alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Henrik Nissen

Johannes Henrik Nissen (født 21. april 1848 i Kristiania, død 4. juni 1915 i Kristiania) var en norsk arkitekt. 

Henrik Nissen var sønn av Hartvig Nissen. Han var elev ved arkitekt Wilhelm von Hannos tegneskole i Kristiania i årene 1867–69 og samtidig ved Den kongelige tegneskole. 1869-70 var han elev ved Berliner Bauakademie, men ble avbrutt av den fransk-tyske krig i årene 1870-71.  I denne perioden var Nissen igjen elev hos von Hanno, og samtidig hospiterte han i bygningsfag og kjemi ved Den militære høyskole i Kristiania. Ved avslutningen av den fransk-tyske krig returnerte Nissen til Berlin, der han igjen var elev ved Bauakademie frem til 1874. Han gikk også en tid i murerlære. 

Henrik Nissen ble ansatt hos arkitektene Paul Due & Bernhard Steckmest i Kristiania i 1874, der han medvirket i utformingen av Steen & Strøms forretningsgård som brant ned i 1929. Nissen etablerte egen praksis i Kristiania i 1875 og samarbeidet samtidig (1878–85) med arkitekt Holm Munthe. Dette kompaniskapet resulterte blant annet i Christiania bad (1881–83, revet 1931), Otto Andersens skole (Uranienborgveien 7, 1884, nedbrent 1909) og Kristiania handelsgymnasium (Munchs gate 4, 1883-85).

Kirkebygninger 

 Bygdøy kapell (1876, brant 1958)
 Arneberg kirke (1878)
 Furuset kirke (Ullensaker) (1879)
 Berg trekirke (1878)
 Berkåk kirke (1878)
 Fjørtoft kirke (1878)
 Nesset kirke (1878)
 Frydendal kirke (1879)
Tananger kirke (1879)
 Hjørundfjord kirke (1880)
 Hyllestad kirke (1880)
 Myrbostad kirke (1880)
 Vestre Spone kirke (1880)
 Skjønne kirke (1880)
 Vingelen kirke (1880)
 Sletta kirke (1880, brant 1984)
 Hallaren kirke (1881)
 Fresvik kirke (1881)
 Arnadal kirke (1882)
 Atneosen kirke (1882)
 Folldal kirke (1882)
 Gol kirke (1882)
 Hemsedal kirke (1882)
 Gressvik kirke (1884, brant 1915)
 Vestbygd kirke (Lødingen) (1885)
 Vestby kirke (1886)
 Sandstad kirke (1888)
 Høvik kirke (1898)
 Borgestad kirke (1907)
 Laget kirke (1908)
 Bæivasgiedde kapell (1915)

Andre bygninger 

 Skippergata 6 (1876)
Villa Parafina i Kristiania (Parkveien 45, 1876-77)
 Børsen i Kirkegata 6 i Stavanger (1878, revet 1967)
 Sjømannshjemmet i Stavanger (1879)
 Schiøllgården (Alliansen) i Prinsens gate 26, 1881
 Breidablikk i Stavanger, oppført i 1881-83 
 Torggaten 36 (1888)
 Grand Hotel (Oslo), speilsalen (1886)
 Calmeyers gates misjonshus, Calmeyers gate 1 (1891, revet 1971)
 Det Medisinske Selskab, Kristian IVs gate 9 (1892) 
 Frimurerlogen Nedre vollgate 19 (1887–94)
 Grünerløkka Skole i Toftes gate 44 (1895)
 Kristiania sparebank, Øvre Slottsgate 3 (1896–1901)
 Hartvig Nissens skole i Niels Juels gate 56 (1898)
 Frederik Stangs gate 6 (1898)
 Sandefjords kurbad (1899).

Referanser

Litteratur 
 http://www.artemisia.no/arc/arkitekter/norge/nissen.henrik.html" artikkel fra arc! 
 Norsk kunstnerleksikon, Universitetsforlaget, 1982-86
 Arkitektur i Oslo, Kunnskapsforlaget, 1999
 Kristiania i Oslo, Fortidsminneforeningen, 1996
 Helga Stave Tvinnereim. Arkitektur i Ålesund. 1904-07. 1981
 Teknisk ukeblad, 1915

Eksterne lenker 
 
 

 
Personer fra Oslo
Personer begravet på Vestre gravlund
Troika

Troika (kyrillisk alfabet: тройка) er et russisk ord som betyr gruppe på tre. Ordet brukes bl.a. på følgende måter:

 Troika (sjokolade)
 Troika (dans)
 Troika Dialog, en russisk bank
 En type slede med tre hester

Russiske ord og uttrykk
Coop Mega

Coop mega er en supermarkedkjede eid av Coop. Norges første Coop mega-butikk åpnet i Kopervik i Rogaland i 1987 som MEGA. Coop mega ledes av kjededirektør Stian Enbom Lysaker.

Mega er Coop-kjedens største supermarked-butikk, med et stort vareutvalg som også inkluderer ferskvarer som fisk og kjøtt. Kjeden er etablert på større tettsteder og i de fleste norske byer. Butikkjedens slagord er: «Et hav av fristelser». 

I 2021 var det 70 Coop Mega butikker i Norge, og kjeden hadde en omsetning på 7,2 mrd. NOK.

Logoens utvikling

Referanser

Eksterne lenker
 

Mega
Norske detaljistselskaper
Dagligvarekjeder
Selskaper etablert i 1987
Øystein Olsen

Øystein Olsen er navnet til flere personer.

I 2022 hadde 93 menn i Norge Øystein Olsen som sitt første fornavn og etternavn. Av disse var det 78 som hadde Øystein Olsen som sitt eneste fornavn og etternavn. 

Blant disse finnes:
 Øystein Olsen (biskop) (født 1944), biskop i metodistkirken i Norden
 Øystein Olsen (sentralbanksjef) (født 1952), norsk økonom
 Øystein Olsen (ishockeyspiller) (født 1969), en norsk ishockeyspiller

Referanser
Gimse skole

Gimse skole er en barneskole i Melhus kommune i Trøndelag. Den gamle, skolen  ble bygd i 1956 og revet i 2022. C-bygget er det eneste som er igjen fra den gamle skolen. I 2022 ble den nye skolen åpnet. Skolen ligger i Melhus sentrum, i Gammelbakkan på vestsida av elva Gaula. Den har 292 elever og 36 ansatte (2011). Skolefritidsordningen har ca. 90 barn og er delt i to baser, Regnbuen for 1. trinn og Sjiraffen for 2.-4. trinn. Skolen ligger i samme område som Gimse ungdomsskole og Melhus videregående skole.

Nåværende (2011) rektor/virksomhetsleder er Lasse Volden.

Historie
Gimse skole ble ferdigstilt og tatt i bruk høsten 1956. Skolen ble bygd som «sentralskole» for nedre Melhus og avløste tidligere grendeskoler som Elverhøy, Hollum, Øye og Åsen. Etterhvert ble skolen for liten i forhold til elevtallet, og man tok i første omgang i bruk igjen deler av gamle Elverhøy skole. I 1979 kom en mer varig løsning da en del elever flyttet over til nybygde Høyeggen skole. I 1997 økte man kapasiteten gjennom en påbygging og i 2006 økte den ytterligere ved at en del elever flytter over til nybygde Brekkåsen skole.

Byggingen av en helt ny skole er under planlegging.

Referanser

Eksterne lenker
 Skolens hjemmeside

Barneskoler i Trøndelag
Skoler i Melhus
Werner Richard Heymann

Werner Richard Heymann (født 14. februar 1896 i Königsberg i Tyskland (nå Kaliningrad i Russland),  død 30. mai 1961 i München) var en tysk komponist og dirigent.

Biografi 

Werner Richard Heymann fikk tidlig musikkundervisning og opptrådte som fiolinist alt som tolvåring. Etter at familien i  1912 flyttet til Berlin, begynte han på Königliche Hochschule für Musik der han fikk læreren Paul Juon. Etter utbruddet av 1. verdenskrig ble han utskrevet som soldat, men ble kort tid etter fritatt av helsemessige årsaker. 

Etter et kort opphold i Wien begynte Heymann å samarbeide med ulike kabaretscener i Berlin, blant annet «Schall und Rauch» der Max Reinhardt var leder. Heymann overtok senere ledelsen etter ham. Midt i 1920-årene ble han på anbefaling av Erich Pommer assistent for direktøren for musikk hos filmselskapet UFA.
Kort tid etter (i 1926) overtok han selv stillingen som musikkdirektør. I denne stillingen hadde han ansvaret for å komponere og arrangere musikk til stumfilmer. Da lydfilmen kom fikk Heymann en stor fordel og la grunnen for sin senere suksess.   

I 1933 ble Heymann oppsagt fra UFA på grunn av sin jødiske bakgrunn. Han emigrerte, først til Paris, senere til Hollywood. Han lyktes imidlertid ikke i USA og drog tilbake til Paris, senere til London. I slutten  av 1930-årene forsøkte han seg på nytt i USA, denne gangen med større hell. I Hollywood komponerte han musikk til en lang rekke filmer og ble nominert til Oscar flere ganger.

I 1951 vendte han tilbake til Tyskland og fortsatte å komponere. Han døde i 1961 i München.

Verk (utvalg) 

Werner Richard Heymanns komposisjoner er omfangsrike og mangesidige. Han skrev blant annet operetter, scenemusikk, filmmusikk, kabaretmusikk, slagere og sanger. Best kjent er sannsynligvis filmmusikken – den har blitt framført blant andre Lilian Harvey, Heinz Rühmann, Paul Hörbiger, Hans Albers og Comedian Harmonists.

Operetter 
 Florestan I. Prince de Monaco
 Trente et Quarante

Scenemusikk 
 Die Wandlung
 Die Sendung Samuels
 Artisten
 Professor Unrat
 Rhapsodische Sinfonie

Filmmusikk 
  (Liebeswalzer))
  (Liebeswalzer))
  (Die Drei von der Tankstelle)
 Ein Freund, ein guter Freund
 Liebling, mein Herz lässt dich grüßen
   (Ihre Hoheit befiehlt)
  (Der Kongreß tanzt)
 Das muss ein Stück vom Himmel sein
 Das gibt’s nur einmal, das kommt nicht wieder
  (Bomben auf Monte Carlo)
 Das ist die Liebe der Matrosen
 
 
  (Ein blonder Traum)
 
 
  (Bluebeard's Eighth Wife)
  (The Shop Around the Corner)
  (Together Again)
 
  (Mad Wednesday!)

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
    Side om Werner Richard Heymann

Heymann, Werner Richard
Personer fra Königsberg
Den gylne horde

Den gylne horde (mongolsk Altan Orda, tyrkisk Altın Ordu, tatarisk Altın Urda, russisk Золотая Орда (Zolotaja Orda)) var en mongolsk – senere tyrkifisert – stat oppstått i deler av dagens Russland, Ukraina og Kasakhstan etter Mongolrikets deling i 1240-årene. På sitt største omfattet Den gylne hordes territorium mesteparten av europeisk Russland fra Uralfjellene til Karpatene og langt inn i Sibir. I sør grenset Hordens land til Svartehavet, Kaukasus og territoriene til det mongolske dynastiet Ilkhanatet.

Den gylne hordes hovedstad var Saraj. Riket gikk gradvis i oppløsning etter Den store konfrontasjonen ved elva Ugra.

Avløserstater
Etter Den gylne horde kollapset oppstod det ulike khanater (stater) befolket av tatarer på dette territoriet. Eksempler på dette:
 Astrakhan-khanatet
 Kazan-khanatet
 Krim-khanatet
 Sibir-khanatet

Kazan ble erobret av russerne i 1552, Astrakhan i 1556 og Sibir-khanatet i 1582. Krim-khanatet overlevde, til dels som en vasall av Det osmanske riket frem til 1783.

Russlands historie
Mongolriket
Historiske tyrkiskmongolske stater og riker
Stater og territorier etablert i 1240-årene
Stater og territorier opphørt i 1502
Ringmoen

Ringmoen eller Ringen er ei grend Ytre Ådal i Ringerike kommune. Grenden ligger ved sørenden av Sperillen, rett øst for Killingstrømmen ved utløpet til Ådalselva (som Begna kalles mellom Sperillen og Hønefoss).

Ringmoen ligger sentralt i forhold til Ådalsfjellene. Ringmoen skole var grendas egen barneskole fram til skolen ble nedlagt etter skoleåret 2008/2009. Elever som soknet til gamle Ringmoen skole sokner nå til Hallingby for barneskole og ungdomsskole, mens det videregående skoletrinnet sokner til Hønefoss. Det går bru over Killingstrømmen til Vestre Ådal fra Ringmoen. Nærmeste by er Hønefoss, ca. 27 km langs E16 sørover.

Referanser

Se også 
Ådal
 Øvre Ådal
 Killingstrømmen
 Ringmoen skole

Ådals geografi
Transatlantic

Transatlantic er en såkalt supergruppe, et progressivt rockeband med medlemmer fra Dream Theater, Spock's Beard, Marillion og The Flower Kings. Gruppas første periode varte mellom 2000 og 2002, da de ga ut to studioalbum og to konsertalbum. I 2009 ble gruppa gjenforent og ga 26. oktober 2009 ut albumet The Whirlwind.

Ideen til supergruppa kom fra Dream Theater-trommeslager Mike Portnoy, som ønsket å gjøre et prosjekt med Spock's Beards vokalist/keyboardist Neal Morse og Fates Warnings gitarist Jim Matheos. Matheos hadde ikke anledning til å være med, men Portnoy og Morse fikk med seg gitarist Roine Stolt fra den svenske gruppa The Flower Kings og bassist Pete Trewavas fra britiske Marillion. Alle fire bidrar på vokal, men med Neal Morse som hovedvokalist.

Transatlantic eksisterte som et sideprosjekt for de fire medlemmene til 2002, da Neal Morse trakk seg tilbake fra Transatlantic og Spock's Beard for å konsentrere seg om å lage kristen musikk. Morse ombestemte seg, og ble med på gjenforeningen og på innspillingen av bandets tredje album i 2009.

Diskografi

Studioalbum
SMPT:e (2000)
Bridge Across Forever (2001)
The Whirlwind (2009)
Kaleidoscope (2014)
The Absolute Universe (2021)

Konsertalbum
Live in America (2001)
Live in Europe (2003)
Whirld Tour 2010: Live in London (2010)
More Never Is Enough: Live In Manchester & Tilburg 2010 (2011)KaLIVEoscope (2014)

Annet
Neal Morse: Transatlantic Demos (2003)SMPT:e - The Roine Stolt Mixes (2003)

Video/DVDLive in America (video) (2001)Building the Bridge (video) (2002)Live in Europe (DVD) (2003)Live in America/Building the Bridge (DVD) (2006)The Official Bootleg DVD (DVD) (2008)Whirld Tour 2010: Live in London (2010)More Never Is Enough: Live In Manchester & Tilburg 2010 (2011)
KaLIVEoscope (2014)

Medlemmer
 Neal Morse – vokal, keyboard, gitar
 Mike Portnoy – trommer, perkusjon, vokal, bakgrunnsvokal
 Roine Stolt – gitar, bakgrunnsvokal
 Pete Trewavas – bass, bakgrunnsvokal

Turnémedlemmer
 Daniel Gildenlöw – gitar, bakgrunnsvokal og keyboard (under både 2003- og 2010-turneene, 2017)
 Ted Leonard – gitar, bakgrunnsvokal, perkusjon og keyboard (under 2014-turneen)

Referanser

Eksterne lenker
 Transatlantics nettsted
 
 

Progressive band
Supergrupper
Band etablert i 2000
Dream Theater
Marillion
Rudselva

Rudselva er ei elv i Ringerike kommune i Buskerud. Den er hovedelva i Rudsvassdraget og starter fra Langevannet, nordvest for Sokna i Soknedalen, og har utløp nord i Torevannet ved Sokna. Den er navngitt etter gården Rud.

Rudsvassdraget, som i sør også omfatter Torevannet og Verkenselva til denne renner ut i Sogna ved Sokna, omfatter flere mindre innsjøer i Brekkebygda, som Langevannet og Breivannet, Setertjern, Nordtjern og Vettertjern, samt småelvene mellom.

Rudsvassdraget er et populært område for både jakt og fiske. Ørret på omring 1 kg er ikke uvanlig, men man kan også få både abbor, sik, karuss og røye der. I 2003 ble det for eksempel tatt en ørret i garn på 3,7 kg i Torevannet. Langs vassdraget finnes også en rekke flotte badeplasser.

Se også 
 Bergsjøvassdraget
 Soknavassdraget
 Rud

Soknavassdraget
Elver i Ringerike
Soknedalens geografi
Emilia Plater

Emilia Plater (født 13. november 1806 i Vilna, død 23. desember 1831 på godset Justianowo nær Laztijai) var en revolusjonær komtesse fra Storfyrstedømmet Litauen. Hun kjempet i novemberoppstanden og regnes for en nasjonalhelt i Hviterussland, Litauen og Polen, som tidligere var deler av Det polsk-litauiske samvelde.

Liv og virke

Bakgrunn 
Emilia Plater ble født i Vilna (Vilnius) i en aristokratisk familie av foreldrene Franciszek Ksawery Plater og Anna født Mohl. Foreldrene ble skilt da hun var ni år gammel og hun ble oppfostret av fjerne slektninger i Plater-Żyberk-familien, på deres familiegods Līksna i Latvia. Hun var en beundrer av Bobolina, en kvinne som ble et ikon for den greske oppstand mot Det osmanske riket, og Jeanne d’Arc. Disse interesser ble fulgt av en interesse for ridning og skyting.

Novemberoppstanden
I begynnelsen av novemberoppstanden mot Russland var området som tidligere hadde vært Storfyrstedømmet Litauen ikke påvirket av kamper og der var ikke dannet noen enheter mot tsaren. Plater besluttet å danne de første litauiske partisanenheter selv. Hun klippet håret og utrustet en gruppe frivillige. Enheten bestod av ca. 280 infanterister, 60 kavalerister og flere hundre bønder med krigsutstyr. 

Fra området Dyneburg (Daugavpils) krysset hun grensen til Samogitia, hvor hun i april 1831 erobret byen Zarasai. Hennes enhet vendte tilbake til Dyneburg, men etter en rekognoseringstur oppdaget de at byen var for kraftig forsvart.

Etter dette kom hun tilbake til Samogitia og vendte seg mot Panevėžys, hvor hennes styrker slo seg sammen med enheten kommandert av Karol Załuski. Kort efter ankom general Dezydery Chłapowski til området med store styrker og tok kontroll over alle enheter som kjempet i det tidligere storfyrstedømmet. Ifølge en populær myte rådet han Plater til å tre tilbake og vende hjem. Hun svarte at hun ikke hadde noen intensjon om å ta av sin uniform før fedrelandet var befridd.

Hennes valg ble akseptert og hun ble gjort til ledende offiser av 1. kompani av det polske 1. litauiske infanteriregiment. Hun kjempet med utmerkelse og ble forfremmet til kaptein, som var den høyeste rang som var blitt gitt til en kvinne på det tidspunkt. 

Etter de polske enheter var blitt beseiret av russerne, besluttet general Chłapowski å krysse grensen til Preussen og hvile der. Plater nektet å følge ordre og besluttet å prøve å bryte gjennom til Litauen for å fortsette kampen i stedet. Under dette ble hun alvorlig syk og døde den 23. desember 1831. Hun ble begravet i landsbyen Kapčiamiestis nær Suwałki (Suvalkai).

Referanser 

Litauere
Polakker
Opprørsledere
Personer fra Vilnius
Komtesse

I Danmark er en komtesse (fra fransk, comtesse, grevinne) en greves datter, mens hans hustru er grevinne. I danske grevelige slekter er det som regel slik at bare slektens hovedmann er greve (ev. lensgreve), mens andre sønner blir baroner og døtre av grever komtesser. Døtre av yngre sønner som er baroner vil bli baronesser, det samme gjelder ektefeller av baroner.

Skillet mellom de to titlene komtesse og grevinne (som begge egentlig betyr det samme, dvs. grevinne) er et særdansk fenomen. I Norge er det bare slekten Wedel-Jarlsberg som følger dette systemet, ettersom slekten også er en dansk adelsslekt fra den dansk-norske helstatens tid.

I andre land, f.eks. Sverige og Tyskland, får tradisjonelt alle kvinnelige medlemmer av grevelige slekter tittelen grevinne. Noen slekter adlet på 1800-tallet i både Sverige og Tyskland begrenser grevinne-tittelen til den som er gift med den mannen som har senioritet i familien (etter et primogeniturt system), og yngre medlemmer av familien har i disse landene ikke noen tittel i det hele tatt.

Adelige titler

de:Komtess
fr:Comtesse
Krone-is

Krone-is, egentlig Diplom Krone-Is, er en iskrem som ble lansert i 1953 av isprodusenten Meierienes Fellesfabrikk A/L under varemerket Slotts-Is fra Tønsberg. Slotts-Is var en del av sammenslutningen som i dag heter Diplom-Is. Diplom-Is selger rundt 30 millioner Krone-is hvert år.

Isen het opprinnelig «Diplomat» og kostet i begynnelsen 75 øre. Navnet «Krone-Is» fikk den i 1954. Dette navnet er siden kopiert av flere. Navnet fikk isen fordi det passet til produsentnavnet, som hadde en kongekrone i sitt symbol og fordi størrelsen på isen i et større spesialbestilt parti ble øket for å kunne forsvare en rund sum, nemlig 1 kr. Det var i Tønsberg, under salget av dette partiet med is til 1 kr. at isen skal ha fått kallenavnet "Krone-is". "Det var disse sammentreffene som ga den navnet. I mange år etterpå, fra 1955 til 1970, kostet faktisk isen én krone", fortalte oppfinneren av isen, Finn Wittersø (1921-2021). Navnet oppsto føgelig ikke bare på grunn av prisen, som var 1 krone i 15 år, fra 1955 til 1970.

Diplom-is produserer isen i utgavene jordbær og sjokolade hvor sjokoladeutgaven også har hakkede nøtter på toppen. I 2013 ble det produsert en jubileumsutgave med bringebær- og blåbærsaus og hvit sjokolade. Hennig-Olsen iskremfabrikk produserer krone-is i variantene jordbær, sjokolade og Non Stop, tidligere varianter av krone-is har vært krokan og pistasj. Isbjørn-Is produserer krone-is i variantene jordbær, sjokolade og pistasj.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 Diplom-Is

Iskrem
Introduksjoner i 1953
Lollipop

For sangen av Mika, se Lollipop (sang av Mika). For det norske TV-programmet med Rune Larsen, se Lollipop

Lollipop er en saftis produsert av Diplom-Is. 

Produktet ble lansert av Thor-is, som i 1996 ble en del av Diplom-is, i 1966 og har siden vært en populær saftis. Isen har appelsin- og bringebærsmak, med tupp overtrekt med sjokolade. 

Navnet oppsto etter at innehaveren av Thor-is under et besøk i København hørte en sang som inneholdt ordet «Lollipop».

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 Diplom-Is - Lollipop

Vannis
Diplom-Is
Kjelvik

Kjelvik (nordsamisk: Goaskinvággi, kvensk: Kelviika) var Magerøyas største tettsted utenom Honningsvåg inntil det ble brent av okkupasjonsmakten i 1944. Kjelvik hadde på begynnelsen av 1900-tallet ca. 80 innbyggere, de fleste av dem med finsk innvandring. I 1930 var det 236 innbyggere på stedet, etter andre verdenskrig var det ikke fastboende. Det var ingen tysk tilstedeværelse i Kjelvik under okkupasjon fra 1940. Den utsatte beliggenheten gjorde at stedet bare ble delvis gjenreist etter nedbrenningen i 1944, og stedet ble etter hvert helt fraflyttet. 

Kjelvik var inntil 1950 navnet på dagens Nordkapp kommune. Kommunen ble utskilt fra Kistrand i 1861. Da motorbåtene tok over omkring år 1900 var ikke havnen i Kjelvik lenger egnet og stedet mistet etterhvert sin betydning. Kjelviks betydning som fiskevær er kjent for eksempel ved en Haldor fra Kjelvik på 1500-tallet eide eller disponerte en gård ved Vågen i Bergen. Stedet er avmerket som Kelwyck på Mercators kart «Atlas Minor» fra 1613.

Kjelvik kirke fra 1844 var åttekantet (lignet på Dverberg kirke tegnet av Grosch) og var da den eneste kirken på Magerøya. Den ble helt ødelagt av en orkan i 1882. Kirkestedet ble deretter flyttet til Honningsvåg. Rester av kirken ble gjennfunnet flere hundre meter oppe i fjellet. Kjelvik ligger værhardt til særlig ved pålandsvind.

Referanser

Eksterne lenker 
 Nordkappmuseet: Kjelvik – det gamle kommunesentret

Bosetninger i Nordkapp
Fiskevær i Troms og Finnmark
Tidligere bosetninger i Troms og Finnmark
Norske kommuner etablert i 1861
Kommuner opphørt i 1950
Saltsjø

En saltsjø eller salin innsjø, også kjent som sodasjø og alkalisjø, er en endorheisk innsjø med en konsentrasjon av salter (hovedsakelig natriumklorid) og andre mineraler betydelig høyere enn normalt (ofte definert som minst 3,000 milligram salt pr. liter). I mange tilfeller har saltsjøer høyere konsentrasjon av salt enn havvann. Innsjøer som inneholder mye natriumkarbonat kalles sodasjøer.

Dannelse 
Saltsjøer dannes når vannet som strømmer inn i innsjøen, med sine oppløste salter og mineraler, ikke kan komme ut igjen fordi innsjøen ikke har avløp. Deretter fordamper vannet og etterlater seg de oppløste saltene i sjøen slik at saliniteten (saltholdigheten) i vannet øker. 

En saltsjø er av denne grunn et utmerket sted for saltproduksjon, og saltsjøer som er kunstig bygget med dette for øye kalles saltpanner.

Den høye saliniteten fører også til en unik flora og fauna i innsjøen.

Når vannet er forsvunnet 

Hvis mengden av vann som strømmer inn i innsjøen er mindre enn det som fordamper, så vil innsjøen til slutt forsvinne helt og etterlate en saltslette eller playa, som for eksempel Salar de Uyuni i Bolivia og Bonneville Salt Flats i Utah, USA. Av og til blir også dette referert til som en saltpanne.

De største saltsjøene 
De fire største saltsjøene i verden er, i rekkefølge: Det kaspiske hav, Aralsjøen, Balkhasjsjøen og Store Saltsjø, som også er størst på den vestlige halvkule. Den saltssjøen som ligger høyest over havet er Namtso, og den lavest beliggende er Dødehavet, som også er det laveste punktet på Jordens overflate overhodet.

Kilder 
 Forelesningsnotater om saltsjøer

Innsjøer
Ørkener
Grimstadbanen

Grimstadbanen var en jernbanestrekning mellom Grimstad og Rise stasjon i Aust-Agder, åpnet i 1907 og nedlagt i 1961. 

Grimstadbanen ble anlagt og drevet av private investorer under navnet Grimstad-Frolandbanen, men overtatt av NSB i 1912. Banen var opprinnelig smalsporet (1067 mm), men bygget om til normalspor (1435 mm) i 1935. Banen hadde forbindelse med Treungenbanen på Rise stasjon. 

Grimstadbanen hadde liten trafikk, og allerede i 1939 vurderte NSB nedleggelse. I 1961 ble banen nedlagt.

Deler av traséen ble gjort om til vei, bl.a. Fylkesvei 404, Fylkesvei 407 og Fylkesvei 408. Europavei 18 ligger også delvis over den gamle strekningen. Flere deler av traseen er likevel bevart, bl.a. langs Rorevannet der den ligger som turvei.

Linjekart

 

|}

Arkivet
Arkivet etter Grimstadbanen befinner seg på KUBEN i Arendal. Arkivet stammer hovedsakelig fra perioden da Grimstadbanen var privateid. Arkivet omfatter kopibøker, postjournaler, korrespondanse, regnskap, samt diverse. Arkivet omfatter også en utklippsbok med avisutklipp fra årene før nedleggelsen i 1961.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 
 Grimstadbanen i openstreetmap.org

Nedlagte jernbanestrekninger i Norge
Jernbanestrekninger i Agder
Samferdsel i Grimstad
Arendals historie
Arendalsbanen
Jernbanestrekninger åpnet i 1907
1907 i Norge
Jernbanestrekninger nedlagt i 1961
Privatarkiv fra Aust-Agder
Arkiv oppbevart ved KUBEN
Jernbanebyggverk i Arendal
Byggverk i Grimstad
Aust-Agders samferdselshistorie