserte ikke budsjettet nevneverdig, styrket spillerstallen og ansatte hovedtreneren på fulltid. 20. oktober 2007, i nest siste serierunde, ble det klart at Hødd skal spille i 1. divisjon i 2008. Hødd er per dags dato det laget som har spilt flest sesonger på nivå 2..

Hødd ble norgesmester etter å ha slått Tromsø på straffer i Cupfinalen i fotball for herrer 2012. Dette førte til at Hødd skulle spille første kvalifiseringsrunde i Europaligaen året etter. Under trekningen i UEFAs hovedkvarter i Nyon, Sveits var Hødd spent på hvem de skulle møte. De ende opp med å møte kasakhstanske Aktobe, noe som var verst tenkelige for Hødd, med tanke på den stramme økonomien. Hødd overrasket en hel nasjon da de vant den første kampen 1–0 hjemme, men måtte til slutt se seg slått ut av Europaligaen da de tapte 0–2 borte.

Toppserielag: 1966, 1969–72 og 1995.

Hødd i Europacup

Spillerstall 
19. september 2022

Utlånte spillere

Sportslig ledelse

Hovedtrenere: Joakim Dragsten
Assistenttrener: Ørjan Heiberg
Keepertrener: Ronny Osnes
Leder av sportslig utvalg: Hallstein Saunes

Adelskalender

Meritter 
Cupmestere: 2012

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 
 Blåsarane
 Nye Høddvoll - Nordic Stadiums

Idrettslag i Møre og Romsdal
Idrettslag etablert i 1919
Fotballag i Møre og Romsdal
Fotballag etablert i 1919
Sport i Ulstein