alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Svein Haftorn

Svein Haftorn (født 30. januar 1925 i Drammen, død 28. juli 2003 i Trondheim) var en norsk zoolog, ornitolog og professor. Haftorn publiserte over hundre vitenskapelige artikler om fugler samt en rekke populærvitenskapelige bøker og tidsskriftartikler. Hans hovedverk var «Norges fugler» (1971).

Haftorn ble cand. real. i 1952 og mottok sin dr. philos grad i 1957. Han var initiativtaker til stiftelsen av Norsk Ornitologisk Forening hvor han var formann fra 1958 til 1966. Haftorn var også redaktør av foreningens vitenskapelige tidsskrift, «Ornis Norvegica», til sin død. Haftorn var medlem av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab og Det Norske Videnskaps-Akademi og mottok i 2003 Kongens fortjenstmedalje i gull.

Eksterne lenker 
 Svein Haftorns privatarkiv finnes ved NTNU Universitetsbiblioteket

Norske ornitologer
Kongens fortjenstmedalje i gull
Johann Georg Wagler

Johann Georg Wagler (født 28. mars 1800 i Nürnberg, død 23. august 1832 i Moosach) var en tysk zoolog.

Biografi
Etter å ha avsluttet gymnasiet i hjembyen begynte han i 1818 med sine vitenskapelige studier ved universitetet i Erlangen. Han var assistent til den kjente vitenskapsmannen Johann Baptist von Spix, og ble direktør for Det zoologiske museum ved Münchens universitet etter Spix' død i 1826. Han arbeidet med den store samling som var blitt ført dit fra Brasil av den østerrikske Brasil-ekspedisjon, og skrev Monographia Psittacorum (1832), der han medtok beskrivelser av blåhodearaen. Wagler ble i 1827 innvalgt som assosiert medlem i det bayerske vitenskapsakademi.

Wagler døde av skadene fra et selvpåført vådeskudd han ble rammet av da han var ute på innsamling.

Wagler ihukommes i navnene til tre reptilspecier: Atractus wagleri, Podarcis waglerianus og Tropidolaemus wagleri. Wagler beskrev den taksonomiske organisering av psittacinsk fauna, parakitter og kakaduer, hvoran noe er blitt videreført i den nyere systematiske klassifiseringen av disse fugler.

Verker

Referanser

Litteratur
 Kraig Adler: Contributions to the History of Herpetology. Society for the study of amphibians and reptiles, Oxford, Ohio 1989, ISBN 0-916984-19-2.

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

Tyske zoologer
Tyske ornitologer
Autorer for zoologi
Personer fra Nürnberg
Nid

Nid (norrønt níð) er et sentralt norrønt begrep for en sosial skamplett som indikerte tap av ære og status som en kjeltring i vikingtiden og middelalderen. En person som ble berørt av skampletten ble karakterisert som en niding. En niding er en skurk eller til og med en illgjerningsmann.

Betydning 
Det førkristne Norden var preget av sed og skikk ved at visse samfunnsmessige regler ble opprettholdt. De som brøt disse, store eller små, brakte ikke bare skam på seg selv, men også over ætten. Var det umulig å gjøre opp for seg, eksempelvis ved å betale en bot, sperret det norrøne samfunnet ikke nidinger inne, men sperret dem ute ved å gjøre dem fredløse.

Ære var viktig i det norrøne samfunnet og var knyttet til personlig integritet. Nid var forbundet til ære som det motsatte begrep. Et beslektet begrep er ergi, «umandighet», og viser til den som spilte kvinnens rolle i et homoseksuelt forhold.

Som begrep 
Nid betyr «hån», «forhånelse», og har sin opprinnelse fra germansk. Mellomengelsk beholdt et beslektet begrep i nithe i betydning «misunnelse», «hat».
Nid har blitt bevart i norsk språk, men benyttes først og fremst i sammenstillinger av begrepet: niding, nidingsverk, nidvise, nidskrift og andre. Egil Skallagrimson rettet nidstang mot sin fiende Eirik Blodøks for å håne og vise forakt for ham, men også på magisk vis påkalle ulykke mot ham.

Se også 
 Nidstang

Referanser 

Vikingtiden
Norrøn mytologi

de:Neiding
Wirbelwind IV

Flakpanzer IV "Wirbelwind" var en tysk flakpanzer (selvdrevet pansret luftvern) basert på chassiet til Panzer IV. Den ble bygd som en arvtaker til den tidligere luftforsvarsstridsvognen Möbelwagen. Wirbelwind var i bruk under andre verdenskrig, fra den ble utviklet i 1944 til krigens slutt i mai 1945.

I begynnelsen av krigen hadde ikke Wehrmacht noen særlig interesse i selvdrevet pansret luftvern, men da de allierte fikk overlegen luftstøtte trengte de mer mobile og effektive luftvernskanoner. 

Tårnet til Panzer IV ble fjernet og erstattet av en åpen topp med 2 cm Flakvierling 38 L/112.5 i firling. En lukket topp hadde vært å foretrekke, men dette var ikke mulig grunnet all røyken de fire kanonene lagde.

Kanonen til Wirbelwind viste seg å ikke være så effektiv som Ostwind sin enkle 37 mm luftvernkanon. Ostwind hadde større rekkevidde og ble derfor foretrukket fremfor den eldre Wirbelwind.

Kombinasjonen av panser og høy skuddtakt gjorde at Wirbelwind også var effektiv mot bakkemål.

Selvdrevet luftvern
Reblochon

Reblochon er en ost fra Savoie i Frankrike. Den lages av kumelk, er lett presset og får en relativt kraftig skorpe der det utvikles et tynt lag hvitmugg. Smaken er mild med mye karakter, med innslag av hasselnøtt.

Dens historie går tilbake til 1300-tallet. På denne tid betalte bøndene arrende i forhold til hvor meget melk buskapen gav. De dager jordeierne kom for å kontrollere, ble derfor ikke kyrene ordentlig melket, og bøndene betalte på dette vis lavere arrende. Når jordeierne var gått, ble den siste melken, le reblache, melket. Den er særlig fet. Det er med denne melken som osten Reblochon ble produsert.

Reblochon er også den ost som benyttes når man lager tartiflette, den franske potetgratengen fra Savoieområdet.

Eksterne lenker 
 

Franske oster
Eckhard Baur

Eckhard Baur (født 1965 i Tyskland) er en tysk jazztrompetist, komponist og orkesterleder bosatt i Norge siden 1995. Han har sin utdannelse i jazzmusikk fra musikkakademiet i Köln og musikkonservatoriet i Mainz. Etter endt utdannelse var han med i en rekke band i Tyskland og Sveits, og delte i 1989 utmerkelsen «beste unge jazzgruppe i Baden-Württemberg» med kvintetten «Cornichon». Han var kapellmester for TV 2s serie Skal vi danse? i perioden 2006 – 2009.
Baur er ansatt som amanuensis ved Universitetet i Oslo, Institutt for musikkvitenskap, i tillegg til å jobbe som frilansmusiker, orkesterleder, komponist og arrangør.

Eckhard Baur overtok jobben som musikalsk leder i Sandvika Storband høsten 2017.

Band i Norge
Oslo Groove Company
Norske Store
Geir Lysne Listening Ensemble
The Swing Pack (tidligere Sinatra Songbook)
Føyka Storband – Musikalsk leder
Sandvika Storband - Muskialsk leder

Diskografi
Utgivelser med eget ledet band
 Movements – (2001 – Hot Club Rec./Musikkoperatørene)

Utgivelser med The swing pack (Sinatra Songbook)
The Sinatra Songbook – (2001 – Island)
Urban Breeze – (2003 – Tylden)
Utgivelser med Geir Lysne 
 The Grieg Code -  (2009 - Act)
 New Circle - (2013 - Act)

Eksterne lenker 
 

Fødsler i 1965
Jazztrompetister
Simon Magus

Simon Magus eller Simon Mager («trollmannen Simon», på gresk Σίμων ὁ μάγος) var en angivelig religiøs leder fra Samaria som er nevnt i Apostlenes gjerninger kapittel 8, vers 9-24 i Bibelen. 

Han skal ha latt seg døpe av Evangelisten Filip, men ble forbannet av apostelen Peter da han ville kjøpe makten til å meddele Den hellige ånd. Fortellinga ga opphav til begrepet simoni, det vil si den kirkerettslige forbrytelsen å kjøpe eller selge kirkelige embeter eller stillinger.

Ifølge flere forfattere fra oldkirken var Simon den første gnostikeren og ledet en egen sekt hvor han hadde en sentral, muligens guddommelig rolle. Hans angivelig magiske evner er en del av bildet, det samme er forholdet til den prostituerte Helena, som skildres som «hans tanke». Simon skal ha forfattet noen skrifter, som er kjent ved navn, men ellers tapt: De fire verdenshjørnene og Kjetterens preken. 

De faktiske, kjente omstendighetene rundt Simons liv og gjerning er få, og er preget av at kirkefedrene utviklet historien om ham til en arketypisk kjetterrolle. Epifanios, biskop av Salamis på Kypros fra 367, fremstiller ham i Panarion som begynnelsen og roten til det mangegreinede treet som utgjorde gnostisismen. I henhold til det apokryfe skriftet Peters gjerninger møttes Peter og Simon på Forum Romanum i Roma hvor de konkurrerte i mirakler og magi; Peter vant, og Simon omkom da han flyktet. Mytestoffet om Simon levde lenge, og bidro blant annet til myten om  Faust.

Irenaeus' fremstilling av Simon, i hans verk Adversus Haereses – «Mot kjetterne», er oversatt til norsk i samlingen Gnostiske skrifter, 2002.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 bibel.no Apg 8

Gnostisisme
Bibelske personer
Religiøse lærere og filosofer representert i bokserien Verdens hellige skrifter
Apostlenes gjerninger
Tomas’ gjerninger

Tomas' gjerninger eller Apostelen Thomas' gjerninger (Acta Thomae) er et apokryfisk skrift fra oldkirken, skrevet på gresk ca år 220-240, enten i Roma eller i Lilleasia. Det tilhører de apokryfe apostelgjerningene, en sjanger som skildrer de kristne apostlenes liv og gjerningene i tiden etter det som skildres i Bibelens skrift Apostlenes gjerninger. Det skildrer apostelen Thomas' liv, misjonsvirksomhet og martyrdød i India.

Verket begynner med å skildre Jesus' møte med apostlene etter oppstandelsen, hvor han gir dem misjonsbefalingen. Thomas blir tildelt ansvaret for India. Thomas vegrer seg, og kommer ikke avgårde før Jesus selger ham til en indisk handelsmann. Når han kommer til India får Thomas i oppdrag å bygge et palass til Kong Gundafor. Selv om teksten i noen henseende har et legendepreg, har det hatt stor betydning for de indiske Thomaskristne, som kilde til deres tidlige kirkehistorie. Selv om handlingen angivelig skal finne sted i India knytter navn og andre ting skriftet til persisk eller romersk miljø, og mange forskere antar at det har blitt skrevet i et syrisk områrde, muligens i Edessa i nord. 

Fortellingen skildrer tretten gjerninger og fortellingen om Tomas' martyrdød. Noen elementer er Tomas' forkynnelse, omvendelse, kvinner som velger kyskhet, forfølgelse og fengsling. Det er mange skildringer av dåp og nattverd, og flere liturgiaktige hymner og bønner er flettet inn i teksten.

Et innskutt element i skriftet er det gnostiske diktet «Sangen om perlen», som Thomas framfører mens han sitter i fengsel. Diktet er av syrisk opphav og har antagelig hatt et frittstående liv; det inneholder flere typiske eventyrelementer. Skriftet er skrevet av den jødisksyriske gnostikeren og sektgrunnleggeren Bardaisan (154–222).

På konsilet i Trient ble det endelig avgjort at skriftet ikke skulle tilhøre den bibelske kanon.

Teksten er oversatt til norsk i antologien Tidligkristne apokryfer, 2011. «Sangen om perlen» er også oversatt i antologien  Gnostiske skrifter, 2002.

Referanser 

Apokryfene
Bokserien Verdens hellige skrifter
Gnostisisme
Reidar Foss

Toralf Reidar Foss (født 26. juni 1891 i Stjørdal, død 24. november 1972) var en norsk avisredaktør og boktrykker.

Han var sønn av Jens og Birgitte Foss, og giftet seg med Henny Emilie Dybsland i 1921. Han gikk i lære som journalist og typograf hos farbroren Johan Foss i det radikale Venstre-organet Stjørdalens Blad. Anført av bønder og kjøpmenn ble avisen Stjørdalingen etablert i 1924 som et korrektiv til Stjørdalens Blad. Avisen var et organ for Bondelaget. Foss ble ansatt som disponent og redaktør i avisen med tilhørende aksidenstrykkeri.

I mellomkrigstiden deltok Foss i Fedrelandslaget. Foss meldte seg inn i NS i 1940 eller 1941. Han var presseleder for NS i Stjørdal krets fra november 1940, videre gruppeleder og kretspropagandaleder og leder i NS' hjelpeorganisasjon (NSH) i Stjørdal. Han ble innsatt som Stjørdals ordfører av okkupasjonsstyret sommeren 1942, og satt frem til 1944. Etter krigen ble han avsatt av eierne som redaktør i Stjørdalingen og erstattet av motstandsmannen Johan Arnstad.

Foss ble under landssvikoppgjører dømt til 2,5 års fengsel og tap av rettigheter i 10 år, samt å betale saksomkostninger.

Referanser 

Personer fra Stjørdal kommune
Norske redaktører
Journalister i norske lokalaviser
Ordførere i Stjørdal
NS-ordførere i Nord-Trøndelag
Fedrelandslaget
Medlemmer av Nasjonal Samling
Nordmenn fra andre verdenskrig
Nordmenn dømt i landssvikoppgjøret etter krigen
Jon Haarberg

Jon Marius Sæland Haarberg (født 1953) er en norsk litteraturviter og professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo.

Faglig arbeid
Haarberg arbeidet i perioden 1984–1992 som redaktør og sjefredaktør i Universitetsforlaget, før han i 1992 ble ansatt som stipendiat, senere førsteamanuensis, ved Universitetet i Oslo. Han ble professor i allmenn litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo i 2003. 

Han har utgitt flere bøker, bl.a. Vinje på vrangen (1985), Parody and the Praise of Folly (dr.avh. 1997), Verdenslitteratur. Den vestlige tradisjonen (m. Tone Selboe og Hans Erik Aarseth, 2007) og Nei, vi elsker ikke lenger. Litteraturen og nasjonen (2017).

Som litteraturforsker har Haarberg arbeidet i grenselandet mellom filologi og litteraturvitenskap, og i flere sammenhenger problematisert skillet mellom de to disiplinene. Som hans hovedverk regnes den historisk-kritiske utgaven av Petter Dass' Katekismesanger (2013); det ligger fritt tilgjengelig på nett. Haarberg var en av grunnleggerne av Norsk Litteraturvitenskapelig Tidsskrift, og var redaktør i perioden 1998–2009.

Utmerkelser

Han har siden 2009 vært medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi.

Han fikk Universitetsforlagets pris Årets tidsskriftartikkel i 2012 for artikkelen «Hvorfor trompet? Om tittelen på Peter Dass’ nordlandsbeskrivelse».

Referanser

Eksterne lenker 
 Jon Haarberg, Petter Dass. Katekismesanger.
 Jon Haarberg (Universitetsforlaget). 
* 
 www.alstahaug.kommune.no

Norske litteraturprofessorer
Norske forfattere
Medlemmer av Det Norske Videnskaps-Akademi
Mottakere av Årets tidsskriftartikkel – Universitetsforlagets tidsskriftpris
Hurdal Glassverk

Hurdal Glassverk (Hurdal Glasværk) var et glassverk etablert i 1755, hvilket var i drift inntil 1895. Glassverket var fra starten til det ble nedlagt spesialisert i å produsere kronglass til vinduer.
Det produserte også drikkeglass og var fra 1842 en del av Interessentskapet for Hurdal, Biri og Hadeland Glasværker, selskapet som seinere ble Christiania Glasmagasin. Etter at glassproduksjonen stanset og frem til 2. verdenskrig ble stedet brukt som herregård og hotell. Under krigen brukte tyskerne det som Mutterheim i sitt Lebensbornprogram. Da krigen var slutt kjøpte Norsk Luthers Misjonssamband Hurdal Verk og startet Hurdal Verk folkehøgskole.

Se også
 Krystallglass
 Liste over norske glassverk

Referanser

Litteratur 
 Ada Polak: Gamle glass fra Hurdal og Gjøvik, C. Huitfeldt forlag

Eksterne lenker 
 
 Hurdal Glassverk

Norske glassverk
Etableringer i 1755
Selskaper opphørt i 1895
Hurdals historie
5
1750-årene i Norge
1895 i Norge
Marien Ngouabi

Marien Ngouabi, også stavet N'Gouabi (født 31. desember 1938, Ombellé, Cuvette, Mellomkongo, Fransk Ekvatorial-Afrika, myrdet 18. mars 1977, Brazzaville, Folkerepublikken Kongo) var en brazzavillekongolesisk offiser og sosialistisk politiker fra kouyou-folkegruppen som styrte Republikken Kongo, som han omdøpte til Folkerepublikken Kongo (fransk: République Populaire du Congo), som han erklærte som Afrikas første marxistisk-leninistiske stat, som landets første militære president fra 1. januar 1969 til han ble myrdet 18. mars 1977. Da han hadde tatt makten i landet grunnla han Parti Congolais du Travail, Det kongolesiske arbeiderparti, som ble landets eneste lovlige parti fram til 1990. Ngouabis folkerepublikk knyttet nære økonomiske og politiske bånd til Sovjetunionen, og ble en del av landets innflytelsesfære, men landet beholdt også et nært politisk forhold til den tidligere kolonimakten Frankrike (se Françafrique).

Til tross for at Ngouabi styrte landet som diktator og undertrykte opposisjonen, blir hans dødsdag 18. mars feiret som Marien Ngouabi-dagen i Kongo-Brazzaville, mens landets eneste universitet er Marien Ngouabi-universitetet (Université Marien Ngouabi) i Brazzaville.

Referanser 

Republikken Kongo
Personer drept i attentat
Kommunister
Myrdede politikere
Fødsler i 1938
Dødsfall i 1977
Mazda MX-5

Mazda MX-5 er en to-seters sportsbilmodell produsert fra 1989 ved den japanske bilfabrikanten Mazdas fabrikk i Hiroshima. Den første versjonen, som ofte kalles «NA», hadde vippelykter, og var utseendemessig nokså uforandret frem til 1997. Mazda MX-5 kom hovedsakelig med 1,6 og 1,8 liters-motorer; de første årene ble modellen kun levert med 1,6 liters-motor.

Modellen ble introdusert i 1989, og produseres fremdeles. Produksjonen av biler til Norge skjer ved den japanske fabrikken i Hiroshima. MX-5 har vært levert i en rekke spesialmodeller gjennom årenes løp, blant annet i grønn British Racing Green-lakk og brune skinnseter, som er et kjennetegn på britiske sportsvogner.

Mazda MX-5 NA fra 1989 
Den første modellen var «NA» fra 1989. I USA fikk den navnet «Miata». Den hadde i utgangspunktet en 1,6-liters bensinmotor med 90 hk. I 1994 fikk MX-5 et tilvalg i form av en 1,8-liters motor.

Mazda MX-5 NB fra 1999 

Med NB-modellen forsvant de karakteristiske nedsenkbare lyktene. Regelverk omkring fotgjengersikkerheten gjorde det vanskelig å fortsette med hevelykter, både for Mazda og konkurrentene. 

Jeremy Clarkson kjørte en MX-5 NB gjennom flere land i Midtøsten i TV-programmet Top Gear.

Mazda MX-5 NC fra 2006 
NC-modellen fulgte opp arven fra NA og NB. Mens NB har fått kritikk for sitt design, var motorpresse og kunder mer positive til designet på NC.

Mazda MX-5 ND fra 2016 
MX-5 ND var den første MX-5 med valgfritt stål- eller stofftak.

Mazda MX-5 var blitt solgt i over  eksemplarer per. februar 2011. I 2015 ble fjerde generasjon av modellen lansert.

Referanser
 

MX-5
Bilmodeller introdusert i 1989
Wuyishan (Nanping)

Wuyishan (kinesisk: 武夷山; pinyin: Wǔyíshān) er et byfylke i byprefekturet Nanping i provinsen Fujian i Folkerepublikken Kina. Fylket tar sitt navn fra det kjente fjellområdet Wuyishan. 

Befolkningen var på  innbyggere i 1999.

Administrative enheter
Subdistrikter:
 Chongan (崇安街道, administrative sentrum); Xinfeng (新丰街道); Wuyi (武夷街道);
Storkommuner:
 Xingcun (星村镇); Xingtian (兴田镇); Wufu (五夫镇);
Kommuner:
 Shangmei (上梅乡); Wutun (吴屯乡); Langu (岚谷乡); Yangzhuang (洋庄乡).

Samferdsel
Området betjenes av Wujishan lufthavn.

Referanser

Eksterne lenker 
 Lokalregjeringens hjemmesider 
 Kart over Wuyishan

Byfylker i Fujian
Gus Mears

Henry Augustus «Gus» Mears (født 1873, død 4. februar 1912) var en engelsk forretningsmann, entreprenør og grunnlegger av Chelsea FC (sammen med broren Joseph Mears) den 10. mars 1905.

Chelsea FCs grunnleggelse 
Gus Mears ble født i 1873 som sønn av Joseph og Charlotte Mears.

I 1896 gikk Mears, sammen med broren Joseph, inn som deleiere av Stamford Bridge Athletics Ground (SBAG) i Fulham, vest i London. Siden 1877 var Stamford Bridge et sted for friidretts- og andre utenomsporslige arrangementer. Da Mears og broren gikk inn som medeiere i 1896, hadde de en visjon om å skape en arena for å iscenesette store, førsteklasses fotballkamper. 

Vendepunktet for brødrene kom i 1904, da den tredje medeieren av SBAG døde, og da sto de som eiere av SBAG og drømmen kunne realiseres, men problemer dukket opp, Great Western Railway ville kjøpe tomten og bruke den som dumpingsplass for kull, noe som ville ødelegge planene. Mears var på nippet av å selge, men så fikk fotballentusiast Fredrick Parker involverte seg og fikk Mears til å ombestemme seg.

Mears-brødrene hadde aldri i tankene å grunnlegge en ny klubb, han prøvde å leie ut Stamford Bridge til Fulham FC, men Fulham sa at årsleien på £1 500 var for mye. Derfor bestemte Mears å opprette et eget lag til Stamford Bridge, navnet ble til slutt Chelsea FC. Mears satt i klubbens første styre, men levde ikke lenge nok til å se klubben oppnå noen suksess. Hans drøm å gjøre Stamford Bridge til en av Englands beste fotballbaner ble derimot virkeliggjort. Den var stadium for cupfinalene fra 1920 til 1922. Hans etterkommere fortsatte å eie klubben fram til 1982 da hans grandnevø Brian Mears solgte den til Ken Bates.

Mears døde i 1912, og hans grav er i den nærliggende gravlunden Brompton Cemetery, London.

Referanser

Litteratur 
 Glanvill, Rick (2006): Chelsea FC: The Official Biography - The Definitive Story of the First 100 Years. Headline Book Publishing Ltd. ISBN 0-7553-1466-2.

Eksterne lenker 
 The History of Stamford Bridge
 «History» , Chelsea FC

Engelske forretningsfolk
Chelsea FC
Personer fra London
His Master’s Voice

His Master's Voice er et britisk platemerke. Det blir kjennetegnet av Francis Barrauds maleri av hunden Nipper, som lytter til sin eiers stemme fra en grammofon.

Maleriet ble tatt i bruk som varemerke av det britiske plateselskapet The Gramophone Company i 1910 og av det amerikanske Victor Talking Machine Company (senere RCA Victor Records, i dag en del av BMG Ariola) i 1902.

I 1931 slo The Gramophone Company seg sammen med Columbia Records og dannet EMI. His Master's Voice ble ett av merkene til dette selskapet, fra 1967 eksklusivt for klassisk musikk.

His Master's Voice i Norge 
Brødrene Johnsen A/S hadde det norske agenturet fra 1904. Selskapet foretok de aller første norske plateinnspillingene, blant annet med Adolf Østbye, i Grand Hotel 8. til 10. desember 1904. I 1907 ble Solveig Johnsen sjef for grammofonavdelingen. 

Folketeateret var opptakssted til omkring krigsutbruddet i 1940. Da begynte en å anvende en rekke steder, slik som Videnskapsakademiet (Drammensveien 78), Godlia kino og fra 1945 Masken teater  (Kr. Augustsgate 15). Etter den andre verdenskrig overtok også Robert Levin som innspillingssjef. 

I april 1955 sa EMI opp avtalen med Brødrene Johnsen A/S og agenturet ble overtatt av ABG (Anders Backer Grøndahls grammofonselskap) 1. januar 1956. A.J. Poole ble sjef. Selskapet opphørte mot slutten av 1956. Fra 1. februar 1957 distribuerte Iversen & Frogh A/S His Master's Voice-innspillingene, noe det gjorde frem til 1968. I 1969 ble EMIs datterselskap EMI Norsk A/S etablert og His 
Master's Voice ble ett av dets merker.

Til 1. januar 1956 ble de amerikanske RCA-platene utgitt i Norge på His Master's Voice-etiketten.

Artister (i utvalg) 
Aage Braarud
Einar & Einar
Robert Levin
Magnus Samuelsen
Bente Aaseth
Zetterstrøm & Kristoffersen

Litteratur 
Valle, Tom – Bratteland, Arild – Andrews, Frank: Norske diskografier Nr. 9. His Master's Voice A.L. 2800-3500 ISBN 82-90831-07-2
Valle, Tom – Bratteland, Arild – Andrews, Frank: Norske diskografier Nr. 10. His Master's Voice AL 6000-serie ISBN 82-90831-15-3

Eksterne lenker 
 

Plateselskaper
Etableringer i 1904
Mercedes GP

Mercedes Grand Prix Limited, kjører under navnet Mercedes AMG Petronas Formula One Team, forkortet til Mercedes, er et Formel 1-lag og konstruktør.

Laget ble formet den 16. november 2009 da Mercedes-Benz og selskapet Aabar kjøpte 75,1% (Mercedes 45,1%, Aabar 30%) av Brawn Grand Prix, teamet som vant både fører- og konstruktørmesterskapet i 2009 med Mercedes-motorer. Teamsjefen Ross Brawn og Nick Fry eier fortsatt 24,9% av teamet, og de har fått oppgaven i å drive det for Mercedes-Benz. Teamets hovedsponsor er oljeprodusenten Petronas, som forlot BMW Sauber etter 2009-sesongen. Teamet er en fortsettelse av det gamle Mercedes-Benz-teamet som kjørte i 1954 og 1955, noe som markerer bilprodusentens comeback i sporten etter 55 år.

Teamet debuterte i Australias Grand Prix 2010 med syv-ganger verdensmester Michael Schumacher, som kom tilbake til sporten etter tre år, og Nico Rosberg, som forlot Williams før Formel 1-sesongen 2010.

Laget har 8 konstruktørtitler på rad. 

I Formel 1-sesongen 2021 tapte Lewis Hamilton førermesterskapet for første gang siden Nico Rosberg vant foran han i 2016. Hamilton tapte mesterskapet til Red Bull Racing-Honda's Max Verstappen med 8 poeng i den siste runden i det siste løpet.

Førere 
I Formel 1-sesongen 2023 forstsetter 7-ganger verdensmester Lewis Hamilton sammen med landsmann George Russell.

Resultater 
Hovedartikkel: Mercedes GPs Formel 1-resultater

Eksterne lenker 
 

Formel 1-konstruktører
Daimler AG