alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Rema 1000

Rema 1000, stilisert som REMA 1000, er en norsk franchisekjede med dagligvareforretninger som eies av Reitan Retail.

Den første butikken ble startet av forretningsmannen Odd Reitan i samarbeid med hans far Ole Reitan 15. februar 1979 på Bromstad i Trondheim, under navnet Rema 600. Året etter ble det åpnet en butikk i Mo i Rana, og butikkens navn ble endret til Rema 1000. Butikken var laget med utgangspunkt i forretningsmodellen til tyske ALDI.

Per oktober 2020 hadde kjeden  butikker, hvorav 649 i Norge og 352 i Danmark. Butikk nummer  åpnet 1. oktober 2020 kl. 10.00 på Ranheim i Trondheim, og butikk nummer  åpnet 1. oktober 2020 kl. 10.01.

Navnet Rema har sin bakgrunn i ordene Reitan og manufaktur.

Rema 1000 i Norge 

Per 2016 var Rema 1000 Norges største dagligvarekjede målt i omsetning, på tross av at Kiwi hadde flere utsalgssteder. Selve butikkene i Rema 1000-kjeden drives hovedsakelig etter franchisetakerprinsippet. Rema 1000 Norge består av et hovedkontor på Ensjø i Oslo, samt ti regionkontor og fem distribunaler. Hovedkontorets oppgaver omfatter felles markedsføring og innkjøp, økonomi og IT, samt drift, etablering og sentrale støttefunksjoner. Regionkontorene er servicekontorer for butikkene i regionen, og tar seg av regional markedsføring og etablering av nye butikker i sitt område.

Egne merkevarer 

Rema 1000 har flere egne merkevarer (såkalte EMV-er): 

 REMA 1000 (tørrvarer)
 PRIMA (laveste pris)
 Softstyle (hygieneprodukter)
 Fiskeriet (sjømat)
 Solvinge (Norsk kylling AS) (100 % eierandel)
Norske bryggerier AS (100 % eierandel)
Stanges Gårdsprodukter (95 % eierandel)
Kolonihagen (82 % eierandel)
Grans bryggeri (50 % eierandel)
Spekeloftet (pinnekjøtt) (50 % eierandel)
Kjeldsberg kaffebrenneri (50 % eierandel)
BAMA Gruppen (20 % eierandel)
Konsernet har også og eierandeler i flere foretak som leverer varer til REMA-butikkene.

Overtagelse av Lidl Norge 

Den 14. mars 2008 signerte Rema 1000 en kontrakt som sikret dem all Lidls virksomhet i Norge. I oktober 2009 ble det kjent at Reitangruppen betalte 1,918 milliarder kroner for alle eiendommer som Lidl Norge eide og samtlige av Lidls butikker, lager, hovedkontor og ansatte.

Distribunaler og regioner 
Rema 1000 Norge er inndelt i 12 regioner, og har 6 distribunaler.

Se også 
 Kuttisme

Referanser

Eksterne lenker
 

Reitangruppen
Norske detaljistselskaper
Selskaper etablert i 1977
Dagligvarekjeder
Reitan AS

Reitan AS (offisiell skrivemåte REITAN AS, og  het tidligere Reitangruppen) er et familieeid selskap med hovedkontor på Lade gård i Trondheim. Selskapet ble til som et resultat av samarbeidet mellom Ole Reitan og hans sønn Odd Reitan på 1970- og 1980-årene. I dag står Odd og hans sønner Ole Robert og Magnus Reitan som offisielle eiere av selskapet.

Forretningsområder 
Reitan AS består av tre forretningsområder: 

 Reitan Retail er et handelshus som omfatter konseptselskapene REMA 1000 Norge, REMA 1000 Danmark, Reitan Convenience og Uno-X Mobility.

 Reitan Eiendom har tre satsingsområder: Sentrumseiendom i Trondheim, Bergen og Oslo, Logistikk- og industrieiendom i Skandinavia og Handelseiendom i Skandinavia.

 Reitan Kapital er et investeringsselskap som ivaretar og utvikler finansielle verdier for REITAN.

I tillegg driver Reitan AS Britannia Hotell  i Trondheim.

Innenfor retail opererer gruppen med selskapene REMA 1000, Narvesen, 7-eleven, YX, Pressbyrån (Sverige), R-kioski (Finland), R-kiosk (Estland og Litauen), Lietuvos Spauda (Litauen), Uno-X Automat, YX Betjent, Uno-X Mobility og Uno-X Smøreolje. Samlet omsetning i 2018 var på 95 milliarder kroner. Reitangruppen  beskjeftiger  mennesker.

Selskapet endret navn til Reitan AS fra Reitangruppen AS i november 2020. Bedriften slo også sammen selskapet til 3 ulike satsingsområder: Reitan Kapital AS (Finans -og verdipapir), Reitan Retail (Rema 1000 Norge, Rema 1000 Danmark, Reitan Convenience og Uno-X Mobility) og Reitan Eiendom AS (Eiendomsinvesteringer).

Referanser

Eksterne lenker
 

 
Næringsliv i Trondheim
Lade
Etableringer i 1948
Boeing 757

Boeing 757 er et transkontinentalt 2-motors jetfly produsert av Boeing. Flytypen ble utviklet i samarbeid med Eastern Airlines og British Airways som en erstatning for Boeing 727. Flytypen ble produsert i perioden 1983–2005. Mer enn 1 030 er fremdeles i kommersiell drift.

Boeing 757 ble også kapret av terrorister som fløy inn i vestsiden på The Pentagon og styrtet på et jorde nær Shanksville, Pennsylvania den 11. september 2001

Designmessig er 757 i stor grad bygget på samme måte som Boeing 767. Flyet er noe mindre og noe smalere, men mye av teknologien er den samme i de to flyene. For eksempel er cockpiten tilnærmet identisk.

Flytypen er svært allsidig og brukes på en rekke svært forskjellige ruter, alt fra korte innenriksruter til transatlantiske flygninger. Rekkevidden gjør at flyet har blitt populært på «lange og tynne» ruter der passasjergrunnlaget ikke er stort nok for et større bredbuksfly.

Varianter 
Flytypen har blitt produsert i to varianter.  757-200 er kortere og har lengre rekkevidde enn 757-300. Det var også planlagt en 757-100 variant, men denne ble aldri bygget.

Eksterne lenker 
 

Passasjerfly
757
Tomotors jetdrevne luftfartøy
Moulin Rouge

Moulin Rouge (fransk for «Rød mølle») er en tradisjonell kabaretscene oppført i 1889 av Joseph Oller. Moulin Rouge ligger like ved Montmartre i Paris, og er berømt for den store vindmølleimitasjonen på taket. 

Stedets utforming og navnet Moulin Rouge er ofte blitt gjenstand for etterligninger fra andre nattklubber over hele verden. 

Etablissementet ble kjent for sine frekke og fargerike danseshow, som blant andre maleren Toulouse-Lautrec udødeliggjorde på plakater og malerier. Fremdeles strømmer det til besøkende fra hele verden for å oppleve de lettkledde, cancan-dansende jentene på nært hold.

Se også 
 Moulin Rouge!

Eksterne lenker 
 

Teatre i Paris
18. arrondissement i Paris
Etableringer i 1889
Erwin von Witzleben

Job-Wilhelm Georg Erwin von Witzleben (født 4. desember 1881 i Breslau, henrettet 8. august 1944 i Berlin i fengselet Plötzensee) var en tysk generalfeltmarskalk. Han var en av lederne for 20. juli-attentatet mot naziregimet og ble henrettet av nazistene for sin rolle i dette.

Liv og virke

Bakgrunn
Erwin von Witzleben kom fra militær bakgrunn; fra Elgersburg-Angelroda-grenen av den thüringiske adelige offisersfamilien von Witzleben. Hans far var den prøyssiske kaptein Georg von Witzleben (1838–1898), moren var den borgerlige Therese f. Brandenburg (1847–1925). 

Han tjenestegjorde som generalstabsoffiser under første verdenskrig.

Under nazismen
I 1935 engasjerte han seg i den konservative motstanden mot det nasjonalsosialistiske styret, og var i den indre krets av septembersammensvergelsen som nesten ble iverksatt i 1938.  

I begynnelsen av andre verdenskrig hadde han kommando i  Polen og deretter i Frankrike.  Han ble generalfeltmarskalk i 1940 og hadde ansvaret for område West 1941–42. I midten av mars 1942 ble han, angivelig av helsegrunner, men i virkeligheten på grunn av mistanker om at han tilhørte den militære opposisjon via Franz Halder (som i mellomtiden hadde distansert seg fra denne), overført av Hitler i Führerreserve. Han ble erstattet av Rundstedt.

20. juli-attentatet 1944
I forbindelse med 20. juli-attentatet mot Adolf Hitler var Witzleben tiltenkt rollen som øverstkommanderende for Wehrmacht etter statskuppet. Etter at attentatet mislyktes ble han arrestert og dømt til døden av Folkedomstolen under ledelse av Roland Freisler og henrettet av SS i fengselet Plötzensee. Henrettelsesmetoden var langsom hengning med pianotråd, og henrettelsen ble filmet for at Hitler skulle kunne få se den.

Æresbevisninger
Witzleben mottok bl.a. Jernkorset 2. og 1. klasse både under første og annen verdenskrig, Jernkorsets ridderkors og ridderkorset med sverd av Königlicher Hausorden von Hohenzollern.

En barneskole i bydelen Charlottenburg-Wilmersdorf i Berlin, Erwin-von-Witzleben-Grundschule, er oppkalt etter ham. Witzleben har også fått gater oppkalt etter seg i mange tyske byer, bl.a. i Mannheim, Düsseldorf, Lüneburg og Münster.

Referanser 

Fødsler i 1881
Dødsfall i 1944
Personer fra Wrocław
Tyske generaler
Tyskere fra første verdenskrig
Tyskere fra andre verdenskrig
Militære opposisjonelle under det tredje rike
Mottakere av Jernkorset (1914)
Mottakere av Jernkorsets ridderkors
Tyske arméoffiserer
Tysk militærpersonell (Hæren i Keiserrike)
Tysk militærpersonell (Hæren i Reichswehr)
Tysk militærpersonell (Hæren i Wehrmacht)
Deltakere i 20. juli-attentatet
Tyskere dømt for forbrytelser mot det tyske nazi-regimet
Henrettede tyskere
Personer henrettet ved hengning
Newfoundland og Labrador

Newfoundland og Labrador (engelsk: Newfoundland and Labrador, fransk: Terre-Neuve-et-Labrador) er en kanadisk provins. Den består av øya Newfoundland og fastlandsområdet Labrador. Den ligger nordøst i landet ved Atlanterhavet og grenser mot Québec i sør og vest. Provinsens hovedstad og største by er St. John's. 

Omkring 92 % av provinsens innbyggere bor på øya Newfoundland.

Historie

Newfoundland var frem til 1949 en separat britisk dominion, se Newfoundland-dominionen. Området valgte å slutte seg til Canada etter en folkeavstemning i 1948, der 52 % stemte for union. 6. desember 2001 ble provinsens offisielle navn endret til Newfoundland and Labrador.

 
Stater og territorier etablert i 1949
1940-årene i Canada
1949 i Nord-Amerika
Familien på Borgan

Familien på Borgan er en norsk spillefilm fra 1939. Regissør var Helge Lunde.

Handling 
Filmen finner sted på en eiendom kalt Borgan. Grunn-eieren er fremdeles ugift, men har i mange år hatt et forhold til fru Berg. Hun har en datter, og grunn-eieren er som en far for henne. Resten av bygda mener imidlertid at herr Berg faktisk er den biologiske faren for jenta. I nærmiljøet bor også grunn-eierens bror, grosserer Borgan.

Men Borgan, hans kone og deres to døtre har store økonomiske problemer. Faren havner ofte i konflikt med kvinnene i familien, og den eneste som forsvarer ham er sønnen Knut. Knut går på landbruksskole, og ønsker å bli bonde. Han er også hemmelig forlovet med Bergs datter Anne.

Rolleliste

Eksterne lenker 
 

Filmer fra 1939
Norske filmer fra 1930-årene
Norske dramafilmer
Sort-hvitt-filmer
Norskspråklige filmer
Opiumkrigene

Opiumkrigene (tradisjonell kinesisk: 鴉片戰爭, forenklet kinesisk: 	鸦片战争) var to militære konflikter mellom Storbritannia og Kina på 1800-tallet og var resultatet av mange års uenighet mellom landene. Den første opiumkrigen utkjempet britene alene, i den andre opiumkrigen deltok Frankrike på britisk side. Det viktigste stridsspørsmålet var den britiske handelen med opium, den kinesiske keiseren hadde forbudt handelen grunnet opiumets skadelige virkninger på befolkningen. 

Storbritannia så derimot handelen som svært profitabel, salg av opium hjalp også til å balansere handelen med Kina da kineserne eksporterte store mengder porselen, silke, krydder og te. Med unntak av opium og sølv var kineserne lite interessert i britiske varer. Slik sett har konflikten likhetstrekk med dagens kinesiske handelsoverskudd med vestlige land. 

Opiumskrigene og fredsavtalene som ble inngått i etterkant, svekket keiserdømmet. Da andre land etter hvert fulgte i britenes fotspor og tvang Kina til stadig nye ulikeverdige overenskomster, ledet det etter hvert til det kinesiske keiserdømmets fall i 1912.

For detaljene, se 

 Første opiumkrig (1839–1842)
 Andre opiumkrig (Arrowkrigen, 1856-1860)
 De ulikeverdige traktater

Litteratur 
 

Opiumkrigene
Opiumkrigene
Opiumkrigene
Opiumkrigene
Opiumkrigene
Første opiumkrig

{{ Infoboks slag 
|navn = Første opiumskrig
|bilde= Destroying Chinese war junks, by E. Duncan (1843).jpg| Et kinesisk skip blir ødelagt av krigsskipet «Nemesis» i denne 1800-tallets britiske litografi.
|konflikt = Opiumskrigene
|dato = 18. mars 1839 – 29. august 1842
|sted = Kina
|resultat = Britisk seier og Nanjingtraktaten - Frihandel med Kina  -Hongkong avstått til Storbritannia  -  Guangzhou, Amoy (Xiamen), Foochow (Fuzhou), Shanghai og Ningpo blir «traktathavner»  - Krigserstatning betalt av Kina|part1 = Det britiske ostindiske kompani
|kommandant1 =  Lord Palmerston Charles Elliot  Anthony Blaxland Stransham
|part2 = Qing-dynastiet
|kommandant2 =  Daoguang-keiseren  Lin Zexiu|
}}Den første opiumkrigen' brøt ut i 1839 og varte til 1842. Det var en handelspåvirket krig mellom Storbritannia og Qing-dynastiet i Kina. Det er ofte sett på som starten på Europas imperialistiske overherredømme mot Kina. 

Tidlig på 1800-tallet var frakt fra Kina til europeere ekstremt lukrativt. Men samhandelen med Kina led av det faktum at Kina manglet interesse i utenlandske produkter, slik at det var vanskelig å finne varer Kina ville kjøpe. Sølv var en av dem. I søken etter andre mulige handelsvarer, fant britene opium, og ville bruke dets narkotiske effekt i økonomisk vinning. 

Mellom 1821 og 1837 ble importen av narkotika femdoblet.

De kinesiske statsmaktene prøvde å få en slutt på denne handelen, på grunn av at helsen til brukerne ble ødelagt. Det var til å begynne med vellykket etter at Charles Elliott måtte overgi det gjenværende lageret med opium i mai 1839 til Lin Zexu for destruksjon. Det ble brent på stranden ved Humen, en by ved Perleflodens munning.

Men bare to måneder senere tok to britiske seilere livet av en kinesisk mann og ble stilt til retten under et britisk organ, kalt «ekstraterritorialitet». De ble dømt i en britisk rett i Kanton (Guangzhou). Kineserne derimot krevde at de britiske overrakte de to mennene til kinesisk varetekt.

Da de britiske nektet, ble de jaget bort fra Kina. Da de senere forberedte seg til krig, angrep og beslagla de Hongkongøya og brukte den som sin base. Krigen slo ut i juli da HMS «Volage» og HMS «Hyacinth» seiret og ødela 29 kinesiske skip. 

I midten av 1842 hadde britene seiret over kineserne ved munningen av deres andre største handelselv, Yangtze, og hadde okkupert Shanghai. Krigen endte i august 1842 Nanjingtraktaten. Sir Anthony Blaxland Stransham ledet den kongelige marinen gjennom opiumkrigen som ung offiser, og ble tildelt to ridderskap av dronning Victoria.

Nanking-traktaten bandt Kina til fri handel, inkludert handel av opium. Hongkong ble overlatt til Storbritannia, og at Guangzhou, Amoy (Xiamen), Foochow (Fuzhou), Shanghai og Ningpo ble «traktathavner» som ble åpnet for alle handelsmenn. Reparasjoner ble betalt av kineserne.

 Se også 

 Andre opiumkrig

Litteratur
 Julia Lovell: The Opium War: Drugs, Dreams and the Making of China''. Picador, 2011. ISBN 978-0-330-53785-8.

Eksterne lenker 

 Bakgrunn for opiumskrigene (dansk)

Opiumkrig1
Opiumkrig1
Konflikter i 1839
Konflikter i 1840
Konflikter i 1841
Konflikter i 1842
Francisco L. Roxas

Francisco L. Roxas, Benedicto Nijaga og Geronimo Medina (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var tre av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 

Francisco L. Roxas ble urettmessig implisert i revolusjonen og henrettet på falske premisser. Roxas var blitt oppsøkt av Benedicto Nijaga, en offiser i den spanske hær som hadde gått over til K.K.K.. Han bad om materiell støtte. Roxas ikke bare nektet, men truet med å angi Katipunan til myndighetene. Da la Katipunans leder, Andres Bonifacio, en plan for å avverge faren. For å nøytralisere Roxas og andre ilustrados som stod dem imot, ble det utarbeidet forfalskede dokumenter som skulle få det til å fremstå som om Roxas og andre rike filippinere støttet Katipunan økonomisk. Man sørget så for at politiet kom over dokumentene, og på den måten ble Roxas bragt til taushet. Nijaga var ironisk nok en annen av de som ble henrettet sammen Roxas. Også en annen offiser som var gått over til Katipunan, Geronimo Medina, var blant de tretten. 

De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador,  Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.

Filippinere
Filippinenes historie
Personer fra Manila
Dødsfall i 1897
Fødselsdato ukjent
Antonio Salazar

Se artikkel António de Oliveira Salazar for portugisisk statsminister med samme navn

Antonio Salazar (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var en av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon.

Antonio Salazar var innehaver av Bazar El Cisne Calle Carriedo i Manila. Han ble henrettet fordi han hadde solgt et lite trykkeri til to Katipuneros fra Australia som hadde betalt de 400 peso det kostet med penger vunnet i det nasjonale lotteri. Dette trykkeriet var blitt bragt til Andres Bonifacios hus. Det viste seg at det var for få bokstavtyper, særlig vokaler.  Jacinto måtte kjøpe bokstavene i, u, w, o, k og h fra Isabelo de los Reyes for 20 peso, og andre bokstaver ble stjålet fra avisen Diario de Manila av Katipuneros som arbeidet der. Pressen ble brukt for produksjon av medlemskort og pamfletter. 

De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.

Filippinere
Filippinenes historie
Personer henrettet ved skyting
Personer fra Manila
Fødsler på 1800-tallet
Dødsfall i 1897
Henrettede personer (før 1900-tallet)
Ukrainsk

Ukrainsk (українська мова ukrajinska mova) er et østslavisk språk som brukes i og omkring Ukraina hvor det har status som offisielt språk. 

Ukrainsk benytter seg av det kyrilliske alfabetet med 33 bokstaver, hvorav 22 konsonanter, 10 vokaler og et bløtt tegn. Det bløte tegnet har ingen fonetisk verdi i seg selv, men marker at den foregående konsonanten skal palataliseres.

Det ukrainske alfabetet

* - bokstav som viser at foregående konsonant skal ha en palatalisert uttale

Referanser

Eksterne lenker
 Språkrådets retningslinjer for transkripsjon av ukrainsk til norsk
 Norsk-ukrainsk ordbok
 Norsk-ukrainsk ordliste

Slaviske språk
Språk i Polen
Språk i Russland
Språk i Slovakia
Språk i Ukraina
Parlament

Et parlament eller folkevalgt forsamling er i moderne forstand et politisk organ som typisk har som oppgaver å representere velgere, vedta lover og fatte andre beslutninger, og kontrollere den utøvende makten.

I noen land er parlamentet oppdelt i to forsamlinger, typisk kalt overhus og underhus eller førstekammer og andrekammer, som begge skal stemme over et lovforslag for at det skal bli vedtatt.

Parlamentene i de ulike land har ofte særnavn som man bruker i stedet for det mer generelle parlament.

Navn på parlament
Aserbajdsjan: Nasjonalkongressen
Danmark: Folketinget
Færøyene: Lagtinget (Løgtingið)
Grønland: Landstinget (Inatsisartut)
Irland: Oireachtas
Island: Alltinget (Alþingið)
Norge: Stortinget
Russland: Statsdumaen (Ду́ма, kommer fra ordet «tanke»)
Sverige: Riksdagen
Finland: Riksdagen
Storbritannia: Det britiske parlamentet
Tyskland: Forbundsdagen (Bundestag) og Forbundsrådet (Bundesrat)
Amerikas forente stater: Kongressen
Den europeiske union: Europaparlamentet

Danmark hadde inntil 1953 et tokammersystem: Parlamentet het Rigsdagen, og besto av Folketinget og Landstinget.

Se også
Parlamentsmedlem
Parlamentarisme
Politisk forsamling

Politiske forsamlinger
Nei til EU

Nei til EU er en interesseorganisasjon grunnlagt i 1990 mot norsk medlemskap i Den europeiske union (EU).

Bakgrunn 
Organisasjonen var opprinnelig ikke medlemsbasert, men det ble opprettet samarbeid mellom den sentrale virksomheten og de lokale gruppene, og i 1990 ble organisasjonen Nei til EF opprettet som en landsdekkende medlemsorganisasjon med lokal- og fylkeslag og årsmøter.

Nei til EF skiftet navn til Nei til EU da EF hadde endret navn til Den europeiske union. Nei til EU ble den dominerende organisasjonen på nei-siden i forbindelse med folkeavstemningen om EU-medlemskap i 1994. Ifølge organisasjonen selv hadde den 140 000 medlemmer og aktive lokallag i alle landets kommuner.

Nei til EUs høyeste organ mellom årsmøtene er Rådet, et landsmøtevalgt organ som møtes to ganger i året. Styret møtes med jevne mellomrom og arbeidsutvalget flere ganger i måneden. I 2022 ble Einar Frogner valgt til leder, mens Heidi Larsen og Erlend Kvittum Nytrøen ble valgt til nestledere.

Organisasjonen gir ut avisen Standpunkt.

Ledere
 1990–1995 Kristen Nygaard
 1995–1997 Stein Ørnhøi
 1997–1999 Lisbeth Holand
 1999–2004 Sigbjørn Gjelsvik
 2004–2014 Heming Olaussen
 2014–2020 Kathrine Kleveland
 2020–2022 Roy Pedersen
 2022– Einar Frogner

Se også
Ungdom mot EU (Nei til EUs ungdomsorganisasjon)
Europabevegelsen

Referanser

Litteratur
 Dag Seierstad: Folket sa NEI. Norsk EU-motstand fra 1961 til i dag. Forlaget Samlaget (2014). ISBN 978-82-521-7812-8.

Eksterne lenker
 Nei til EUs websider

 
Etableringer i 1988
Tamblot

Tamblot (død 1622 på Bohol på Filippinene) var en filippinsk prest som ledet oppstand mot de spanske kolonimyndigheter på Bohol på Filippinene 1621–22.

Biografi
Tamblot var en bablayan (prest) i den førkristne kult som dominerte på øya Bohol før de spanske katolske misjonærers ankomst. De to første var jesuittprestene pater Juan de Torres og pater Gabriel Sanchez, som kom den 17. november 1596 over fra naboøya Cebu til Baclayon på Bohol. De etablerte seg i Baclayon og begynte raskt med forkynnelsen av kristendommen rundt om på øya. Etter få år flyttet de innover på øya til Loboc. Det var der de grunnla Bohols første katolske menighet i 1602, fulgt av en skole i 1604 (Seminario Colegio de Indios), som utdannet det lokale lederskiktets barn.

Tamblot så forfedrenes tro truet av den nye tro som de spanske jesuittene bragte med seg, og dette synes å ha vært hans drivkraft for den motstand han organiserte. Mens de fleste jesuittene var fraværende (de var i Cebu for å feire jesuittmisjonæren Frans Xavier), fikk han med seg rundt 2 000 boholanoer på en oppstand.

Da nyheten om opprøret nådde Cebu sendte borgermester Don Juan de Alcarazo en militærekspedisjon over til øya. Den 1. januar 1622 begynte en styrke bestående av 50 spanjoler og over 1 000 cebuanos sin fremrykning på øya. I slaget som fulgte, utkjempet under et voldsomt skybrudd ved Malabago nær Cortes, ble borgermesteren såret og spanjolenes styrker tvunget til retrett. Seks måneder senere forsøkte de et nytt angrep, og ble igjen slått tilbake. Da lyktes det spanske snikmordere å trenge inn i Tamblots leir og drepe ham. Nå var opprøret uten leder, og det var lett for spanjolene å nedkjempe det.

Referanser

Eksterne lenker
 Chris Antonette P. Pugay The Revolts before the Revolution www.nhi.gov.ph

Tamblot
Personer fra Bohol
Dødsfall i 1622
Tamblot
Moises E. Salvador

Numeriano Adriano, Moises E. Salvador, Faustino Villaruel, Luis E. Villareal og Ramon Padilla (henrettet 12. januar 1897 i Manila, Filippinene) var fem av 13 filippinere som ble henrettet av spanjolene på Bagumbayan-feltet i Manila under den filippinske revolusjon. 
De var alle medlemmer av Jose Rizals ikkevoldelige reformforening La Liga Filipina. Denne foreningen falt sammen da Rizal ble arrestert i juli 1892 og deportert til Mindanao. Da den  trådte sammen igjen for å reorganisere seg, ble den i stedet splittet i to grupper. Radikalerne sluttet seg til Andres Bonifacio og Katipunan; de konservative til Cuerpo de Compromisarios som ble ledet av Domingo T. Franco. Denne Cuerpo er av historikere blitt beskrevet som «langsom og vankelmodig» – «den fortsatte å eksistere bare i sine grunnleggeres tanke». 

De ble like fullt henrettet, selv om det ikke er lett å se at de har spilt noen rolle i forbindelse med revolusjonen. 

De 13 filippinerne som ble henrettet omtales som Trece Martires de Bagumbayan, og gruppen bestod av Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar.

Salvador, Moises E.
Salvador, Moises E.
Salvador, Moises E.
Personer fra Manila
Salvador, Moises E.
Fødselsdato ukjent
Henrettede personer (før 1900-tallet)