Det norske landssvikoppgjøret

Det norske landssvikoppgjøret var et rettslig oppgjør med medlemmer av Nasjonal Samling (NS) og den tyske okkupasjonsmaktens medhjelpere i Norge etter andre verdenskrig. Oppgjøret begynte med omfattende arrestasjoner etter den tyske kapitulasjonen 8. mai 1945. Arrestasjonene munnet ut i rettssaker mot  siktede hvorav rundt  ble straffet, 30 fikk dødsstraff,  fikk fengselstraffer, og de resterende fikk forelegg eller annen straff.

Det norske rettsoppgjøret skilte seg fra andre land ved at det omfattet et stort antall saker i forhold til folketallet. I tillegg til rettsoppgjøret, var det et omfattende, uformelt oppgjør med utrenskninger innenfor blant annet organisasjoner og arbeidsliv. Rettsoppgjøret var omstridt i samtiden og har blitt kritisert i ettertid. Dette gjelder særlig spørsmålene om kollektiv skyld og straffebestemmelser med tilbakevirkende kraft. Rettsoppgjøret har blitt kritisert for å ha vært gjennomført for lemfeldig, og at for mange, deriblant økonomiske forbrytere, slapp for lett unna. At man fikk forelegg og stempel som landssviker for å være passivt medlem i NS har også vakt oppsikt.

Bakgrunn

Okkupasjon og frigjøring
Norge erklærte seg som nøytralt ved krigsutbruddet i 1939, men ble invadert av tyske styrker 9. april 1940. Etter to måneders kamp kapitulerte de norske styrkene og den tyske okkupasjonen begynte. Den 9. april 1940 bemektiget Quisling seg tilgang til NRK radio og utnevnte seg selv til statsminister, han ble presset til å gå av noen dager senere og et administrasjonsråd bestyrte fra 15. april forvaltningen av de områdene som var okkupert. Stortingets presidentskap forhandlet sommeren 1940 med okkupasjonsmyndighetene om fredsavtale med Tyskland og styre av landet under ledelse av okkupasjonsmakten. Presidentskapet ba kong Haakon om å abdisere og med støtte i Stortinget foreslo presidentskapet at Nygaardsvolds regjering ikke lenger kunne anerkjennes. Rikskommissær Josef Terboven erklærte 25. september 1940 at forhandlingene var over, at kongen og eksil-regjeringen var avsatt, og administrasjonsrådet oppløst. Nasjonal Samling, forkortet NS, ble fra september 1940 av okkupasjonsmakten gjort til Norges eneste lovlige parti. De kommissariske statsråder besto hovedsakelig av NS-folk, men uten Quisling selv. Partilederen Vidkun Quisling titulerte seg som fører. NS regjerte på okkupasjonsmaktens nåde og partimedlemmer ble plassert i samfunnsmessige nøkkelposisjoner.  Det okkuperte landet ble delvis styrt av Vidkun Quislings regjering under tysk kontroll og med omfattende tysk militær tilstedeværelse (Svalbard og Jan Mayen ble ikke okkupert). Den norske regjeringen forlot landet samtidig som norske styrker kapitulerte og fortsatte sitt virke fra Storbritannia. Regjeringen Nygaardsvold baserte sin virksomhet på Elverumsfullmakten mens Stortinget ikke kunne samles under okkupasjonen.

Det norske fastlandet var ikke involvert i regulære krigshandlinger etter i juni 1940 med unntak av det østligste Finnmark som var sterkt berørt av kampene ved Murmanskfronten fra 1941. Mesteparten av bebyggelse i Finnmark og Nord-Troms ble brent, infrastrukturen ødelagt og befolkningen tvangsevakuert høsten 1944.

I løpet av okkupasjonen ble blant annet 393 nordmenn henrettet av okkupasjonsmakten og 19 av Quisling-regimet, 130 døde i fangenskap, 2091 politiske fanger og deltakere i motstandsbeveglesen døde. Av 100.000 sovjetiske fanger i Norge døde omkring 15500, mens det blant 4200 jugoslaviske krigsfanger var 2839 døde. 760 døde ved forfølgelsen av jøder i Norge, hovedsakelig etter deportasjon til Auschwitz.

Admiral Karl Dönitz kapitulerte natt til 7. mai betingelsesløst for de allierte på alle fronter. Kapitulasjonen gjaldt fra 8. mai klokken 23.00. Dönitz avsatte samtidig Terboven og innsatte istedet Franz Böhme. De tyske styrkene i Norge la ned våpenene 8. mai. Tyske styrker ble pålagt å trekke seg ut av viktige byer og militære installasjoner, og være samlet i avgrensete områder. Norske hjemmestyrker holdt til dels vakt sammen med tyske soldater den aller første tiden etter kapitulasjonen. 

De tyske styrkene i Norge kapitulerte for de allierte som da innledet okkupasjon av Norge. Allierte militærdelegasjoner kom til de viktigste byene for å organisere og holde oppsyn med avvæpning av de tyske styrkene. På det meste var det  britiske og amerikanske soldater. Mesteparten av de  mann i de norske polititroppene i Sverige ankom Narvik, Trondheim og Oslo 9. og 10. mai. Norge var underlagt alliert militærstyre under ledelse av general Andrew Thorne frem til den 7. juni da kong Haakon vendte tilbake og landet fikk full suverenitet gjenopprettet. Den sivile forvaltningen ble ivaretatt av ordinære norske myndigheter. En del av de allierte styrkene ble værende lenger i landet, blant annet for å repatriere tyske krigsfanger. En del tyske generaler og høyere offiserer ble sendt som fanger til Storbritannia.

Rettsoppgjør i andre land 
Over hele Europa hadde det i løpet av krigen bygget seg opp forbitrelse og hat i deler av befolkningen mot nasjonalsosialistene og deres medhjelpere. I de berørte land ble personer som hadde samarbeidet med tyskerne forfulgt etter krigen. 

I Tyskland arrangerte de allierte et særskilt tribunal, Nürnbergprosessen, som fikk som oppgave å dømme tyske krigsforbrytere. 

I Frankrike regner man med at rundt  antatte kollaboratører ble summarisk henrettet uten rettergang, mens rundt  ble henrettet etter domfellelse. I Tsjekkoslovakia (til kommunistenes maktovertakelse i 1948) ble 723 personer dømt til døden, av disse ble 686 fullbyrdet (95 %), noe som er den høyeste andelen fullbyrdete dødsstraffer i etterkigstidens rettsoppgjør. Frankrike hadde det største antallet dødsdommer. I Frankrike ble 791 av 7037 (11 %) av dødsdommer fullbyrdet. Av dødsdommene var 4397 in absentia og fratrukket disse ble 30 % av dødsdommene fullbyrdet. I Belgia ble 2940 dømt til døden og av disse ble 242 fullbyrdet. I Slovakia ble 27 av 65 dødsdommer fullbyrdet. I Danmark ble 78 dømt til døden og 46 faktisk henrettet. I Ungarn ble 476 dømt til døden og 189 henrettet. I Frankrike ble 1500 av knappe 3000 (ca 50 %) av dødsdommene fullbyrdet; her fraregnet knappe 4000 som ble dømt 'in absentia'.

Et fellestrekk ved rettsoppgjørene i de fleste land var at straffeutmålingene i løpet av prosessen ble mildere. Det vakte protester at de små overtredelsene ble straffet uforholdsmessig hardt, mens de store slapp billigere, rett og slett fordi man startet med de enkle sakene, og disse gjaldt ofte rene overtredelser som ble dømt mens stemningen fremdeles var svært opphisset.

Arrestasjoner i Norge 
Arrestasjoner av mistenkte begynte 8. eller 9. mai 1945, umiddelbart etter den tyske kapitulasjonen. Lister over personer som skulle arresteres var utarbeidet norske myndigheter i eksil i Sverige og Storbritannia. Av et politikorps på  ble  suspendert og satt under etterforskning etter frigjøringen.  Det norske politiet i Sverige hadde samlet  inn informasjon fra over  norske flyktninger og ut ifra disse  bygd opp en liste med over  navn mistenkt for landssvik. Denne listen er kjent som Liste nr. 1 og ble sendt ut i mai 1945.  Kapitulasjonsbetingelsene påla den tyske militære ledelse å arrestere og utlevere visse kategorier tyskere, særlig politifolk. Til sammen ble 2700 tyske tjenestemenn arrestert, inkludert nesten alle ledende Gestapo-folk.

Samarbeid med okkupantene 

Da Norge ble okkupert måtte befolkningen og de forskjellige samfunnsstrukturer forholde seg til den tyske okkupasjonsmakten, som regel på tyskernes premisser. Hva som var nødvendig samarbeid og hva som var svik ble i stor grad bestemt av forholdene i forskjellige deler av landet, og kunne forandre seg over tid. En avgjørende faktor var som regel sårbarhet i forhold til selvforsyningsgrad og arbeidsplasser.

Fra sommeren 1940 var det norske samfunn i en særegen situasjon. Tyskerne hadde kontroll over store deler av Europa, og konge og regjering hadde flyktet til Storbritannia. Under disse omstendigheter var det noen som mente at man burde gjøre det beste ut av situasjonen og samarbeide med den tyske okkupasjonsmakten. Samarbeidsviljen gikk helt til topps i det politiske system, hvor Stortingets presidentskap i Riksrådsforhandlingene gikk med på å be Kong Haakon abdisere.

Deportasjon av jødene 

Det norske rettsoppgjøret etter krigen omfattet kun forbrytelser begått i Norge. Dette medførte for eksempel at frontkjempernes handlinger i andre land ikke ble berørt, mens mange tyskere og andre utlendinger ble dømt og straffet for krigsforbrytelser de begikk i Norge. Rettsoppgjøret avdekket og dokumenterte mange tilfeller der blant annet politifolk deltok i deportasjon av jøder. Jødeforfølgelsene hadde en underordnet rolle i det norske oppgjøret. Medvirkning til jødeforfølgelsene var en del av tiltalegrunnlaget i enkelte rettssaker, blant annet mot Quisling, Hagelin og Riisnæs. 

For nordmenn som medvirket til arrestasjon og deportasjon av jødene inngikk dette i grunnlaget for tiltale etter § 86 («bistand til fienden»). Knut Rød var den eneste som ble helt frifunnet. I to saker (Hagelin og Sverre Johansen) var medvirkning til deportasjonen av jødene et skjerpende punkt i straffeutmålingen. I de øvrige sakene ble, ifølge Harpers gjennomgang, NS-medlemskap og tjenestegjøring i Stapo ved straffeutmålingen vektlagt, mens medvirkning til deportasjonen av jødene tones ned eller nevnes ikke. 

Ifølge Per Ole Johansen var det mye større lettere at en politimann ble dømt for passivt medlemskap i NS enn for aktiv medvirkning til jødeforfølgelse. Med få unntak var jødeforfølgelse lavt prioritert i rettsoppgjøret ifølge Johansen. Over 200 norske politimenn var involvert i deportasjonene, av disse ble 12 dømte for mindre forhold i forbindelse med jødeforfølgelsene i Norge. Fangevoktere som hadde mishandlet jødiske fanger ble stilt til ansvar, men ikke administratorer skriver Johansen. Per Ole Johansen konkluderer med at politifolkene i stor grad dekket for hverandre og slik unngikk straff. Det var medlemskap i NS som avgjørende for domfellelse, ikke medvirkning i jødeforfølgelsene.  I Dagbladet 10. mai 1947 protesterte Bernhard Goldberg mot at rettsoppgjøret ikke la noe særlig vekt på deportasjonen av jødene: «Er vi jøder allikevel av mindre verdi?»

Typer av samarbeid 

 Ideologisk fraternisering – NS-medlemmer ble straffet for landssvik. Frontkjempere ble dømt for det samme; ikke hva de eventuelt gjorde i tysk tjeneste.  
 Politisk samarbeid – samarbeidet frem til Riksrådforhandlingene brøt sammen i august. Impliserte personer valgte senere å utvise enten passivitet, aktiv motstand eller kollaborasjon med okkupasjonsmakten, og måtte svare for dette.
 Administrativt samarbeid – akseptert under hele krigen.
 Økonomisk samarbeid – oppmuntret og akseptert til å begynne med, ble mer og mer tvilsomt efterhånden. Mildt straffet.
 Militært samarbeid – mange offiserer sympatiserte med NS og samarbeidet med tyskerne. Det var mye forvirring sommeren 1940 om hva norske offiserer skulle gjøre etter kapitulasjonen da Administrasjonsrådet styrte. I en undersøkelse basert på arkivmateriale fra forsvaret fant forskeren Lars Borgersrud at nær halvparten av datidens høyere offiserer var medlemmer i NS eller i løpet av krigen hadde høyere stillinger i tjeneste for okkupanten. I juni 1945 bestemte forsvarsminister Oscar Torp av det i hvert enkelt forsvarsdistrikt skulle utnevnes et utvalg som skulle granske befalets nasjonale holdning. Torp la vekt på at ingen kunne tas inn i tjeneste igjen uten at den nasjonale holdningen hadde vært uklanderlig. Utvalgene var strenge til å begynne med, men etterhvert som verden beveget seg inn i den kalde krigen ble offisersbehovet så stort at kravene ble mildere. Forsvaret hemmeligholdt også rapporten fra Det centrale granskningsutvalg for militære befalingsmenn av 1945 (DSU), som var utilgjengelig for forskning inntil slutten av 1990-tallet.

Gjennomføring 

De første forberedelser til et rettsoppgjør ble foretatt av London-regjeringen. Senere skjedde det meste på initiativ av hjemmefrontledelsen.  
Arrestasjonene av mistenkte personer begynte 9. mai 1945 etter lister som hjemmefronten og de norske myndighetene hadde satt opp. I alt ble  personer arrestert, og allerede i juli 1945 var  fengslet eller internert, fordelt på 200 leirer. Den første dommen ble avsagt 15. juli 1945. I 1945–1946 arbeidet omkring 5000 personer i politi- og rettsvesen med gjennomføring av oppgjøret.

Rettsgrunnlag 

Det juridiske grunnlaget for oppgjøret var dels lover som gjaldt 9. april 1940 og dels «provisoriske anordninger» (midlertidige lover) gitt av eksilregjeringen. I tillegg kom vedtak i Stortinget fra mai 1945 til mai 1950. Straffeloven som gjaldt 9. april forbød bistand til fienden og angrep på statsforfatningen. De provisoriske anordningene gjaldt medlemskap i NS (selv om medlemmet ikke var klar over at dette innebar støtte til fienden), forenklet rettergang (blant annet uten jury i lagmannsretten) og skjerpet straff for noen forbrytelser - blant annet ble det innført dødsstraffer på områder hvor det ikke fantes i eksisterende straffelov herunder dødsstraff etter at krigen var over.

Den norske eksilregjeringen i London gjorde 22. januar 1942 medlemskap i NS straffbart. Anordningen kriminaliserte både innmeldning og opprettholdelse av medlemskap i partiet, og rammet dermed også gamle medlemmer. Dette var første gang uttrykket «landssvik» ble introdusert i norsk rett. Før krigen forekom ikke ordet i straffeloven, der uttrykkene «landsforræderi» og «forræderi» betegnet forbrytelser mot statens selvstendighet og sikkerhet. I en artikkel i 1945 advarte professor Johs Andenæs mot nyordet, som han mente ga uriktige assosiasjoner til en person som er kjøpt og betalt for å forråde sitt land. Andenæs' innvending ble ignorert. Han var mannen som hadde talt de små NS-medlemmenes sak i «professorbrakken» på Grini under krigen. 
 Lovgrunnlaget for rettsoppgjøret var i utvikling gjennom hele krigen, og ble endret av den norske eksilregjeringen i London gjennom midlertidige anordninger.
 Medlemskap i NS ble gjort straffbart med tilbakevirkende kraft. Dette gjaldt selv om personen hadde vært passiv medlem og Norge var det eneste okkuperte landet med en slik bestemmelse som grunnlag for rettsoppgjør. Landssvikanordningen ble ikke kunngjort på vanlig måte, og var derfor ukjent for store deler av den norske befolkningen ved frigjøringen i 1945. Mange NS-medlemmer opplevde derfor å bli arrestert etter brudd på en lov de ikke hadde kjennskap til. Anordningen ble spesielt kritisert for å stride mot Grunnlovsparagraf 97, som sier at ingen lov skal ha tilbakevirkende kraft. Den var heller ikke nødvendig for rettsoppgjøret, da det allerede fantes lover for landssvik i Grunnloven.
 Erstatningsdirektoratet (1945–1952): NS-medlemmer skulle ha kollektivt ansvar. Fremmet  saker for domstolene med krav om 300 millioner i inndragninger, bøter ol. Ledet av Jens Chr. Hauge. Nedlagt 1952.
 Krigsforbrytersaker: Mot tyske krigsforbrytere, hvorav henrettet på Akershus: August Stuckmann, Otto Wilhelm Albert Suhr, Richard Wilhelm Hermann Bruns, Siegfried Wolfgang Fehmer og Karl-Hans Hermann Klinge; på Bergenhus: Ludwig Runzheimer og Willie August Kesting; og på Kristiansten: Emil Hugo Friedrich Koeber og Gerhard Friedrich Ernst Flesch.
 Dødsstraff: I fred avviklet i 1902, men etter den militære straffeloven kunne dødsstraff idømmes og gjennomføres i krig. I 1942 kom regjeringen i London med to anordninger som utvidet adgangen til å bruke dødsstraff, blant annet etter krigens slutt og på grunnlag av landssvik. Senere kom flere anordninger som blant annet tillot dødsstraff mot utenlandske krigsforbrytere. I juni 1945 gav Stortinget sin tilslutning mot seks stemmer. Landssvikanordningen ble vedtatt 15. desember 1944.

Resultat 

Resultater i de landssviker- og krigsforbrytersaker som ble etterforsket:

Av de vel  som ble etterforsket ble det gjennomført rettssak for , og av  som fikk ubetinget fengsel fikk 600 mer enn åtte år. Politiske ledere, frontkjempere, norske fangevoktere som hadde deltatt i mishandling, medlemmer av Hirden, statspolitiet og særdomstolene fikk som regel fengselsstraff. Ledere fikk generelt lengre straff enn personer som hadde hatt underordnete posisjoner. Dommene ble klart mildere etterhvert som krigen kom på avstand. I 1956 slapp den siste av de dømte ut av fengsel.

Til sammen  ertatningssaker saker ble behandlet, med krav fremmet ved domstolene om nærmere 300 mill. kr i bøter, inndragninger og erstatninger.

Økonomisk landssvik 

Landssvikanordningen la opp til straffeforfølging av personer som hadde utnyttet okkupasjonen til økonomisk gevinst, men økonomisk samkvem med tyskerne var ikke i seg selv straffbart og folkeretten gir en okkupasjonsmakt vid adgang til å kreve varer og tjenester i et okkupert land. Norske myndigheter ønsket fra 9. april at hjulene skulle holdes i gang selv om det til dels var basert på bestillinger fra okkupasjonsmakten. I 1943 var 70 % av Norges utenrikshandel med Tyskland og den omfattende tyske militære virksomheten i Norge skapte stor etterspørsel hjemme. Bare «utilbørlig» økonomisk samkvem med okkupasjonsmakten var straffbart. I 1940 var den vanlige oppfatningen at næringslivet ikke var omfattet at motstandsarbeidet, etter angrepet på Sovjetunionen i 1941 krevde kommunistene at motstanden skulle utvides til å omfatte produksjonslivet. Omkring 3300 ble dømt for økonomisk landssvik, langt færre enn folk hadde ventet og med så milde straffer at det vakte oppsikt: Omkring 800 ble dømt til fengsel med 9 år som det strengeste, og deler av personenes formue ble inndratt. Dommene bar preg av mye skjønn og ble ofte avsagt under dissens. For eksempel gikk et entreprenørfirma som bidro til utbedring av flyplasser mens det fortsatt var kamp våren 1940 gå fri, mens en liten knekkebrødprodusent ble dømt. Uten dom kunne ikke uvanlige store fortjenester på oppdrag for okkupasjonsmakten inndras og en egen lov ble foreslått. Istedet ble det i 1947 utskrevet en engangsskatt blant annet på formuesøkning i løpet av krigen, denne skatten innbragte en fjerdedel av det forventede beløpet.

Mellom  og  nordmenn hadde lønnet arbeid hos okkupasjonsmakten. Dette ble ikke regnet som kriminelt, men erstatningsdirektoratet hadde flere saker oppe til vurdering. Personer som hadde betydelig inntekt ved å organisere slikt arbeid eller ved leveranser til tyskerne, kunne bli tiltalt for økonomisk landssvik.

De nazifiserte avisene som kom ut under okkupasjonen ble kritisert offentlig, blant annet ble Aftenposten kritisert av Arbeiderbladet. Anders Lange kritiserte Aftenposten og ville ha den dømt. Morgenposten ble i 1948 dømt til å betale 170000 kroner av sin fortjeneste, og deretter inngikk Aftenposten og en del andre aviser en avtale med myndighetene om frivillig å betale 1,5 millioner kroner.

NS-medlemmer 
Rettighetstap betydde normalt tap av borgerlige rettigheter, også stemmeretten, normalt for en periode på ti år. Alle NS-medlemmer ble fratatt rettigheter fra sensommeren 1945 uansett om de var siktet eller ikke, hvilket gjorde at de ikke kunne stemme ved valget samme høst. Dette utgjorde 6,5 % av de stemmeberettigede og 2 % av befolkningen. NS-medlemmer mistet også retten til offentlige stillinger, tillitsverv og militærtjeneste. I løpet av krigen var  medlemmer av NS, av disse var nærmere  passive medlemmer.  ble straffet i henhold til anordning som gjorde medlemskap straffbart, og halvparten av disse ble ikke dømt for noe annet og den vanlige straffen var bot og ti års tap av stemmerett. NS-medlemmene ble holdt kollektivt ansvarlige for tap og skader NS hadde påført enkeltpersoner eller det offentlige.

Passive og ubeskrevne NS-medlemmer slapp med bot. Botens størrelse varierte med inntekt og formue, men en mann med alminnelig arbeiderlønn måtte normalt betale 1000 kroner, ei husmor og en lærling ofte 500 kroner. Dersom medlemskapet var kortvarig eller påtvunget, ble det normalt gitt påtaleunnlatelse, likeså om medlemskapet ikke kunne dokumenteres sikkert.

Frontkjempere 
Nordmenn som vervet seg til tjeneste i den tyske hæren, såkalte frontkjempere, ble dømt for å gjort våpentjeneste for fienden. Nesten 5000 frontkjempere ble dømt og etterhvert ble tre-fire år fengsel den vanlige strafferammen.

Dommer 

I alt 25 nordmenn ble dømt til døden og ble henrettet, av disse var det 10 fra Rinnanbanden. 12 utlendinger ble også henrettet. Den siste dødsdommen ble fullbyrdet i august 1948, mens de fire siste av opprinnelig 80 livstidsfanger ble benådet i oktober 1957.

Wilhelm Wagner var den eneste tysker som ble tiltalt for forsettlig medvirkning til drap ved deportasjonen av jødene fra Norge. Han ble også tiltalt og dømt for å ha bevirket at noen ble ført i trelldom (§ 225). Wagner ble dømt til døden i 1946. Straffen ble av Høyesterett omgjort til 20 års tvangsarbeid, og han ble benådet  og utvist i 1951. Wagner levde resten av livet som fri mann.

Et amnesti i 1948 tillot løslatelse på prøve når halve straffen var sonet. Dette amnestiet omfattet ikke økonomiske landssvikere, torturister og personer dømt til mer enn åtte års fengsel.

I tillegg til dette rettsoppgjøret var det et tildels kraftig, uformelt oppgjør som gikk utover mange som hadde hatt samkvem eller samarbeide med tyskerne.

Andre saker 
Karl Marthinsen ble drept i et attentat i februar 1945. Marthinsen var sjef for statspolitiet og hadde trolig hovedansvaret for aksjonen mot de norske jødene. Heinrich Fehlis (sjef for SD i Norge), Terboven, Wilhelm Rediess (SS-sjef i Norge), Henrik Rogstad og Jonas Lie døde alle i mai 1945, før de ble arrestert. Gestapo-mannen Klaus Grossmann tok sitt eget liv i mai 1945. Hellmuth Reinhard var Gestapo-sjef i Norge og unnslapp rettsoppgjør i Norge. Han ble arrestert i Vest-Tyskland i 1964 og av tysk domstol dømt til fem års fengsel for krigsforbrytelser. Sverre Riisnæs ble tiltalt for en rekke forhold, blant annet jødeforfølgelsene under § 86, bistand til fienden. Straffesaken mot Riisnæs ble avbrutt på grunn av hans opptreden. Retten besluttet i stedet å legge ham inn på Reitgjerdet. Riisnæs ble skrevet ut i 1960, og saken mot ham ble aldri formelt avsluttet.

Ragnvald Kranz ble tiltalt for meddvirkning til deportasjon av jødene etter § 86 «bistand til fienden». Straffutmålingen i lagmannsretten la vekt på mishandling av fanger, mens deportasjonen ikke ble nevnt. Saken ble anket til Høyesterett og dommen derifra omtaler ikke jødeaksjonen. Kranz ble dømt til livsvarig fengsel. Den norske NS- og Stapo-mannen Stian Bech jr. ble dømt til livsvarig fengsel og benådet i 1954. Sverre Johan Dürbeck ble dømt til seks års fengsel for sitt virke i Stapo.

Sverre Johansen ble tiltalt for «bistand til fienden» (§ 86) og det ble først lagt ned påstand om dødsstraff. Han ble dømt til livstid og løslatt i 1952. Johan Bjørgan ble dømt til 18 års fengsel etter § 86, han slapp ut i 1952.

Advokat Haakon Høst var bobestyrer for omkring 40 bo tilhørende deporterte jøder. Høst ble dømt til døden for likvidasjonen av motstandsmannen Kaare Shetelig. Høst døde på sykehus før dommen ble fullbyrdet. Hans Eng var lege på Bredtvet og ble i 1948 dømt til syv års tvangsarbeid og ble sluppet ut samme år, idet varetektstiden ble regnet med. Medvirkning til jødeforfølgelsene i Norge inngikk ikke i tiltalen. Grenselosene Håkon Løvestad og Per Pedersen erkjente drapet på ekteparet Feldmann. De ble frikjent for drapene.

Gestapo-mannen Hans Wilhelm Blomberg ble arrestert i Bremen, stilt for britisk krigsrett i Norge og henrettet på Akershus.

Øystein Ravner, Erling Sandberg og Sigurd Halvorsen Johannessen, medlemmer av Terbovens kommissariske regjering, ble frifunnet under dissens.

Rød-saken 
Knut Rød i statspolitiet var ansvarlig for aksjonen mot jødene i Oslo og Aker. Rød ble tiltalt for «bistand til fienden» (§ 86) og ulovlig frihetsberøvelse (§ 223). Ved siden av Quisling var Rød den eneste som ble tiltalt etter spesielle bestemmelser i straffeloven, de øvrige ble tiltalt etter § 86 (bistand til fienden). Ved ankebehandlingen var aksjonen mot jødene inkludert under «bistand til fienden». Rød ble frifunnet etter to runder i lagmannsretten, og saken ble ikke anket videre. I saken mot Rød var det ikke tvil om de fakta han var tiltalt for. Frifinnelsen var basert på en samlet vurdering av Røds innsats, fordi han samtidig – som han var i statspolitiet – hjalp motstandsbevegelsen. 

Knut Rød gikk tilbake til en stilling i politiet etter å ha gått til sivilsak mot staten. Saken mot Rød fikk bred omtale mens den pågikk. Frifinnelsen er fortsatt omstridt, slik det blant annet kom frem i debatt med Christopher Harper, Georg Fr. Rieber-Mohn, Espen Søbye og Hans Petter Graver etter 2006. Knut Sveri beskrev saken mot Rød som rettsoppgjørets merkeligste.

Hovedpersonene bak landssvikoppgjøret 
Terje Wold var justisminister i regjeringen Nygaardsvold.  I september 1939 nedsatte han en hemmelig komité med mandat å skulle komme med forslag til utvidede lovgivningsfullmakter for Kongen i krigstid eller når krig truet. Hovedtyngden av komitémedlemmene var jurister, men Einar Gerhardsen var også medlem. I april 1940 fremla Wold for Stortinget et lovforslag basert på komitéens innstilling.  I statsministerens fravær refererte han i regjeringskonferanse 12. desember 1944 fem provisoriske anordninger, hvorav landssvikanordningen var én.  I juni 1945 var han faglig ansvarlig for et brev fra statsministeren til Stortinget med en katalog over provisoriske anordninger der det påstås at disse anordningene er gjeldende rett.  I 1945 ble Terje Wold høyesterettsdommer og i 1958 høyesterettsjustitiarius.

Jens Christian Hauge ledet i 1944–1945 en juristkomité som samarbeidet med britiske eksperter om det lovmessige grunnlaget for en nyordning av Norge etter den tyske okkupasjonen. I mai 1945 grunnla han Erstatningsdirektoratet og sendte instrukser til politi, påtalemyndigheter og namsmyndigheter om gjennomføringen av landssvikoppgjøret. Han utpekte også lokale forvaltere som fikk fullmakt til å omsette mistenktes realverdier i penger.  Jens Christian Hauge var sekretær for regjeringen Gerhardsen og Gerhardsens juridiske rådgiver. Fra 5. november 1945 til 6. januar 1952 var han forsvarsminister.

Erik Solem ble utnevnt til høyesterettsdommer i 1938 og fikk i 1945 i oppdrag som konstituert lagmann ved Eidsivating lagmannsretts landssvikavdeling å lede landssvikoppgjøret. Han skrev i 1945 kommentarer til landssvikanordningen og i 1947 Landssvikloven som la føringer for landssvikoppgjøret ved domstolene. Han var formann i Den militære undersøkelseskommisjon av 1946 og straffelovskommisjonen av 1947.

Johannes Andenæs etablerte seg som Norges fremste ekspert på landssvikoppgjøret.

Kritikk av rettsoppgjøret i ettertid 

Rettsoppgjøret innebar at Regjering og Storting gjeninnførte av dødsstraff i Norge 70 år etter forrige henrettelse. I juni 1945 ga Stortinget tilslutning mot seks stemmer. Johan Scharffenberg argumenterte mot dette med utgangspunkt i at livet er hellig og at liv bare kan tas i nødverge. Eivind Berggrav fordømte bruk av dødsstraff på kristent grunnlag. Sverre Løberg argumenterte sterkt for å opprettholde dødsstraff. Motstanden mot dødsstraff økte etterhvert som krigen kom på avstand og i september 1947 mente 62 % av velgerne at dødsstraff måtte oppheves og i 1948 stemte 43 stortingsrepresentanter (mot 62) for et forslag om å stanse de gjenstående henrettelsene.

Avisene Nationen og Morgenbladet advarte mot en for hard behandling av «små syndere». Jurister som Johs. Andenæs tilhørte «silkefronten» som var bekymret for rettsstatens prinsipper og for de sosiale konsekvensene av rettsoppgjøret. Arbeiderbladet (ved redaktør Martin Tranmæl), Dagbladet og kommunistenes avis Friheten var tilhengere av en hard linje, den såkalte «isfronten». Arbeiderbevegelsen argumenterte for et hardt oppgjør særlig med krigsprofitørene. Arbeiderbevegelsen og kommunistene var sterkt representert i motstandsbevegelsen og særlig kommunistene hadde mange falne. Den offentlige oppmerksomheten omkring landssvikoppgjøret la seg ganske fort. Organisasjoner som Forbundet for Sosial Oppreisning ble stiftet for å ta seg av NS-medlemmenes interesser og bladet Folk og Land ble et talerør for de dømte. Mange gav også ut sin versjon av saken på «eget forlag». NS-siden hevdet at den hadde jobbet for nasjonale interesser i forhold til tyskerne.

Sentrale aktører i rettsoppgjøret hadde vært i hjemmefrontens ledelse. Erik Solem medvirket til utforming av de provisoriske anordningene og var dommer ved oppgjøret. Paal Berg var høyesterettsjustitiarius, leder av administrasjonsrådet og leder av hjemmefronten. Dommer Ferdinand Schjelderup var med i hjemmefrontens ledelse. Jussprofessor Jon Scheie var kritisk til de sentrale aktørenes habilitet.

Store deler av norsk næringsliv samarbeidet villig med okkupasjonsmakten, og leverte verdifulle bidrag til den tyske krigsinnsatsen. Langt færre ble dømt for økonomisk landssvik enn folk hadde ventet og med så milde straffer at det vakte oppsikt. Historiker Anette H. Storeide ga i 2014 ut boken  Norske krigsprofitører og hun mener du store i næringslivet slapp lettere unna enn de små. Storeide uttalte at det er vanskelig å trekke grensen mellom «å holde hjulene i gang» og mindre legitim kollaborasjon. Senere direktør i Hydro, Bjarne Eriksen, ivret våren 1940 for å avsette kongen og inngå fred med Tyskland, og han støttet NS økonomisk høsten 1940. Eriksen motsatte seg senere samarbeid (blant annet om tungtvannsproduksjon) og satt den siste del av krigen i tysk fangenskap.

Jussprofessor Hans Petter Graver mener det ikke var et overgangsoppgjør som middel til å stabilisere et nytt regime: Det regimet som tok over etter frigjøringen hadde bred legitimitet og oppgjøret var ikke et ledd i bygging av norsk demokrati og rettsstat. Graver mener det først og fremst var et politisk oppgjør ved å straffe politiske motiverte handlinger og diskreditere politikere.

Rettsgrunnlaget
Lovgrunnlaget for rettsoppgjøret var i utvikling gjennom hele krigen, og ble endret av den norske eksilregjeringen i London gjennom midlertidige anordninger. 

Kritikken mot oppgjøret gjaldt særlig at nye bestemmelser ble innført av eksilregjeringen i London og disse bestemmelsene ble brukt mot NS-medlemmer. Bestemmelsene ble ikke kunngjort og ble gitt tilbakevirkende kraft, og kritikerne mente at straffeloven i utgangspunktet ikke ga grunnlag for å straffe de som bare hadde vært medlemmer av NS. Johs. Andenæs var ikke enig denne kritikken, men han mente at det «små» landssvikerne ble behandlet for hardt. Han mente at oppgjøret ville forløpt omtrent på samme måte også uten den provisoriske anordningen. Andenæs var kritisk til at NS-medlemmer ble gjort kollektivt erstatningsansvarlige for skader påført av okkupasjonsmakten og mente at passive NS-medlemmer ikke burde straffes. Jussprofessor Hans Petter Graver mener at Andenæs bok Det vanskelige oppgjøret (1979) bidrar til å opprettholde inntrykket av et stort sett korrekt og forsvarlig oppgjør. Jussprofessor Jon Scheie var kritisk til midlertidige endringer i rettergangsreglene, innføring av dødsstraff gjennom provisoriske anordninger og straff for passive NS-medlemmer. Baard Hermann Borge og Lars-Erik Vaale skriver i boken Grunnlovens største prøve (2018) at Grunnlovens regler ble tøyd under oppgjøret og de springende punktene ble løst i påtalemaktens favør. Borge og Vaale mener at dette store konsekvenser for rettssikkerheten for «tyskertøser», NS-medlemmer, tyske soldater i Norge og tyske innvandrere.

Personer anklaget for landssvik argumenterte med at Norge måtte regnes som tysk territorium etter å ha kapitulert i 1940. Det har også vært en opphetet debatt om avtalen gjaldt total kapitulasjon eller bare av styrkene som var igjen på norsk jord. Samtidig hadde Norges statsoverhode og demokratisk valgte regjering unnsluppet invasjonen og fortsatte sitt virke i eksil.

Elverumsfullmakten ga Regjeringen anledning til å opptre på Stortingets vegne mens Norge var okkupert. Forslaget til fullmakt ble lagt frem for stortinget, men ikke votert over. Et annet spørsmål er om Stortinget hadde konstitusjonell anledning til å gi fra seg en slik fullmakt.

Rettsoppgjøret var en stor belastning for rettssystemet som måtte utbygges kraftig, de første ukene ble om lag 18 000 personer arrestert og samlet i et et stort antall leirer hvor soningsvilkårene til å begynne med var ganske harde med innslag av uoffisiell avstraffelse av antatte landssvikere. Et stort antall ble internert uten arrestordre. Stortinget vedtok regler for forenklet saksbehandling for å få sakene raskere unna.

«Tyskertøser» 
Til april 1946 ble mellom  og  kvinner, såkalte tyskertøser, internert i egne leirer uten lov og dom. Ifølge Olsen er tallet usikkert, men han mener at 3000–5000 er lavt anslag. I mai 1945 anholdt politiet i Oslo om lag 1000 tyskerjenter, de fleste ble sluppet fri etter noen dager. Kvinner som hadde hatt romantisk omgang med tyskere ble oppsagt fra sine stillinger. En del tyskerjenter ble utsatt for skamklipping og lignende behandling av allmuen, når slike overgrep ble anmeldt til politiet ble saken henlagt. Offisielt ble dette gjort for å beskytte kvinnene mot reaksjoner fra befolkningen for deres kontakt med tyske soldater og offiserer under krigen. En annen offisiell begrunnelse var behovet for å unngå spredning av kjønnssykdommer. Det antas at mellom  og  norske kvinner hadde omgang med tyskerne. Den tidligere tyske Fangeleir Fiskevollen på Ljan ble brukt midlertidig fra juni 1945 til internering av kvinner. Interneringsleiren på Hovedøya var i drift fra oktober 1945 til april 1946. Gjennomsnittlig varte interneringen i to måneder, men det var store individuelle forskjeller, fra et par-tre dager og opp til litt over seks måneder. På Hovedøya ble i alt 1100 kvinner internert. En tredel av de 1 100 innsatte på Hovedøya var smittet med syfilis eller gonoré. Minst fem av de internerte kvinnene ble tvangsterilisert. I tillegg var det en større leir med 450 internerte på Hovelåsen utenfor Kongsvinger. Andre leire var blant annet på Tennebekk ved Bergen, Selbu ved Trondheim, Klekken ved Hønefoss og Skadberg ved Stavanger, som alle avga internerte til Hovedøya da leirene ble lagt ned.

Kostnader 
De samlede kostnader ved landssvikoppgjøret var inntil 1. juli 1951 anslått til nærmere 150 millioner kr.

Personer henrettet i Norge etter krigen

Personer dømt for landsforræderi

Personer dømt for krigsforbrytelser

Kongelig resolusjon om fullbyrdelse av dødsstraff 
av 27. juli 1945

Regler om fullbyrdelse av dødsstraff som idømmes i borgerlige saker
 Fullbyrdelsen av dødsstraff skjer i Oslo, Bergen, Trondheim eller Tromsø, hvor det innrettes særlig rettersted i dette øyemed. Hvis domfelte ikke allerede før lagmannsrettsdommen sitter i fengsel i en av de nevnte byer, blir han snarest etter domsavsigelsen å føre dit.
 Fullbyrdelsen av dødsstraff forestås av politimesteren i det distrikt som saken hører til. Politimesteren kan stille en annen politiembetsmann i sitt sted. I tvilstilfelle kommer det til Riksadvokaten hvem som skal forestå fullbyrdelsen.
 Til skytingen beordrer politimesteren en polititropp på 1 befalingsmann og 10 menige. Troppen må bestå av øvete skyttere som er minst 25 år gamle. Hvis politimesteren ikke selv har rådighet over et tilstrekkelig antall skyttere, kan han gjøre henvendelse til Rikspolitisjefen som i tilfelle uttar troppen.
 Fullbyrdelsen skjer så raskt som mulig om morgenen etter at domfelte har fått beskjed om at straffen skal fullbyrdes. Hvis vedkommende politimester bestemmer det, kan meddelelsen gis gjennom fengselspresten.
 Under fullbyrdelsen bindes domfelte til en pel eller vegg, og gis bind for øynene. Eksekusjonstroppen skyter med gevær eller karabin på en avstand av 5 meter. Befalingsmannen deler ut de ladde våpen, hvorav 2 kan være ladd med løs patron. Viser domfelte etter skytningen tegn til liv, gir befalingsmannen han dødsskudd.
 Politimesteren tilkaller 1 eller 2 læger til fullbyrdelsen og kan tillate representanter for offentlige myndigheter å være tilstede. Likeså har forsvareren og i tilfelle den prest som har beredt domfelte til døden adgang. Fotografering tillates ikke. De tilstedeværende har taushetsplikt.
 Etter at den ansvarshavende læge har konstatert at døden er inntrådt, blir liket uten opphold å besørge kremert. Hvis domfeltes pårørende forlanger det, blir asken å utlevere til dem for bisettelse. I motsatt fall besørges bisettelsen av politimesteren. Bisettelsen skjer i ethvert tilfelle i sikkerhet.
 Snarest mulig etter fullbyrdelsen gis domfeltes pårørende beskjed om dette. Når det er bekreftet at beskjeden er mottatt, underrettes Justisdepartementet som tilstiller pressen en kort meddelelse om at dommen er beordret fullbyrdet eller i tilfelle at benådning er avslått, og at dommen er fullbyrdet ved skytning. Verken domfeltes pårørende eller pressen må gis noen meddelelse om at benådning er avslått eller at dommen er beordret fullbyrdet før fullbyrdelsen er skjedd.
 Etter hver skytning må sporene være fjernet, før den neste domfelte bringes til stedet.
 Politimesteren eller hans stedfortreder fører protokoll over handlingen. I protokollen anføres datum, klokkeslett og sted, hvem som er til stede (eksekusjonstroppens medlemmer nevnes dog ikke ved navn) og lægens erklæring. Protokollen medunderskrives av arbeidshavende læge. Når likbrenningen er utført blir bevitnelse herom å tilføre protokollen.

Se også 
 Nasjonal Samling
 Nürnbergprosessen (Rettoppgjøret mot de nasjonalsosialistiske lederne i Tyskland)

Litteratur 
 Jens Bjørneboe (1957): Under en hårdere himmel. Oslo. J.W.Cappelens forlag.
 Borge, Baard Herman og Vaale, Lars-Erik (2018): Grunnlovens største prøve. Rettsoppgjøret etter 1945. Oslo: Scandinavian Academic Press. ISBN 978-82-304-0184-2
 

 Elster, Jon (2004): Oppgjøret med fortiden: internasjonalt perspektiv på overgangen til demokrati. Oslo: Pax ()
 Dahl, Hans Fredrik og Sørensen, Øystein (2004): Et rettferdig oppgjør? : rettsoppgjøret i Norge etter 1945. Oslo: Pax ()
 
 Jaklin, Asbjørn (2011): De dødsdømte: 25 Menn. 25 Henrettelser. Ett oppgjør. Oslo: Gyldendal([ISBN 978-82-05-42499-9])
 
 Nøkleby, Berit (2004): Krigsforbrytelser: brudd på krigens lov i Norge 1940-45. Oslo: Pax ()
 Vaale, Lars-Erik (2004): Dommen til døden: dødsstraffen i Norge 1945-50. Oslo: Pax ()
 Andenæs, Johs. (1979): Det vanskelige oppgjøret: rettsoppgjøret etter okkupasjonen. Oslo: Tanum-Norli ()
 Om landssvikoppgjøret. Innstilling fra et utvalg nedsatt for å skaffe tilveie materiale til en innberetning fra Justisdepartementet til Stortinget – startet 1955 ferdig 1962
 
 
  
 St.meld.nr 64. (1950) Angrepene på rettsoppgjøret med landssvikerne.  https://web.archive.org/web/20160304234952/http://www.hjemmefront.no/files/docs/publikasjoner/Annen_litteratur/St__meld_64.pdf
Hagen, Ingerid (2009): Oppgjørets time: Om landsvikoppgjørets skyggeside. Oslo: Spartacus forlag ISBN 978-82-430-0502-0
 Ugelvik Larsen, Stein (1999): I krigens kjølvann. Oslo: Universitetsforlaget  ISBN 82-00-12868-7

Referanser

Eksterne lenker 
 «Domsarkivet», dokumentene fra alle saker som ble behandlet i Landssvikoppgjøret
 Arkivmagasinet 3/09 Tema: Landssvikoppgjøret
 Om rettsoppgjøret etter krigen i Levende Historie – oversiktsartikkel av professor Hans Fredrik Dahl
 Nrk.no: Bakgrunn: 60 år siden Quisling ble henrettet
 Dagbladet-kronikk om rettsoppgjøret
 Bergens Tidende: Her ble syv mann skutt
 Landssvikoppgjøret med NS-prestene
 Norsk krigsleksikon om rettsoppgjøret
 Oversikt over juridiske artikler om rettsoppgjøret
 Å overkomme fortiden: Rettsoppgjøret etter 1945 – Et forskningsprosjekt om senvirkninger av rettsoppgjøret i Norge etter 1945, sammenlignet med erfaringer fra andre land. Universitetet i Oslo.
 Oppgjøret med frontkjemperne - Rettsoppgjøret med de norske frontkjemperne.
 Landssvikoppgjørets fengsler og fangeleirer (nedlastbart pdf-dokument)
 YouTube: Intervju med jusprofessor Johs. Andenæs om landssvikoppgjøret
 Kritisk bestselger om landssvikoppgjøret ble forbudt i 1949
 Krigstidsarkivet (Trøndelag) finnes på NTNU Universitetsbiblioteket Gunnerusbiblioteket
 Rettsoppgjøret etter andre verdenskrig, artikkel hos Norgeshistorie.no
 Stortinget og rettsoppgjøret, artikkel hos Norgeshistorie.no
 Dødsstraff under rettsoppgjøret, artikkel hos Norgeshistorie.no

Nasjonal Samling
Det norske rettsoppgjøret etter andre verdenskrig