alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Brachypsectridae

Brachypsectra

Brachypsectridae er en artsfattig familie av biller som ligner smellere (Elateridae). Det er kjent fire nålevende arter, dessuten én art kjent fra fossiler i rav fra Den dominikanske republikk. Den best kjente arten er Brachypsectra fulva, på engelsk kalt "The Texas Beetle" som finnes fra Texas til California i USA.

Utseende 
Små til middelsstore (4 – 7 mm), avlange biller, rødbrune, ganske flate. De ligner på små, tettbygde smellere (Elateridae). Hodet er bredt, med små, noe utstående fasettøyne. Bakerst er hodet innsnevret til en tydelig "hals", men denne delen er vanligvis dekket av brystskjoldet. Antennene er brede, sagtakkede og består av 11 ledd. Brystskjoldet (pronotum) er litt bredere enn hodet, tilsmalnet forover, med omtrent rette sidekanter. Bakhjørnene er noe tilbaketrukket. De kan ikke "smelle" slik som de ekte smellerne. Dekkvingene er ved roten omtrent så brede som brystskjoldet, fint hårete, fint og tett punkterte, med eller uten fine lengdestriper. Beina er korte og slanke.

Larvene har et ganske spesielt utseende. De er flate og ovale, oversiden er mørk og tykkhudet mens undersiden er lys og tynnhudet. På sidene har de fingeraktige utvekster med kraftige hår. Hodet er flatt, med kølleformede antenner. Bakenden ender i en tykk, bevegelig pigg.

Levevis 
Disse billene er uvanlige og det er ikke så mye man vet om dem. De fire kjente artene er vidt spredt, og familien er funnet i de sørvestre delene av Nord-Amerika, Den dominikanske republikk, det sørlige India, Malaysia og det nordlige Australia. Larvene er rovdyr som ligger på lur under steiner eller løs bark, og venter på edderkopper og andre små leddyr. De griper byttet med å klemme det mellom hodet og den bevegelige halepiggen.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien smellere, Elateroidea
 Familien Brachypsectridae
 Slekten Brachypsectra
 Brachypsectra fulva LeConte, 1874  – Nord-Amerika
 Brachypsectra fuscula Blair, 1930
 Brachypsectra kadleci Hájek, 2010
 Brachypsectra lampyroides Blair, 1930
 Brachypsectra moronei Branham, 2006  – kjent fra ravfossiler
 Brachypsectra vivafossile Woodruff, 2004  – Den dominikanske republikk

Eksterne lenker 
 
 Brachypsectra fulva - bilde 
 Larve - bilde

Biller
Rowland Greenberg

Rowland Charles Wentworth Greenberg (født 28. august 1920 i Oslo, død 2. april 1994) var en norsk jazzmusiker (trompet), av mange anerkjent som den ypperste innen norsk jazz i 1940- og 1950-årene.

Med en stil inspirert av engelske Nat Gonella gjestet han i 1938   
ledende orkestre som Hot Dogs og Funny Boys.
Før musiker-karrieren tok overhånd var han også en av landets lovende syklister.  Som medlem i
SK Rye ble han Oslo-mester 1937 i 1000 meter banesykling og 20 km landevei.  Året etter vant han
lagmesterskapet såvel som junior-NM i 20 km landevei.

Etter opphold i England (1938–39) med Vic Lewis og George Shearing,
ble han atter sentral i Oslos swingjazz-miljø, der han ledet sitt eget Rowland Greenberg Swing Band (1939–41) med Arvid Gram Paulsen saks, Lulle Kristoffersen piano og Pete Brown trommer.  Han ledet også sitt Rowland Greenberg Rytmeorkester (1940–44), med besetningen
Gordon Franklin tenorsaks, Arvid Gram Paulsen altsaks, Robert Normann gitar, Kjell Bjørnstad, Frank Hansen, Lyder Vengbo trombone, Fred Lange-Nielsen bass.  En plateproduksjon (1942) ble forbudt utgitt av det tyske regimet, og han ble også fengslet for å ha vist jazzfilmer på vegne av Rytmeklubbforbundet (1943).

Etter opphold på Grini var han aktiv også i Sverige (med Cecil Aagaard, Thore Erling og Malte Johnson) og England (med Jimmie Woode og Sam Samson).  Han turnerte også Norge med eget band (1948–50), bl.a. for å få presentert bebop for det ganske land.  
Greenberg tok del i «All-Star Trumpets session» (Paris Jazzfestival, 1949) med Miles Davis, Bill Coleman, Jimmy McPartland og  Aime Barelli.  Greenberg spilte også med Charlie Parker som innlemmet Greenberg i sitt Sveriges-turneband (1950), samt Louis Armstrong (1952), og Down Beat ga Greenberg de første listeplasseringer i denne tiden.
I 1950-årene spilte han mye i 
orkestre ledet av Egil Monn-Iversen, Leiv Flisnes og Terje Fjærn. Han ledet han egne besetninger bl.a. med Mikkel Flagstad piano,
Totti Bergh saksofon, Knut Young bass, Ivar Wefring piano, Bjørn Krokfoss trommer
(til 1981), spilte med Ben Webster (Moldejazz, 1969) og Teddy Wilson.

Premier 
 Den 1. Buddyprisen, 1956
 Gammleng-prisen veteranklasse, 1989

Utgivelser 
 Rowland Greenberg and his Group, Swing is the thing (EMI/Columbia Records, 1970) 
 How about you (1981) med Kristian Bergheim saksofon, Eivin Sannes piano, Sture Janson bass og Per Nyhaug trommer.   
 Portrait of a Norwegian jazz artist (Gemini Records, 2001).

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Biografi fra Jazzbasen.
 Diskografi fra Jazzbasen.

Norske jazztrompetister
Norske syklister
Personer fra Oslo
Trainspotting

Trainspotting er en britisk dramafilm og svart komedie fra 1996 regissert av Danny Boyle. Manus er basert på Irvine Welshs roman med samme tittel fra 1993.

Handlingen
Filmens handling foregår for det meste i en av Edinburghs forsteder og dreier seg om en kameratgjeng. De fleste er heroinavhengige, én er alkoholisert psykopat og én er faktisk «en god gutt». Historien blir sett gjennom  «Mark Renton» (Ewan McGregor) som er leder i gjengen og sentral i handlingen. Vi følger «Renton»s kamp for å bli kvitt sin heroinavhengighet og starte et nytt liv samtidig som kameratene gjør sitt til å komplisere forsøket.

Om filmen 
Filmen har ingen referanser til begrepet «trainspotting», men i boken er det en episode hvor «Begbie» og «Renton» treffer «Begbie»s far på en jernbanestasjon i Edinburg hvor han tilsynelatende «bare ser på togene», og hvor de går. Filmens tittel henspiller muligens i overført betydning på de forskjellige karakterenes mer eller mindre fatale skjebner som man etterhvert får innblikk i gjennom boka eller filmen.

Skuespillere 
 Ewan McGregor som Mark Renton
 Ewen Bremner som Daniel "Spud" Murphy
 Jonny Lee Miller som Simon Williamson
 Robert Carlyle som Francis "Franco" Begbie
 Kevin McKidd som Thomas Mackenzie
 Kelly Macdonald som Diane Coulston
 Peter Mullan som Swanney.
 Fiona Bell som Diane's mor.
 Susan Vidler as Allison
 Eileen Nicholas som Mrs Renton
 James Cosmo som Mr. Renton
 Shirley Henderson som Gail Houston
 Stuart McQuarrie som Gav Temperley.
 Irvine Welsh som Mikey Forrester
 Kevin Allen som Andreas
 Keith Allen som the Dealer
 Dale Winton som gameshow-vert.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Britiske dramafilmer
Britiske dramakomedier
Filmer fra 1996
Filmer basert på bøker
Filmer regissert av Danny Boyle
Filmer om rusmisbruk
Filmer lagt til Skottland
Engelskspråklige filmer
Cerophytidae

Brachycerophytum
 Cerophytum
 Phytocerum

Cerophytidae er en artsfattig familie av stort sett sjeldne biller. I likhet med smellere (Elateridae) kan de "smelle" ved å bende en tapp på forbrystet mot mellombrystet. Lite er kjent om biologien deres, men i alle fall noen arter har larver som lever i råtten, død ved angrepet av sopp. Én art, Cerophytum elateroides, lever i Mellom-Europa, men familien finnes ikke i Norge.

Utseende 
Middelsstore (5 – 9 mm), avlange biller, nokså flate, rødgule til svarte, kroppen tydelig innskåret mellom brystskjoldet og dekkvingene. Hodet er mye smalere enn brystskjoldet, nedbøyd med en noe fremstående panne. Fasettøynene er store, utstående med grove fasetter. Antennene er 11-leddete, sagtakkede hos hunnene og kamformede hos hannene. Brystskjoldet (pronotum) har jevnt rundede sidekanter, og er omtrent like bredt foran og bak. Dekkvingene er en god del bredere enn brystskjoldet, med tydelige skuldre, parallellsidige. De har tydelige punktstriper av dype punktgroper. Beina er nokså korte og slanke, med fem-leddete føtter og kamformede klør. 

Larvene er tynnhudete, åmelignende og tett hårete. Hodet er lite, munndelene sitter på undersiden. Kjevene (mandiblene) er noe reduserte. Beina er korte og kraftige. Kroppsleddene har vorteaktige utvekster på sidene.

Levevis 
Den europeiske arten Cerophytum elateroides er den eneste med godt kjent biologi. Hos denne har larvene blitt funnet i råtten, soppangrepet ved av alm og or. De voksne billene blir forholdsvis ofte fanget i feller som samler flyvende insekter, og er derfor trolig aktive flyvere.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien Smellere, Elateroidea
 Familien Cerophytidae
 Slekten Brachycerophytum Costa et al., 2003 – Sør- og Mellom-Amerika
 Brachycerophytum fuscicorne (Bonvouloir) – Mexico – Colombia
 Brachycerophytum sinchona Costa et al., 2003 – Peru, Bolivia
 Slekten Cerophytum Latreille, 1809 – Nord-Amerika, Europa, Øst-Asia
 Cerophytum convexicollis LeConte – vestlige USA
 Cerophytum elateroides Latreille, 1804 – Mellom-Europa
 Cerophytum japonicum Sasaji, 1999 – Japan
 Cerophytum pulsator (Haldeman) – østlige USA
 Slekten Phytocerum Costa et al., 2003 – Mellom- og Sør-Amerika
 Phytocerum alleni Costa et al., 2003 – Costa Rica, Nicaragua
 Phytocerum belloi Costa et al., 2003 – Brasil
 Phytocerum birai Costa et al., 2003 – Brasil
 Phytocerum boliviense (Golbach) – Bolivia
 Phytocerum burakowskii Costa et al., 2003 – Trinidad
 Phytocerum cayennense (Bonvouloir) – Mexico, Fransk Guyana, Brasil
 Phytocerum distinguendum (Soares & Peracchi) – Brasil
 Phytocerum golbachi Costa et al., 2003 – Argentina
 Phytocerum ingens Costa et al., 2003 – Brasil
 Phytocerum inpa Costa et al., 2003 – Brasil
 Phytocerum minutum (Golbach) – Argentina
 Phytocerum serraticorne Costa et al., 2003 – Guatemala
 Phytocerum simonkai Costa et al., 2003 – Trinidad
 Phytocerum trinidadense (Golbach) – Trinidad
 Phytocerum zikani (Soares & Peracchi) – Brasil

Eksterne lenker 
 
 Cerophytidae of Costa Rica
 Cerophytum pulsator - bilder
 larve - Cerophytum elateroides - bilder

Biller
Musevisa

«Musevisa» er en sang med tekst av Alf Prøysen. Sangen ble først framført i NRKs Barnetimen i 1946, og ble spilt inn med Alf Prøysen, guttekor og ensemble på 78-platen Columbia GN 1091 i april 1949.

Teksten ble også utgitt som bildebok med illustrasjoner av Willie Nordrå i 1949. Melodien er en gammel reinlender. Melodien ble brukt første gang under plateinnspilling i Norge allerede i 1906 da revyartisten Oscar Lerdahl sang «Hvad man ikke kan miste». Zetterstrøm & Kristoffersen har spilt den inn under tittelen «Koselige gamledager». I Sverige er melodien publisert flere ganger under tittelen "Heisan grabbar".

Et angivelig sensurert siste-vers 
Den tidligere NRK-programlederen Vidar Lønn-Arnesen var blant forfatterne av en bok der det ble hevdet at Alf Prøysen hadde skrevet en avslutning på Musevisa som var blitt sensurert bort, angivelig av Lauritz Johnson. I verset det var tale om, ble alle musene spist av en katt. Prøysen-biograf Ove Røsbak bestred Lønn-Arnesens versjon, og sa at det siste verset var blitt skrevet i tilfelle Johnson mente mus var skadedyr. Senere viste det seg at en annen NRK-ansatt hadde forfattet det ukjente verset som en spøk; han hadde gjemt verset i en skuff og ville se om noen kolleger ville finne det og tro at verset faktisk var skrevet av Prøysen.

Det omstridte verset lyder slik:

Referanser

Eksterne lenker
 Ukjent vers på Musevisa
 Strid om musevisa

Julesanger
Norske julesanger
Alf Prøysen-sanger
Sanger fra 1946
Tim Flowers

Timothy David Flowers (født 3. februar 1967 i Warwick) er en tidligere engelsk fotballspiller og senere trener.

Flowers startet sin keeperkarriere i Wolverhampton Wanderers FC som tenåring. Han gikk videre til Southampton FC, hvor keeperlegenden Peter Shilton var førstekeeper. Han var reservekeeper noen år, før han ble fast sisteskanse som 22-åring.

Etter noen fantastiske sesonger ble storklubbene interessert i hans tjenester. Storsatsende Blackburn Rovers FC fikk tilslaget, og Flowers ble overført for rekordsummen 2 millioner pund.

Han vant Premier League med Blackburn i sin andre sesong. I samme periode var Flowers ofte i . Det førte til tilsammen 9 landskamper. Selv om han var en jevnt god keeper, gjorde han noen tabber i prøve-VM i Frankrike sommeren 1997, som førte han ut av landslagsdiskusjonen. 

Sent på 1990-tallet mistet han førsteplassen i Blackburn, samtidig med at klubben rykket ned. Flowers gikk da videre til Leicester City FC, hvor han tilbrakte noen sesonger før han ble keepertrener i samme klubb. Sommeren 2004 overtok han som keepertrener i Manchester City.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Engelske fotballspillere
Engelske fotballtrenere
Spillere i Fotball-EM 1996
Spillere i Fotball-VM 1998
Fotballspillere for Wolverhampton Wanderers FC
Fotballspillere for Southampton FC
Fotballspillere for Swindon Town FC
Fotballspillere for Blackburn Rovers FC
Fotballspillere for Leicester City FC
Fotballspillere for Stockport County FC
Fotballspillere for Coventry City FC
Fotballspillere for Manchester City FC
Fotballtrenere for Stafford Rangers FC
Fotballtrenere for Northampton Town FC
Fotballtrenere for Solihull Moors FC
Fotballtrenere for Macclesfield Town FC
Fotballtrenere for Barnet FC
Personer fra distriktet Warwick
Tim Sherwood

Timothy Alan Sherwood (født 2. februar 1969 i Borehamwood i Hertfordshire) er en tidligere engelsk fotballspiller.

Karriere som spiller 
Midtbanespilleren Sherwood startet karrieren i Watford. Han fortsatte karrieren Norwich City, før han i begynnelsen av 1992 sluttet seg til Blackburn Rovers som satset stort på denne tiden. Faktisk var han en av Kenny Dalglish` første kjøp i den nyrike klubben.

I perioden i Blackburn utviklet han seg enormt, og mange mente han var den mest undervurderte spilleren i England. Selv om han var kaptein og fast midtbaneanker på et av Englands beste lag midt på 90-tallet, stod han likevel bare oppført med èn B-landskamp for Englands U-21 landslag. Og det var tilbake fra tiden i Norwich City.

I 1999 var ikke lenger Blackburn en toppklubb i England, og Sherwood ville tilbake til familie og venner i London. Derfor meldte Tottenham Hotspur og Arsenal sin interesse. Han endte opp i Tottenham, og det var det som skulle til for at han samme år skulle få sine første landskamper. Under Kevin Keegans ledelse, imponerte han stort da han debuterte i 3-1 seieren hjemme mot .

Sommeren 2001 begynte ryktene om at Sherwood var på vei vekk fra Tottenham. Både Wolverhampton, Aston Villa, Southampton FC, Everton, West Ham United og senere Rangers FC, ble nevnt. Senere på året dukket flere klubber opp. Portsmouth sikret seg Sherwood i januar 2003 etter at manager i Tottenham, Glenn Hoddle, hadde fortalt Sherwood at han ikke var i planene hans.

Etter halvannet år i klubben på sørkysten, fulgte ett år i Coventry City i jakten på å greie å rykke opp med klubb nr.3 i karrieren. Så skjedde ikke og Sherwood ble frigitt sommeren 2005.

Karriere som trener 
Oktober 2008 ble Sherwood assistentmanager i Tottenham Hotspur under Harry Redknapp.  16. desember 2013 ble han midlertidig hovedtrener i Tottenham etter André Villas-Boas fikk sparken. Han ble fast ansatt 23. desember samme år og fikk en 18-måneders kontrakt som skulle vare ut 2014-15 sesongen.  Klubben kom på sjetteplass i ligaen i 2013-14 sesongen, men Sherwood fikk sparken 13. mai 2014.

14. februar 2015 ble han ansatt som manager i Aston Villa.  Han førte dem til finalen i FA-cupen i 2015, men laget tapte 0-4 for Arsenal.  25. oktober 2015 fikk han sparken etter laget hadde tapt seks kamper på rad og ikke hadde vunnet på 10 kamper.

10. november 2016 ble han ansatt som sportsdirektør i Swindon Town.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Engelske fotballspillere
Engelske fotballtrenere
Fotballspillere for Watford FC
Fotballspillere for Norwich City FC
Fotballspillere for Blackburn Rovers FC
Fotballspillere for Tottenham Hotspur FC
Fotballspillere for Portsmouth FC
Fotballspillere for Coventry City FC
Fotballtrenere for Tottenham Hotspur FC
Fotballtrenere for Aston Villa FC
Personer fra distriktet Hertsmere
Fødsler i 1969
Tveito (Hardanger)

Tveito er en gård ved Ulvikfjorden i Hardanger fra 1600-tallet. Senere er gården delt i Store-Tveito og Lille-Tveito.

Kjente personer 

Dagfinn Tveito (direktør i Hageselskapet og programleder for hageprogrammer på NRK)
Gjermund Tveito (psykolog, tidl. styreleder ved Politihøgskolen)

Bosetninger i Ulvik
Arne Tjølsen

Arne Tjølsen (født 1959) er en norsk lege og forsker. Han er spesialist i nevrologi og har forsket på felt som smerte og smertebehandling. Han er ansatt som professor i fysiologi ved Institutt for biomedisin, Universitetet i Bergen.

Tjølsen er født i Bergen, men vokste opp i Stavanger og i Hisøy. Han tok artium ved Grimstad gymnas (nå Dahlske videregående skole).

Han studerte medisin ved Universitetet i Bergen (1978–1984) og ble autorisert lege i 1986 etter turnustjeneste ved Fylkessjukehuset på Stord og i Jølster kommune. I 1987 ble han ansatt som stipendiat ved Universitetet i Bergen og i 1991 tok han en doktorgrad med en avhandling om smerte. Han ble deretter ansatt som post-doc (1991) og førsteamanuensis (1994) før han i 1998 ble professor i fysiologi ved Institutt for biomedisin, Universitetet i Bergen. Han har hatt flere lederstillinger ved universitetet, deriblant visedekan for utdanning ved Det medisinsk-odontologiske fakultet (2009–2017) og studieleder ved Institutt for biomedisin. Som institusjonsansvarlig har han hatt i oppgave å foreta skikkethetsvurderinger ved universitetet, med vektlegging av mellommenneskelige relasjoner og kommunikasjon. Han er også tilknyttet "Enhet for læring" ved Det medisinske fakultet, og arbeider der med medisinsk pedagogikk. Det kan også nevnes at han i 1998–1999 var gjesteforsker ved Stanford University Medical Center.

I 1994 mottok han Meltzer-prisen for yngre forskere ved Universitetet i Bergen.

Utenom det medisinsk-faglige er Tjølsen privatflyger, og autorisert som kretsdommer i sjakk. Han er også medlem av Bergen filharmoniske kor.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske nevrologer
Norske medisinprofessorer
Professorer ved Universitetet i Bergen
Personer fra Bergen kommune
Personer fra Arendal kommune
Dora (Trondheim)

Dora er opprinnelig to tyske ubåtbunkre i Trondheim fra andre verdenskrig. Dora 1 ble påbegynt i mai 1941 og ferdigstilt i juli 1943, mens Dora 2 aldri ble ferdigstilt. Bunkerne var et av Organisation Todts første anlegg i Norge, og huset den tyske Kriegsmarines 13. ubåt-flotilje.

Navnet kommer fra tysk: Drontheim  (Trondheim) og Dora er bokstaven D i det tyske fonetiske alfabetet. Et mindre anlegg av samme art i Bergen het «Bruno».

Bygningene og havnebassenget tilknyttet Dora er innført i NB!-registeret, en liste over bymiljøer i Norge som har nasjonal kulturhistorisk verneinteresse.

Historie 

Dora ble bygget som en av to ubåtbunkre i Trondheim, som var hovedbase for 13. ubåtflotilje. Ubåtvåpenet i nord opererte særlig i Nordishavet mot de allierte konvoiene med forsyninger til Sovjetunionen for lossing i havnen i Murmansk for å styrke de allierte innsatsen på Østfronten. De opererte imidlertid også andre steder og så langt sør som Den engelske kanal. Særlig kjent er historien om U-480 , verdens første ubåt med stealth-egenskaper. 

Anlegget Dora 1 hadde plass til 7 ubåter i fem dokker. Det ble bygget tilsvarende anlegg flere steder, blant annet i La Pallice (like ved La Rochelle) på vestkysten av Frankrike for ubåtene som opererte lengre sør i Atlanterhavet og vest for De britiske øyer.

Anlegget må sees i sammenheng med de store planene Albert Speer hadde om Neu-Drontheim ved Øysand.

Fem serbiske slavearbeidere ble begravd i betong og døde under byggingen av bunkerne da en spuntvegg falt over dem.

24. juli 1943 ble anlegget bombet av amerikanske bombefly. Dette var det eneste gang Trondheim ble bombet under andre verdenskrig. Åtte norske sivile og 31 tyskere døde. Et planlagt bombeangrep med 171 britiske fly 22. november 1944 ble avbrutt på grunn av værforholdene og kunstig tåke.

Bunkerne ble forsøkt fjernet etter krigen, men taket er 3,5 meter tykt med armert betong og veggene er tre meter, slik at det ikke ble kostnadssvarende å prøve å fjerne anlegget.

Det måtte så mye dynamitt til at man ville risikere skader på byen omkring ved en sprengning av anlegget. Bunkeren Dora 2 er i dag midlertidig fredet og blir i dag benyttet som skipsverft og verksteder. Dora 1 blir benyttet blant annet som regionalt senter for ABM-utvikling, musikksenter for rock, bowlinghall, lager, verksted og så videre). De tykke veggene gjør at klimaet er stabilt inne i anlegget og dette gjør det svært egnet til lager. Arkivsenteret Dora er et samarbeid mellom Statsarkivet i Trondheim, Interkommunalt arkiv Trøndelag, Trøndelag fylkeskommunes arkiv, Trondheim byarkiv og NTNU Universitetsbibliotekets avdeling Dora. Det er planlagt at det eksisterende blå påbygget på toppen av Dora 1 skal fjernes og erstattes av et nytt og større påbygg.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 «Dora for D i Drontheim» – Kronikk av Svein Carstens i Adresseavisen
 Bilder

Byggverk i Trondheim
Kulturminner i Norge fra andre verdenskrig
Severdigheter i Trondheim
Militære installasjoner i Trondheim
Østbyen (Trondheim)
Byggverk fullført i 1943
Kulturmiljøer av nasjonal interesse
Norsk psykomotorisk fysioterapi

Norsk psykomotorisk fysioterapi er en behandlingsterapi som ble utarbeidet fra slutten av 1940-årene av psykiater Trygve Braatøy  og fysioterapeut Aadel Bülow-Hansen.

Metode 
Metoden omfatter både en forståelsesform og en metodisk tilnærming. Utgangspunktet er en forståelse av kroppen som en funksjonell og samspillende enhet. Både undersøkelse og behandling omfatter hele kroppen, uansett pasientens symptomer og plager. Lokale problem ses i sammenheng med kroppen som helhet, og endringer ett sted i kroppen forventes å sette igang ringvirkninger i andre kroppsdeler. Omstilling av respirasjon står sentralt i behandlingen, og da helst gjennom indirekte respirasjonspåvirkning; dvs gjennom påvirkning av kroppsholdning og bevegelser. En spiller bevisst på gjensidigheten mellom disse kroppsfunksjonene og det nære forholdet mellom disse og muskulære spenninger, autonome funksjoner og emosjoner.

Fysioterapeuten arbeider med massasje, spesifikke kroppsbevegelser og noe samtale. Respirasjonsforholdene bestemmer doseringen. Et lite smerteknip i muskulaturen benyttes for å få frem pasientens spenningsmønster ved ubehag. Pasienten lærer å finne frem til adekvate måter å motvirke ubehag og spenninger på i et empatisk, terapeutisk klima. Indikasjonsområdet er først og fremst økte eller reduserte muskelspenninger og myofacial smerte med bakgrunn i ergonomi, belastende bevegelsesvaner og lettere emosjonelle problemer.

Henvisning og mål 
Legen vurderer pasienten og henviser til behandlingen. Psykomotorikeren undersøker kroppsholdning, respirasjon, bevegelser og muskelkonsistens. Ved betydelige avvik fra normene for ideelle kroppsforhold anbefales annen type fysioterapi. Målet med norsk psykomotorisk fysioterapi er smertefrihet eller reduserte smerter i en stabil og fleksibel kropp hvor pusten har full tilpasningsevne både til fysisk aktivitet og følelser.

Omfang 
I Norge er det omtrent 360 fysioterapeuter med videreutdanning i norsk psykomotorisk fysioterapi (2008). Fram til 1994 foregikk utdanning i arbeidsformen i regi av Norske Fysioterapeuters Forbund. Fra 1994 ble behandlingsformen integrert i en nyutviklet Videreutdanning i psykiatrisk og psykosomatisk fysioterapi ved Høgskolen i Oslo. Slik utdanning tilbys idag ved HiO og Universitetet i Tromsø. Årlig utdannes tilsammen ca. 20 fysioterapeuter i PMF.

Kilder 
Thornquist E, Bunkan BH: Hva er psykomotorisk fysioterapi? Universitetsforlaget, Oslo 1986

Eksterne lenker 
 Norsk Helseinformatikk – Hva er psykomotorisk fysioterapi?
 Tidsskrift for Den norske legeforening - Psykomotorisk fysioterapi, prinsipper og retningslinjer

Fysioterapi