alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Belgisk fårehund

Belgisk fårehund er en fellesbetegnelse for fire rasevarianter. Det eksisterer således ikke en enkelt hunderase med denne betegnelsen.

Man vet ikke sikkert hvilke hunder som regnes som stamfedre for belgisk fårehund. Noen mener at variantene nedstammer fra krysninger mellom ulike gamle sentraleuropeiske fårehunder, andre at de er et resultat av krysninger mellom lokale mastiffer og skotsk hjortehund. Sistnevnte ble importert fra England til blant annet Belgia på 1200-tallet.

På siste halvdel av 1800-tallet oppstod det i mange land en interesse for å skape nasjonale hunderaser. I Belgia fantes det på den tiden store saueflokker på landsbygdene. De ble gjetet av fårehunder, fulle av arbeidslyst og utholdenhet. Disse hundene hadde en nærmest identisk anatomi og størrelse, men store forskjeller med hensyn til eksteriøret.

I 1891 inviterte derfor professor A. Reul, ansatt ved veterinærinstituttet i Cureghem i Belgia, gjetere og eiere av slike hunder til et felles møte, for å danne seg et inntrykk av hundene med tanke på å etablere en felles nasjonal belgisk fårehundrase. I begynnelsen var det en del uenighet om de ulike variantene, men man endte til slutt opp med å dele inn hundene i tre definerte varianter, basert på pelstype. Dette var korthåret, langhåret og strihåret. Fargene fikk først betydning noen år senere. Samtidig ble De Club du Chien de Berger Belge opprettet.

I 1898/1899 ble det bestemt at rasen skulle ha definerte fargevarianter. Den langhårede helsorte varianten fikk da navnet Groenendael, etter slottet med samme navn. Eieren, en oppdretter ved navn Nicolas Rose var restauratør der. Samtidig ga det kongelige slottet i Laeken navn til den ruhårede askegrå/askeblonde varianten, som ble hetende Laekenois. Den er utvilsomt den mest sjeldne av de. Den korthårede varianten, som kunne være både sort og rødgul tidligere, skulle nå bare være rødgul og ha sort maske. Den fikk navnet Malinois, etter byen Mechelen (Malines på fransk). Først noen år senere, i 1907 ble så den 4. varianten godkjent, først av Berger Belge Club. Det var en langhåret rødbrun variant med sorte inntegninger og sort maske. Den fikk navnet Tervueren, etter stedet med samme navn. Der hadde nemlig en brygger i lang tid drevet med oppdrett av slike hunder.

Varietetene

Eksterne lenker 
 Norsk Belgisk Fårehund Klubb

Hunderaser
Belgisk kultur
Gjeterhunder
Fajanse

Fajanse (fra fransk etter det italienske bynavnet Faenza, som var kjent for sin keramikk) er leirtøy (keramikk) av lys leire forsynt med glasur inneholdende tinnoksid. Fajanse er lavbrent leirtøy, brent ved temperaturer opptil ca. 1020°C. Navnet fajanse er brukt over hele Europa etter et keramisk gods som ble utviklet på 1500-tallet i den italienske byen Faenza. Da «ostindisk» porselen ble importert fra Kina i 1600-årene, ble det ofte etterlignet i fajanse. Særlig er fabrikkene i Delft i Nederland kjent for produksjonen av hvit fajanse med blå dekor etter kinesiske forbilder.

I Norden ble fajanse først produsert i København fra 1722 og på Rörstrand ved Göteborg fra 1726. I Norge ble fajanse laget på Herrebøe Fajansefabrikk i Idd ved Halden fra 1759 til ca. 1770. Omtrent samtidig ble det i en kort periode produsert fajanse også i Drammen. Fajansen fra Egersund er spesielt godt kjent på grunn av Egersunds Fayancefabriks Co. A/S, som var i drift fra 1847 til 1979. Fabrikken produserte varer i steintøy. At fajanse forekommer i fabrikknavnet, skyldes at dette hadde en høy status i 1860-årene, da fabrikken tok navnet i bruk. I virkeligheten er det svært få av gjenstandene fra Egersunds Fayancefabriks Co. A/S som oppfyller kravene til fajansebetegnelsen. Steintøy og fajanse fra Egersund fajansefabrikk er i dag samlerobjekter.

I Egersund er det et eget fajansemuseum: Egersund Fayancemuseum.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Forbrukervarer
Keramikk
Okka

Okka (utt.: åkka) er et dialektord fra deler av Sørvestlandet. Det kommer fra norrønt okkr med samme betydning som eiendomspronomenet «vår», «vårt» eller «våre» på bokmål (som f.eks. okka by, okka hus og okka ræge, for henholdsvis vår by, vårt hus og våre reker). Det brukes også i førsteperson flertall, «okke» (oss). I eldre setesdalsdialekt fantes også okkon og dekon (vi og dere); likeledes i noen bygder i vest-Telemark økkun og dikkun.

Ordet er unikt for sørvestlandet, og har ikke sammenheng med lignende dialektord som «åkkesom» eller «håkken».  Okka er i bruk i lokale dialekter fra sør for Hååna i Hå, og helt sør til Mandal. Ordet brukes også på Island (okkar) og Færøyene (okkara) og har samme betydning og opphav som tilsvarende i Norge.

Eigersund kommune hadde ordet i sitt slagord, Okka by e dokka by (Vår by er deres by). Tidligere Ordfører John Skaara (H) likte det ikke, og stoppet den offisielle innføringen av slagordet.

Siden ordet ikke forekommer i hverken bokmål eller nynorsk, er det ikke noen offisiell rettskrivning av ordet. Som et dialektord, kan man forestille seg at ordet like godt kunne vært skrevet «åkka», som «okka». Likevel er det «okka» som er den allment aksepterte skrivemåten. Gitt at ordet stammer fra norrønt okkr, er det kanskje ikke så unaturlig at ordet skrives med o, siden å tilsvarer norrønt á. Skrivemåten «okka» har også lang historisk bruk: I en «oversettelse» av Romerbrevet til Jær-dialekt fra 1698, omtales Jesus Kristus som «okka herræ» (vår herre). Også Ivar Aasen, i sin Prøver af Landsmaalet i Norge (1853), skriver «okka»  med o. I hans fotnote til vendingen «hjå okke» skriver han at det betyr «hos os.» og legger til «Lyder sædvanlig “isj’okke”. I Hardanger hedder det; isjaa aako (isj’aako, el. sjaako). I det gamle Sprog: hjá (í hjá) okkr.» Man ser her i klartekst at ordet på det tidspunktet også ble brukt i Hardanger, noe som det fortsatt er langs Sørfjorden i Hardanger.

Referanser

Norske ord og uttrykk
Norrøne ord og uttrykk
Vestbanestasjonen

Vestbanestasjonen (i dagligtale omtalt som Vestbanen), Brynjulf Bulls plass 1 i Oslo, ble oppført i 1872og åpnet 7. oktober det året, og var stasjonsbygning for Drammenbanen fram til 1989.

Samferdsel

Vestbanestasjonen ble fra sin etablering utgangspunkt for togrutene til Drammen over Drammenbanen, til Vestfold over Vestfoldbanen og etter hvert Kristiansand og Stavanger over Sørlandsbanen. Før Oslotunnelen ble etablert var det daglige godstog mellom Østbanen og Vestbanen via Havnebanen, som ble kjent for det norske folk i en av Olsenbandens filmer.

Vestbanestasjonen ble utgangspunktet for de smalsporete jernbanene som ble etablert på Østlandet i siste halvdel av 1800-tallet. Av disse var Vestfoldbanen som var den siste hovedbanen i Norge som ble konvertert til normalspor, hvilket skjedde i 1949.

Stasjonsbygningen
Stasjonsbygningen er tegnet av arkitekt Georg Andreas Bull i historisme. Den er oppført i pusset teglstein. Fasaden mot Rådhusplassen med sine to lave tårn står diagonalt i forhold til bygningens hovedretning. Vinduer og inngangsdører har buet overdekning.

Bygningen huser bl.a Nobels Fredssenter og benyttes forøvrig til næringslivsformål.

Vestbanestasjonen vender mot Rådhusplassen.

Utbygging av tomten
I 2002 vant det nederlandske arkitektfirmaet OMA konkurransen om utnyttelse av stasjonstomten vest for  stasjonsbygningen. Prosjektet var ment å bli realisert cirka 2010, og gi stasjonsbygningen en rekke større, nye nabobygninger. Dette prosjektet er nå skrinlagt.

I mai 2008 ble det bestemt at den fremtidige bygningen for Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design skal bygges på Vestbanetomten.  I november 2010 vant det tyske arkitektfirmaet Kleihues + Schuwerk den internasjonale arkitektkonkurransen. 6. juni 2013 vedtok Stortinget nybygget innenfor en kostnadsramme på 5 327 mill. kroner.

Kulturminne
Vestbanestasjonen er et kulturminne og har nummer 86172 i Riksantikvarens kulturminnebase.

Se også
Østbanestasjonen
Sprengingen av Øst- og Vestbanestasjonen

Referanser

Eksterne lenker

  Oslo kommune, side med lenke til dokumenter om utbygging av vestbanetomten (lest 28. desember 2007)
 

Byggverk i Oslo
Historisme
Oslo sentrum
Jernbanestasjoner på Drammenbanen
Jernbanestasjoner i Oslo
Nedlagte jernbanestasjoner i Norge
1872 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1872
Jernbanestasjoner nedlagt i 1989
Kulturminner i Sentrum (Oslo)
Bygninger tegnet av Georg Andreas Bull
Ivar Næss
Vika
Oslos samferdselshistorie
SUSE Linux

SUSE Linux er en samling av Linuxdistribusjoner som er eid av Novell. Det finnes tre distroer under SUSE-paraplyen: OpenSUSE (tidligere SuSE Linux), SUSE Linux Enterprise Server og SUSE Linux Enterprise Desktop. SUSE, med Novell i ryggen, er også en av de som bidrar mest til utvikling av Linux-kjernen og OpenOffice.org. SUSE Linux skiftet offisielt navn til OpenSUSE etter versjon 10.2 Alpha 3.

Den første versjon ble lansert den 29. mars 1994, noe som gjør SUSE Linux til en av de eldste Linux-distribusjonene.

Med YaST gjøres installasjon av programmer, konfigurering av Linux og lignende veldig enkelt. Programmet gjør også installering av operativsystemet enkelt.

Historie
Opprinnelig var SUSE Linux-distribusjonen en tysk oversettelse av Slackware, som igjen var basert på SLS.

S.u.S.E (akronym for «Software- und Systementwicklung», tysk for «programvare- og systemutvikling») startet i 1992 som en UNIX-konsulentgruppe, som bidro ofte med programvare til Slackware og SLS og som laget manualer til både UNIX og Linux.

Referanser

Eksterne lenker 
 SuSEs offisielle hjemmesider
 OpenSuSEs offisielle hjemmesider

 
RPM-baserte Linuxdistribusjoner
Linuxdistribusjoner lansert i 1994
Michael Melchior

Michael Melchior (født 31. januar 1954 i København i Danmark) er en dansk og israelsk rabbiner og politiker, som siden 1999 har representert det venstreorienterte religiøse partiet Meimad i det israelske parlamentet, Knesset.

Liv og virke 
Melchior ble født i en rabbinerfamilie i København, og fikk sin semikhá (ordinasjon) som rabbiner fra Yeshivat Hakotel i Jerusalem. Han arbeidet i mange år som rabbiner i Det Mosaiske Trossamfund i Oslo.

Siden 1985 har Melchior og hans familie hovedsakelig bodd i Israel. Hans sønn Joav ble senere rabbiner i Oslo. Han ble leder for Meimad i 1996 og i 1999, året da Meimad ble et parti, ble han innvalgt i Knesset. Han er partiets eneste representant.

Fra 1999 til 2001 var han minister for sosiale- og diasporasaker i Ehud Baraks regjering.

Etter at Barak tapte valget i 2001, ble han i stedet utnevnt til viseutenriksminister for diaspora-anliggender under Shimon Peres, men mistet denne stillingen da Arbeiderpartiet trakk seg fra regjeringen i november 2002. Han ble gjenvalgt til Knesset i 2003.

I januar 2005 ble han utnevnt til viseminister for utdannelse, kultur og sport, etter at Arbeiderpartiet hadde gått inn i regjeringen igjen. I juni 2006 ble han viseminister for sosiale- og diasporasaker, men gikk igjen av etter at Arbeiderpartiet trakk seg ut av regjeringen.

Melchior ble gjenvalgt som Knessetmedlem  i 2006, og ble da leder for komiteen for utdannelse, kultur og sport.

Referanser

Eksterne lenker 

 Biografi over Michale Melchior fra Israels utenriksdepartement (engelsk)
 Blanche Majors forsoningspris for 2017 

Personer fra København
Nordmenn født i Danmark
Det mosaiske trossamfunn
Rabbinere
Israelske politikere
Tommy Svindal Larsen

Tommy Svindal Larsen (født 11. august 1973 i Skien) er en norsk tidligere fotballspiller. Han spilte sist for moderklubben Odd Grenland i Tippeligaen, og har også vært innom Start, Stabæk og tyske 1. FC Nürnberg der han var kaptein og nøkkelspiller. Hans foretrukne posisjon var sentralt på midtbanen.

Tommy Svindal Larsen viste tidlig sitt store fotballtalent, og ble av Dagbladet omtalt som «Guds gave til fotballen». Han har norgesrekord i antall spilte kamper på aldersbestemte landslag med 99 kamper totalt, og spilte i løpet av karrieren 24 kamper for det norske . Svindal Larsen returnerte i 2005 fra Tyskland til Odd Grenland, hvor han ble værende frem til han la opp etter 2011-sesongen.

Landslagskarriere 
 G15 – 25 kamper, 8 mål
 G16 – 12 kamper, 8 mål
 G17 – 11 kamper, 4 mål
 G18 – 6 kamper ,0 mål
 M20 – 4 kamper, 0 mål
 M21 – 41 kamper, 11 mål
  – 24 kamper, 0 mål

Se også 
 Liste over norske landslagsspillere i fotball for herrer

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske fotballspillere
Norske landslagsspillere i fotball for herrer
Norske fotballspillere i Tyskland
Fotballspillere for Odds ballklubb
Fotballspillere for Idrettsklubben Start
Fotballspillere for Stabæk Fotball
Fotballspillere for 1. FC Nürnberg
Personer fra Skien kommune
Fødsler i 1973
Tambarskjelvar Idrettslag

Tambarskjelvar Idrettslag er et idrettslag fra Naustdal i Sunnfjord kommune i Vestland. Klubben er nasjonalt kjent for utmerkelser i volleyball og vektløfting.

Idretter

Fotball 
A-laget i fotball spiller i 4. divisjon i Sogn og Fjordane Fotballkrets. Høsten 2007 ble det tatt initiativ til å starte et seniorlag i bygda igjen. Resultatet ble et 6.-divisjonslag i 2008-sesongen etter å ha latt seniorfotballen ligge brakk i Naustdal siden 2002. I comebacksesongen ble de avdelingsvinnere og rykket opp til 5. divisjon, avdeling 1, der de i 2009 endte sist og rykket ned igjen til 6. divisjon.

I 2013 ble det 5. divisjonsspill på ny etter at de fikk tilbud om Stadlandet sin plass etter at de trakk laget sitt ved utgangen av januar. Tambarskjelvar endte i 2012 på 2.-plass i 6. divisjon avdeling 2 bak Florø 3 som ble divisjonskollega også i 2013. De var ansett som det svakeste laget i avdelingen og hadde hatt dårlige treningsforhold gjennom hele vinteren. Laget vant sin avdeling i 2013, laget slo også vinneren i avdeling 1 over to kamper og kunne motta sin første KM-pokal for senior herrer. Laget spiller i dag i 4. divisjon.

Tabell 2013

Vektløfting 
Tambarskjelvar IL er kanskje den mest kjente og profilerte klubben i vektløftingmiljøet.

Meritter (ufullstendig) 
 Gull Lag NM 2005 for Ungdom
 Gull Lag NM 2006 for Elite
 Gull Lag NM 2006 for Ungdom
 Sølv Lag NM 2006 for Junior

Løftere

Elite 
 Geir Grønnevik (kongepokalvinner NM 2005)
 Steinar Kvame  (norgesmester) 
 Jostein Frøyd  (norgesmester)

Veteran 
 Håvard Røyseth
 Odd Gunnar Røyseth
 Gunnar Reiakvam 
 Ove Varlid 
 Arne Larsen
 Stian Grimseth

Ungdom/Junior 
 Daniel Robert Shanks
 Espen Rørstadbotnen
 Sindre Rørstadbotnen
 Ole Martin Larsen
 Vebjørn Varlid
 Yngve Apneseth 
 Rune Martin Apneseth
 Tore Gjøringbø

Volleyball 
Tambarskjelvar er en av de fremste klubbene på jentesiden. Klubben har spiller/spillere på landslaget.

Eksterne lenker 
 
 Tambarskjelvar Fotball

Idrettslag i Sogn og Fjordane
Fotballag i Sogn og Fjordane
Sport i Sunnfjord
Naustdal
William Robertson Smith

William Robertson Smith (født 8. november 1846 i Aberdeenshire i Skottland, død 31. mars 1894) var en filolog, fysiker, arkeolog og bibelkritiker. Han er mest kjent for sitt arbeid med Encyclopædia Britannica og boken Religion of the Semites, som blir betraktet som et grunnleggende skrift i sammenliknende religionsvitenskap.

Referanser

Eksterne lenker 
 William Robertson Smith – A recapitulating website
 W. R. Smith – Ancestry and famous Relatives

Skotske arkeologer
Personer fra Aberdeenshire
Fødsler i 1846
Dødsfall i 1894
Cagliari

Cagliari er hovedbyen på Sardinia og sete for Sardinias regionalregjering. Selve Cagliari har 154 106 innbyggere, totalt ca. 300 000 med forstedene. Byen ble grunnlagt av fønikerne. Siden 2014 er Cagliari senter i Storbyområdet Cagliari.

Byen har fergeforbindelse til Tunisia, Civitavecchia og Palermo

Referanser

Eksterne lenker 
 

Byer på Sardinia
Sindarin

Sindarin er et kunstig alvespråk konstruert av professor J.R.R. Tolkien. I hans verk snakkes språket av gråalvene, dvs. sindaene, i Midgard. I tredje tideverv var det mer populært enn quenya; quenya ble kun brukt i høy lære, mens sindarin ble brukt som dagligspråk (av alvene, vel å merke. Bruken av sindarin som dagligtale hos mennesker døde ut da Númenor ble utslettet. Likevel var det mer utbredt blant de lærde hos menneskene å kjenne sindarin enn quenya).

Tolkien etterlot seg mindre skriftlig materiale om sindarin enn om quenya, og mye av det han tenkte seg om språket, ble nok aldri skrevet ned, og gikk derfor tapt ved hans død. Det er derfor vanskeligere å si noe sikkert om sindarin enn quenya.

Fiktiv historie 
Sindarin er i slekt med quenya, men stammer ikke direkte fra det. Det utviklet seg fra språket som ble talt av teleriene, de av eldaene som ble igjen i Beleriand i Midgard. Dette språket ble siden også talt av noldoene som vendte tilbake til Midgard og noen av menneskestammene, spesielt i Hadors hus.

Ikke-fiktiv historie
J.R.R. Tolkien likte det walisiske språket, og noen av de grammatiske hovedtrekkene kan spores tilbake til dette språket. Det er f.eks. prefiksforandringen, som vi verken kjenner fra de romanske eller germanske språkene.

Grammatikk
Her er en oversikt over de mest oppsiktsvekkende målmerkene i sindaringrammatikk: 

Sindarin inneholder, som det øy-keltiske språket, lydmutasjon, som opprinnelig var av fonologisk opphav, men som siden ofte ble grammatiske  (f.eks.: dea [skygge] → i dhea [skyggen]).

Flertallsbygning fulgte lignende lydforandringer som tysk og til tider også walisisk (f.eks.: amon [fjell] → emyn [flertall: fjell]).  
Substantivene blir ikke tilpasset noe kasus.

Konjugasjonene av verb er lignende av tysk gjennom Affixe (f.eks: ped- [sprechen, (snakke) ordstamme] → pedithal [du wirdst sprechen (du kommer til å snakke)].

Utenom dette var det nødvendig å finne på skrift også:

 Tengwar (skriften til alvene i Valinor)
 Certar (runeskriften) En runeskrift i Midgard, for det meste bestående av rette linjer, og ble i det tredje tidevervet nesten bare brukt av dvergene.

Se også
 Planspråk:  definisjoner

Eksterne lenker
 Ardalambions side om Sindarin (engelsk)
 Ardalambions side om Sindarin (norsk)

Konstruerte språk
Tolkiens verden
Kongregasjonen for folkenes evangelisering

Kongregasjonen for folkenes evangelisering (Congregatio de Propaganda Fide, «Kongregasjonen for troens utbredelse») er en avdeling i Den romerske kurie, som er Den katolske kirkes sentrale administrasjon. Den har ansvaret for det katolske misjonsarbeid. Prefekten er kardinal Ivan Dias, som ble utnevnt i 2006.

Kongregasjonen ble opprettet 22. juni 1622 av pave Gregor XV, i bullen Inscrutabili Divinae. Den oppgave var fra begynnelsen av misjonsvirksomhet, og da spesielt koordinering av misjonsinnsatsen, retningslinjer for misjonærene, fremme av dannelsen av et lokalt kleresi og grunnleggelse av katolske institusjoner i misjonsområdene, og økonomisk støtte til områder hvor kirken er under oppbygging. 

I dag er det viktigste dokumentet for kongregasjonens arbeid Pastor Bonus fra 28. juni 1988. Der spesifiseres det at «det ligger under kongregasjonen å styre og koordinere arbeidet for folkenes evangelisering og misjonssamarbeid over hele verden, unntatt i områder som er underlagt Kongregasjonen for Østkirkene». 

Områder hvor Den katolske kirke er under oppbygging er direkte underlagt kongregasjonen. Dette var tilfelle med Norge i 1953, da Oslo katolske bispedømme ble opprettet, og vedvarte frem til 1970-årene.

Prefekter

Antonio Maria Sauli (1622)
Ludovico Ludovisi (1622–1632)
Antonio Barberini (1632–1671) (1)
Paoluzzo Altieri (1671–1698)
Carlo Berberini (1698–1704)
Giuseppe Sacripanti (1704–1727)
Vincenzo Petra (1727–1747)
Silvio Valenti Gonzaga (1747–1756)
Giuseppe Spinelli (1756–1763)
Giuseppe Maria Castelli (1763–1780)
Leonardo Antonelli (1780–1795)
Giacinto Sigismondo Gerdil (1795–1802)
Stefano Borgia (pro-prefekt 1798-1800, prefekt 1802-1804)
Antonio Dugnani (1804–1805)
Michele di Pietro (1805–1814)
Lorenzo Litta (1814–1818)
Francesco Luigi Fontana (1818–1822)
Ercole Consalvi (pro-prefekt 1824-1824, prefekt 1824)
Giulio Maria della Somaglia (pro-prefekt 1824-1826)
Mauro Alberto Cappellari (1826–1831)
Carlo Maria Pedicini (1831–1834)
Giacomo Filippo Fransoni (1834–1856)
Alessandro Barnabó (1856–1874)
Alessandro Franchi (1874–1878)
Giovanni Simeoni (1878–1892)
Mieczyslaw Halka Ledóchowski (1892–1902)
Girolamo Maria Gotti O.C.D. (1902–1916)
Domenico Serafini O.S.B. (pro-prefekt 1916, prefekt 1916-1918)
Wilhelmus Marinus van Rossum C.SS.R. (1918–1932)
Pietro Fumasoni Biondi (1933–1960)
Samuel Alphonse Stritch (pro-prefekt 1958)
Grégoire-Pierre XV Agagianian (pro-prefekt 1958-1960, prefekt 1960-1970)
Agnelo Rossi (1970–1984)
Dermot Ryan (pro-prefekt 1984-1985)
Jozef Tomko (pro-prefekt 1985, prefekt 1985-2001)
Crescenzio Sepe (2001–2006)
Ivan Dias (2006–)

Eksterne lenker 
 Hjemmeside

Katolske forvaltningsorganer
Xinji

Xinji (kinesisk: 辛集; pinyin: Xīnjí) er et byfylke i byprefekturet Shijiazhuang i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina.

Xinji var tidligere Shulu fylke (束鹿县，Shùlù Xian), og ble byfylke i 1986.

Befolkningen var på  innbyggere i 1999.

Samferdsel
Qingdao-Taiyuan høyhastighetstog stanser her på sin vei fra Qingdao til Taiyuan.

Referanser

Eksterne lenker 
 Lokalregjeringens hjemmesider 

Byfylker i Hebei
Francisco Javier Errázuriz Ossa

Francisco Javier Errázuriz Ossa (født 5. september 1933 i Santiago i Chile) er kardinal fra Chile, og katolsk erkebiskop av Santiago de Chile.

Msgr. Errázuriz Ossa ble presteviet i 1961 og har lisensiat i teologi fra universitetet i Fribourg i Sveits. Han er tilknyttet den prestelige gren av Schönstatt-bevegelsen, et katolsk sekularinstitutt. Han ble regionalsuperior for instituttet i Chile, og i 1971 ble han medlem av bevegelsens generalråd i Tyskland. I 1974 ble han valgt til generalsuperior for Schönstattfedrene.

I 1990 ble Errázuriz Ossa utnevnt til titularerkebiskop av det middelalderske, nå nedlagte, islandske katolske bispedømmet Hólar, og ble sekretær for  Kongregasjonen for Institutter for konsekrert liv og Selskaper for apostolisk liv. I 1996 ble han utnevnt til erkebiskop av Valparaíso i Chile, og deretter, i 1998, ble han utnevnt til erkebiskop for den chilenske hovedstaden, Santiago de Chile. Han ble i 2003 dessuten valgt til president for Rådet for Latinamerikanmske bispekonferanser.

I 2001 ble Errázuriz Ossa kreert til kardinal av pave Johannes Paul II, med Santa Maria della Pace som tittelkirke.

Han er tidligere blitt vurdert som en av de særlig valgbare (papabile) kardinaler ved pavevalget i april 2005, som valgte pave Benedikt XVI som pave Johannes Paul IIs etterfølger.

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:

 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (16235-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
 Kardinal Henry Benedict Mary Clement Stuart of York (1725-1807) *1758
 Pave Leo XII (1760-1829) *1794
 Kardinal Chiarissimo Falconieri Mellini (1794-1859) *1826
 Kardinal Camillo di Pietro (1806-1884) *1839
 Kardinal Mieczyslaw Halka Ledóchowski (1822-1902) *1861
 Kardinal Jan Puzyna z Kosielsko (1842-1911) *1886
 Erkebiskop Józef Bilczewski (1860-1923) *1901
 Erkebiskop Bolesław Twardowski (1864-1944) *1919
 Erkebiskop Eugeniusz Baziak (1890-1962) *1933
 Pave Johannes Paul II (1920-2005) *1958
 Kardinal Francisco Javier Errázuriz Ossa (1933-) *1991

Referanser

Eksterne lenker 
 Fyldige kardinalsbiografier på norsk – katolsk.no
 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Chilenske kardinaler
Chilenske katolske biskoper
Personer fra Santiago de Chile
Linjen Rebiba