alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Stora Tuna OK

Stora Tuna OK (stiftet i 2008) er en svensk orienteringsklubb som har tilholdssted i Borlänge i Sverige. Orienteringsklubben var mellom 1924 og 2008 en avdeling i idrettsklubben Stora Tuna IK.

Klubbens farger er gul og svart. Stora Tuna OK har rundt 300 medlemmer og har virksomhet for løpere på elite-, ungdoms-, barne-, og mosjonsnivå. Klubbhuset deres ligger i Skräddarbacken.

Orienteringsklubben har hatt stor suksess både på dame- og herresiden og har hatt flere løpere i stallen som har hevdet seg internasjonalt. Damelaget hadde en storhetstid på 80-tallet da de vant Venla i 1982, 1984 og 1985. De vant også damestafetten under Tiomila i 1982 og 1984. I senere tid har de vunnet Tiomilas damkavle i 2008 og 2017. I 2018 vant de Venla for fjerde gang, klubbens første seier i Venla på 33 år. Anna Mårsell, Magdalena Olsson, Julia Jakob og Tove Alexandersson utgjorde vinnerlaget i 2018. I 2019 vant herrelaget Jukola for første gang i klubbens historie. På vinnerlaget løp fire Svensk-brødre; Jesper, Joakim, Viktor og Emil, samt Anton Sjökvist, Olle Kallered og Henrik Johannesson. 

Flere ganger verdensmester i orientering, Tove Alexandersson, løper for Stora Tuna.

Meritter 
Kursiv tekst: Orienteringsklubben var en avdeling i Stora Tuna IK

Tiomila, herrer (1) :
 1964
Tiomila, damer (4) :
 1982, 1984, 2008, 2017
Jukola, herrer (1) :
 2019
Venla (Jukola) (4) :
 1982, 1984, 1985, 2018
25-manna (3) :
 1983, 1991, 2010
Smålandskavlen, damer (8) :
 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 2006, 2008, 2010
Tiomila, ungdomsstafetten (3) :
 2006, 2007, 2016

Kjente løpere

 Tove Alexandersson
 Emma Claesson
 Julia Jakob
 Olle Kallered (2018-)
 Anna Mårsell

 Anton Sjökvist
 Emil Svensk
 Jesper Svensk
 Joakim Svensk
 Viktor Svensk

Kjente tidligere løpere

 Anne Bössfall
 Karin Gunnarson
 Annichen Kringstad

 Kiril Nikolov
 Jan Šedivý
 Pavlo Ushkvarok

Eksterne lenker
Offisielt nettsted

Orienteringsklubber i Sverige
Idrettslag etablert i 2008
Vinnere av Tiomila
Vinnere av Jukola
OK Tyr

OK Tyr (stiftet 27. oktober 1936) er en svensk orienteringsklubb som har tilholdssted i Karlstad i Sverige. Ture Björkman var klubbens første leder.

Klubbens farger er rød, hvit og grønn. Klubbens løpere har likevel konkurrert i oransje drakter ie senere årene. OK Tyr har rundt 500 medlemmer og har virksomhet for løpere på elite-, ungdoms-, barne-, og mosjonsnivå. Klubbhuset deres heter Tyrstugan.

Orienteringsklubben har hatt flere løpere i stallen som har hevdet seg internasjonalt. I overgangen mellom 80- og 90-tallet vant herrelaget Tiokola to år på rad. Disse er klubbens eneste seire i stafetten.

Meritter
Tiomila, herrer (2) :
 1989, 1990
Smålandskavlen, herrer (1) :
 1992

Kjente tidligere løpere

 Håkan Eriksson
 Erik Forsgren
 Steven Hale

 Jonas Leandersson
 Bengt Levin
 Gösta Lundqvist

Eksterne lenker
 Offisielt nettsted

Orienteringsklubber i Sverige
Idrettslag etablert i 1936
Vinnere av Tiomila
Acordulecerinae

Acordulicerinae er en delgruppe av Tenthredinoidea som hører til blant plantevepsene.  Larvene lever av å gnage på bladene av ulike planter. De voksne er predatore.

Utseende

Levevis

Utbredelse 
Gruppen er utbredt i Amerika og omfatter de nordligste medlemmene i familien Pergidae, utbredt nord til Canada. De fleste av artene lever i Brasil.

Systematisk inndeling 

 Vepser (Veps, humler og maur) (Hymenoptera) 
 delgruppen  plantevepser (Symphyta) parafyletisk gruppe
 overfamilien Tenthredinoidea 
 familien Pergidae – 400 arter i verden, fordelt på omtrent 60 slekter.
 underfamilien Acordulecerinae Rohwer, 1911
 slekten Acordulecera Say, 1836 - 72 arter
 slekten Acorduleceridea Rohwer, 1912 - 15 arter
 slekten Anathulea Malaise, 1942 - 5 arter
 slekten Busalus Smith, 1990 - én art
 slekten Ceratoperia Enderlein, 1919 - én art
 slekten Enjijus Smith, 1990 - én art
 slekten Giladeus Bréthes, 1919 - 3 arter
 slekten Krausius Smith, 2006 - én art
 slekten Quetutus Smith, 1990 - én art
 slekten Sutwanus Smith, 1990 - 2 arter
 slekten Suwatnus Smith, 1990 - én art
 slekten Tequus Smith, 1990 - 14 arter
 slekten Truqus Smith, 1990 - én art

Kilder 
 Oversikt over slektene
 Schmidt, S. & Smith, D.R. 2007. Pergidae of the World – an online catalogue of the sawfly family Pergidae (Insecta, Hymenoptera, Symphyta). (http://www.pergidae.net)

Eksterne lenker 
 
 Bilder av Acordulecera sp.
 bugguide.net - bildegalleri over nordamerikanske arter

Pergidae
Aschau im Chiemgau

Aschau im Chiemgau er en by og kommune i Landkreis Rosenheim i Regierungsbezirk Oberbayern i Bayern i Tyskland.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kommuner i Bayern
IF Goterna

Idrottsföreningen Goterna er en nedlagt svensk orienteringsklubb som hadde tilholdssted i Stockholm i Sverige. Orienteringsklubben var før nedleggelsen i 1978 Sveriges eldste spesialklubb for orientering. Da klubben ble nedlagt fortsatte noen av løperne med orientering i den nystartede orienteringsklubben Skarpnäcks OL.

I 1946 vant klubben vant den andre utgaven av Tiomila, en av orienteringssportens største klubbstafetter.

Meritter 

Tiomila, herrer (1) :
 1946

Tidligere orienteringsklubber i Sverige
Idrettslag etablert i 1933
Vinnere av Tiomila
Graham cracker

Graham cracker er en kjeks funnet opp i 1829 i New Jersey av den presbyterianske presten Sylvester Graham. Den originale graham cracker ble laget med graham-mel; en kombinasjon av finmalt, ubleket hvetemel med kli og kime grovmalt og tilbakeført for smak.

Eksterne lenker 
 

Kjeks
Varangerhus

Varangerhuset er en hustype som i Norge er spesiell for området rundt Varangerfjorden. Hustypen er karakteristisk for den kvenske befolkningen og finnes utenfor Norge i Finland og på Kolahalvøya.

Hustypen er i Norge særlig karakteristisk for nordsiden av Varangerfjorden, og Skallelv er kanskje der hustypen er mest iøynefallende i dag.

Kombinasjonshus
Hustypen er et kombinasjonshus der bolig, fjøs og andre uthus, bl.a. til lagerformål, ligger under samme tak. Også andre bygningsfunksjoner kunne forekomme: Badstue, bakeri, butikk eller annen næringsvirksomhet. De ulike rommene og bygningsfunksjonene er bundet sammen med en eller flere ganger slik at en slipper å gå ut. Dette var praktisk i et område med kaldt og vindfullt vær. Kombinasjonshus var dessuten materialbesparende og økonomisk. Husdyra bidro med varme. Gangene isolerte mot lyd og fjøslukt. (Skarstein 2018).

De ulike funksjonene kan kombineres på ulike måter. Det eldste dokumenterte Varangerhuset (omtalt som type 1), er datert til ca. 1840, er et langhus med bolig i den ene enden og fjøs i den andre. Type 2 hadde langsiden mot stedets kommunikasjonsåre (gata, elva eller fjorden), og fjøsdelen gikk bakover på tvers av boligens retning. Denne typen var mest vanlig. Type 3 har uthuset parallelt inntil langsiden bak, og fjøset har skråtak. Type 4 er den yngste typen med bolig og fjøs som to atskilte hus, men med en gang mellom. (Skarstein 2018).

Materialbruk 
Pomorhandelen bidro med mange nødvendige varer til Varanger-området, også bygningstømmer. Pomorene bodde ved Kvitsjøen og bidro med mel, tømmer og andre varer, bl.a. never til taktekking.  En kunne også skaffe seg bygningstømmer fra skog i Finnmark. Drivtømmer var også mye brukt.

Varangerhuset oppdages 
All gammel bebyggelse i Finnmark ble ikke ødelagt i 1944. Enkelthus her og der, og enkelte lommer med sammenhengende bebyggelse ble stående, men ikke før i 1970-årene ble det startet undersøkelser og registreringer av denne bebyggelsen. I 1973 og 1974 ble utvalgte hus på nordsiden av Varangerfjorden oppmålt og beskrevet av Tromsø Museum i det såkalte Varangerprosjektet. SEFRAK-registreringen startet også opp i Finnmark i 1974; Vadsø var en av to prøvekommuner på landsbasis. 700 førkrigsbygninger ble registrert i Vadsø og 201 av disse var førkrigsbygde Varangerhus.

Varangerhuset er som hustype første gang beskrevet og definert av Håvard Dahl Bratrein ved Tromsø Museum.

Litteratur 
Sigrid Skarstein: Bolig både for folk og fe. Fortidsvern 2018: 1.
Sigrid Skarstein: Hus i Vadsø. Varanger årbok 2006. s. 169 – 185.
Håvard Bratrein: Varangerhuset. En foreløpig presentasjon av en nordnorsk hustype med konsentrerte gårdsfunkjsoner. Norweg. 1980. s. 311 – 331. 
Ingeborg Hage: Kvenenes bosetning og byggemåter. I Aritektur i Nord-Norge, s. 236 – 271. 2008.
Signy Norendal: Dokumentasjon som immateriell kulturarv - en kilde til kunnskap.

Boligbygninger
Byggverk i Troms og Finnmark
Kvensk kultur
Arkitektur i Norge
Conocoxinae

Conocoxinae er en underfamilie av Tenthredinoidea som hører til blant plantevepsene.

Utseende

Levevis

Utbredelse 
Gruppen er utbredt i det sørlige Sør-Amerika (Argentina og Chile).

Systematisk inndeling 

 Vepser (Veps, humler og maur) (Hymenoptera) 
 delgruppen  plantevepser (Symphyta) parafyletisk gruppe
 overfamilien Tenthredinoidea 
 familien Pergidae – 400 arter i verden, fordelt på omtrent 60 slekter.
 underfamilien  Conocoxinae Rohwer, 1911
 slekten Conocoxa Rohwer, 1911 - to arter
 slekten Lycosceles Konow, 1905 - to arter
 slekten Nithulea Rohwer, 1911 - to arter

Kilder 
 Oversikt over slektene
 Schmidt, S. & Smith, D.R. 2007. Pergidae of the World – an online catalogue of the sawfly family Pergidae (Insecta, Hymenoptera, Symphyta). (http://www.pergidae.net)

Eksterne lenker 
 

Pergidae
Alf Wollebæk

Alf Wollebæk (1879–1960) var en norsk zoolog og mangeårig sjef ved Zoologisk museum (Oslo).

Familie 


Alf Wollebæk var sønn av oberst Sigvard Polidor Wollebæk (1835–1920) og Anine Julie Augusta Dahl (1834–1912), samt bror til Johan Wollebæk. Alf giftet seg i 1903 med sanger Agnes Hanssen (1879–1930) og i 1932 med Ruth Jensen (1891–1958).

Liv og virke 
Etter examen artium i Fredrikstad i 1898 fikk han jobb ved forsøksstasjonen i Drøbak hos marinbiolog Johan Hjort (1869–1948) og ble med FF «Michael Sars» (1900) på forskningstokt. Fra 1900 til 1907 var han zoolog ved Selskabet for de norske Fiskeriers Fremme i Bergen og ble med Heimdal og andre skip på diverse tokt.  Fra 1907 var han konservator ved Bergens Museum og tok del i undervisning, men allerede i 1908 reiste han til Kristiania for å være konservator ved en avdeling full av skjeletter. Han ble da også sjef i 1915 for avdelingen for vertebrata, altså dyr som har indre skjelett med ryggvirvler.  Fra 1923 til 1949 da han falt, var han sjef for Zoologisk museum (Oslo). 

Han skrev flere bøker om dyr. Wollebæk måtte i 1909 være sakkyndig i reinbeitesaken.  I 1910 vant han H.M. Kongens gullmedalje for en avhandling. Mellom 1926 og 1958 var han ivrig i Den norsk-russiske selfangstkommisjon.  For alt dette fikk han Kongens fortjenstmedalje i gull i  1959 og ble kommandør av den latviske Stjerneorden i 1937.

Utgivelser (noen) 
''Se liste over alle digitaliserte bøker hos Nasjonalbiblioteket

Referanser 

Norske zoologer
Norske museumsfolk
Vitenskapelig ansatte ved Universitetet i Oslo
Personer fra Lier kommune
Postfix

Postfix er en fri og åpen meldingsoverførings-agent (MTA) som ruter og leverer e-post som et alternativ til den Sendmail.

Postfix er lansert under IBM Public License 1.0.

Postfix ble opprinnelig lansert i desember 1998. Den ble tidligere kjent som Vmailer og IBM Secure Mailer. Den er under aktiv utvikling, og siste versjon er 3.0.2 som ble lansert den 20. juli 2015.

Eksterne lenker 
 

Linux-programmer
Programvare fra 1997
Eric Ericsons Kammarkör

Eric Ericsons Kammarkör ble grunnlagt av Eric Ericson i 1945, som var dirigent og kunstnerisk leder til sin død. Helt fra starten har koret hatt en sentral plass i svensk musikkliv og samarbeidet med Radiokören, Berlinfilharmonien, Sveriges Radios symfoniorkester og Kungliga Filharmoniska Orkestern. Koret er sammen med Det norske solistkor med i den internasjonale sammenslutningen for profesjonelle kor, Tenso Network Europe. Koret har årlig dratt på turneer til land i Europa, til USA og Canada og hører til i toppskiktet internasjonalt

Fra 2012 er Fredrik Malmberg korets dirigent.

Utgivelser
I samarbeid med Sveriges Radios symfoniorkester og Drottningholm barokkorkester har koret gitt ut de fleste av Johann Sebastian Bachs oratorier. 
Koret har også gitt ut en rekke plater med musikk a cappella, blant andre
Henze & Shostakovich (2006)Works by Lidholm, Jennefelt, Sandström, Jersild, Holten, Sugurbjörnsson, Nystedt, Rautavaara. Caprice CAP 21461.

Heder
Deutscher Schallplattenpreis
Edisonprisen
Nordisk råds musikkpris 2007
Grammisvinner flere gangerA Cradle Song - The Tyger (2001)Lidholm (2005)Europäische Chormusik'' (1972)

Kilder
Begrunnelsen for tildelingen av Nordisk råds musikkpris 2007

Referanser

Eksterne lenker 
 Korets nettsted

Svenske musikkgrupper
Kor
American Red Cross

American Red Cross (ARC) er det nasjonale forbundet til Røde Kors i USA. Det ble grunnlagt i 1881.

Eksterne lenker
 

Røde Kors
Organisasjoner fra USA
Etableringer i 1881
Peer Gynt (1915)

Peer Gynt er en stum amerikansk fantasyfilm fra 1915, regissert av Oscar Apfel og Raoul Walsh. I hovedrollene: Cyril Maude, Myrtle Stedman, Fanny Stockbridge, Mary Reubens, Mary Ruby og Winifred Bryson. Filmen ble utgitt 16. september 1915 av Paramount Pictures.

Handling 
Peer Gynt er en livlig norsk bondegutt. Etter å stjålet en annen manns brud og tatt henne med seg opp i fjellene begynner han å vandre rundt i verden på jakt etter vakre kvinner. Fem yndige kvinner trer inn i hans liv og forfører ham, bare for å lure ham og forlate ham etterpå. Når Peer har blitt rik fortsetter han å reise, søker etter kvinner fra Nord-Amerikas skoger til Afrikas ørkener og vender til slutt hjem, som en ensom og nedslått gammel mann, til sin hjemby i Gudbrandsdalen. Før Knappestøperen skal legge ham i smeltedigelen for å støpe ham om til en bedre mann blir Peer reddet av sin trofaste barndomsvenn, Solveig. Hun redder ham gjennom sin kjærlighets renhet og overbevisning.

I rollene 
 Cyril Maude - Peer Gynt
 Myrtle Stedman - Solveig
 Fanny Stockbridge - Ase 
 Mary Reubens - Anitra
 Mary Ruby - Ingrid
 Winifred Bryson - Annabel Lee
 Evelyn Duncan - Virginia Thorne
 Kitty Stevens - Notanah
 Herbert Standing - St. Peter
 Charlie Ruggles - Knappestøperen William Desmond - Sognepresten Juan de la Cruz - Robert''

Referanser

Eksterne lenker 
 

Fantasyfilmer fra USA
Stumfilmer fra USA
Filmer basert på skuespill av Henrik Ibsen
Dublin-forordningen

Dublin-forordningen (Forordning nr. 604/2013, nå Dublin III-forordningen, tidligere Dublin II-forordningen og Dublin-konvensjonen) er en EU-forordning som fastsetter kriteriene og prosedyrer for avgjørelse av hvilken av Den europeiske unions (EU) medlemsstater som er ansvarlige for å behandle asyslsøkere, som søker internasjonal beskyttelse i overensstemmelse med Flyktningkonvensjonen samt EUs kvalifikasjonsdirektiv. Forordningen er en hjørnesten i Dublin-systemet, som består av Dublin-forordingen og Eurodac-forordningen, som etablerer et felles europeisk fingeravtrykksregister for illegale innvandrere i EU. Dublin-forordningen har til formål «hurtig å avgjøre hvilken medlemsstat som er ansvarlig [for behandling av asylsøknader]», og gir dermed andre medlemsstater mulighet for å sende en asylsøker tilbake til den ansvarlige medlemsstaten. Normalt vil den ansvarlige medlemsstaten være staten hvorigjennom asylsøkeren først kom inn i EU.

Målsetninger og kritikk
Et av hovedformålene med Dublin-forordningen er å forhindre en asylsøker i å fremme asylsøknader i flere medlemsstater, såkalt «asyl-shopping». Et annet mål er å redusere antallet «reisende» asylsøkere som er sendt fra medlemsstat til medlemsstat. Det land som asylsøkeren først søker om asyl i er ansvarlig for enten å innvilge eller avslå asyl, og søkeren får ikke gjenstarte prosessen i en annen jurisdiksjon.

Ifølge Dublin-forordningen skal en asylsøker søke om asyl i det første EU-land vedkommende ankommer til, og hvis han eller hun krysser grensen til et annet EU-land etter å være registrert med fingeravtrykk, vil vedkommende returneres til det første EU-landet igjen. Kritikere mener at denne ordningen legger et forholdsvis stort press på de land som utgjør EUs yttergrenser, fordi disse som regel vil være de(t) første land som asylsøkere ankommer til.

Anvendelse
Høsten 2015 brøt Dublin-forordningen i praksis sammen, da medlemsland som Ungarn, Kroatia, Slovenia, Østerrike, Tyskland og Hellas sluttet å håndheve den. Under den europeiske migrasjonskrisen ga disse medlemslandene i september eller oktober 2015 helt opp å registrere og sjekke innvandreres identitet, særlig dersom migrantene var på vei til et annet land som kunne overta forpliktelsen og kostnaden med asylmottaket.

Anvendelse i Norge 
Dublin-forordningen III trådte i kraft 1. januar 2014. Utlendingsloven paragraf 32 fikk et nytt fjerde ledd som gjør forordningen til norsk lov. Også andre paragrafer i utlendingsloven og utlendingsforskriften har fått endringer, og Utlendingsdirektoratets retningslinjer er også oppdatert.

Referanser

Eksterne lenker 
 Utlendingsdirektoratet (udiregelverk.no): Dublin III-forordningen (lenker til norsk og engelsk versjon) Besøkt 31. oktober 2015

EU-forordninger
Migrasjon
Vehkalahden Veikot

Vehkalahden Veikot (VeVe) (stiftet 1911) er en finsk orienteringsklubb fra Fredrikshamn i Finland. Klubben driver også med langrenn og skiskyting.

Vehkalahden Veikot er mest kjent for å ha vunnet verdens største orienteringsstafett, Jukola. Den finske klubben vant Jukola for første gang i 1983. De gjentok bedriften i 2006, 23 år senere.

Klubben har i all hovedsak stilt med finske løpere i de store stafettene. Den mest profilerte løperen på laget er Tero Föhr som har ett sølv og to bronse fra VM i orientering. Klubbdrakten deres er hvit grønn og svart.

Meritter 
Jukola, herrer (2): 
 1983, 2006

Kjente løpere
  Tero Föhr
  Marc Lauenstein

Kjente tidligere løpere 
  Simo-Pekka Fincke
  Baptiste Rollier

Eksterne lenker
 

Orienteringsklubber i Finland
Idrettslag i Finland
Idrettslag etablert i 1911
Vinnere av Jukola
Alfta-Ösa OK

Alfta-Ösa Orienteringsklubb (stiftet i 1980) er en svensk orienteringsklubb som har tilholdssted i Alfta i Sverige. Orienteringsklubben er en sammenslåing av de tidligere klubbene Alfta SOK og Ösa OK. før 1970-tallet var Alfta GoIF eneste klubb i Alfta med tilbud for orienteringsløpere. 

Klubbens farger er mørkeblå med innslag av grønn og gul. Alfta-Ösa OK har virksomhet for løpere på elite-, ungdoms-, barne-, og mosjonsnivå. Orienteringsklubben har gjort seg bemerket på de store stafettene i orienteringsverden, spesielt på damesiden har de hatt flere løpere i stallen som har hevdet seg internasjonalt. Klubben ble nummer to i Venla i 2015, da orienteringsverdens største klubbstafett ble arrangert i finske Pemar.

2017 ble et stort år for klubben. Damelaget kom på andreplass på Tiomila i Partille utenfor Göteborg. De ledet stafetten til langt ut på sisteetappen, men etter en feil helt mot slutten av ankerkvinne Natalia Gemperle måtte de til slutt se seg slått av Stora Tuna OK. Under Joensuu-Jukola i juni samme år gikk Alfta-Ösa helt til topps på Venla og vant dermed sin første store stafett noensinne. På vinnerlaget løp Galina Vinogradova, Josefine Heikka, Sara Eskilsson og Natalia Gemperle.

Alfta-Ösas forgjenger Alfta SOK vant Smålandskavlens dameklasse i 1973. Alfta-Ösa OK vant ungdomsstafetten under Tiomila i 2002.

Meritter 
Venla (Jukola), damer (1) :
 2017
Smålandskavlen, damer (1) :
 1973
Tiomila, ungdomsstafetten (1) :
 2002
(Årstall i kursiv: Alfta SOK)

Kjente løpere
 Josefine Engström
 Sara Eskilsson
 Natalia Gemperle
 Galina Vinogradova

Eksterne lenker
Offisielt nettsted

Orienteringsklubber i Sverige
Idrettslag etablert i 1980
Nora (1923)

Et dukkehjem (tysk: ) er et tysk stumfilmdrama fra 1923. Det var debutfilmen til regissør Berthold Viertel. Manuset ble skrevet av Georg Fröschel og Viertel, etter Henrik Ibsens skuespill Et dukkehjem fra 1879. Filmen Nora ble produsert i 1922 og gikk igjennom filmsensuren 5. januar 1923.

Handling 
Unge Nora Helmer er lykkelig gift med sakfører Torvald og har tre barn med ham. Når Torvald en dag blir alvorlig syk og gjelda truer med å bli et virkelig problem for den unge familien, fatter Nora en vidtrekkende og tragisk beslutning. Hun forfalsker i tidsnød en veksel. Den skulle egentlig ha blitt underskrevet av hennes far, men han ligger for døden. 

Sakfører Krogstadt, som vet om vekselforfalskningen, begynner å sette Nora under press. I frykt for at han kunne fortelle Torvald om hennes moralske avvik, beretter Nora selv om feilsteget for ham. Han har i mellomtiden blitt frisk. Torvald, et dydsmønster, tilgir henne ikke denne misgjerningen, selv om Nora begikk den for å hjelpe ham da han var syk. Gjennom innflytelsen til Noras venninne, Christine Linde, som Krogstadt i lang tid har vært forelsket i, avslutter han utpresningsforsøket. Til slutt innser også Torvald at han hadde reagert for sterkt overfor sin hustru og vil satse på en ny start med henne. Nora avslår og vil fra nå av føre et liv hvor hun selv bestemmer.

I rollene 
 Olga Tsjekhova – Nora
 Carl Ebert – Torvald Helmer, Noras mann
 Fritz Kortner – Krogstadt, sakfører
 Anton Edthofer – dr. Rank
 Helga Thomas – Krogstadts datter
 Paul Günther – Krogstadts sønn
 Lucie Höflich – Christine Linde
 Ilka Grüning – Marianne, Noras gamle amme

Anmeldelser 
Wiens Neue Freie Presse skrev følgende i sin utgave den 22. januar 1924: 

Paimann's Filmlisten sammenfattet det slik:

I sin bok Vom Werden deutscher Filmkunst. 1. Teil: Der stumme Film skriver Oskar Kalbus følgende:

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Nora i filmportal.de

Tyske dramafilmer
Tyske stumfilmer
Filmer fra 1923
Filmer basert på skuespill av Henrik Ibsen
Konstantius av Capri

Konstantius av Capri (død 7. eller 8. århundre e. Kr. nær Marina Grande) var en italiensk biskop i Den katolske kirke. Han er i dag regnet som skytshelgen for Capri. Man vet lite om ham, bortsett fra at kroppen hans ble plassert i en tønne. Man vet ikke hvordan kom til Capri eller legenden tok form. I prekenene Sermo de virtute Constantii (BHL 1931) og Sermo de transito s. Constantii som skal skrive seg fra slutten av fra det 10. århundret e.Kr. blir det sagt at helgenen ble påkallet og beskyttet Carpri og Amalfi mot angrep fra Sarasenere.

I munken Filippo Ferraris Catalogus (d. 1626), blir Konstantius sagt å ha keiserlige aner og at han var biskop av Konstantinopel. Han kan ha vært den arianske Konstantius II som ødela idoler, eller en biskop som flyktet fra Afrika til Italia. 

Kirken Chiesa di San Costanzo som er viet til ham ligger mellom Marina Grande og Anacapri.  Han har minnedag 14. mai, som var skal være dagen han kom til Capri, antagelig i år 739 e. Kr..

Referanser 

Capri
Italienske katolske biskoper
Italienske helgener
Fødselsår ikke oppgitt
Robert Edgren

Erik Anton Robert Laurensius Edgren (født 24. september 1837 i Lysvik i Värmland i Sverige, død 1. juni 1917 i Fredrikshald) var en svenskfødt norsk industrileder og proprietær. Han var mangeårig leder for Cathrineholms Jernværk.

Biografi 

Han flyttet til Fredrikshald i 1865 og var ansatt ved Cathrineholms Jernværk i rundt femti år, først som bokholder og siden som bruksforvalter (dvs. administrerende direktør). Han eide også lystgården Marienlyst i Asak i Berg. Sammen med bl.a. sin svoger, Saugbrugsforeningens bruksbestyrer Theodor Christian Haagaas, var han en av «de tre fremste representanter for arbeidsgiverne» i Tistedalen. Mot slutten av hans ledertid måtte jernverket legge ned sin tradisjonelle støpejernsproduksjon og ble omorganisert dels til kraftselskap tilknyttet Saugbrugsforeningen og dels til emaljefabrikk.

Han var engasjert i Høyre, hadde også flere offentlige verv og var bl.a. også kirkeverge fra 1882 til 1907. Han var en ivrig jeger og var en tid formann i Fredrikshalds jægerforening, hvor han ble utnevnt til æresmedlem.

Han var sønn av rittmester og brukseier August Eriksson Edgren på Berga bruk i Värmland og Göthilda Laura af Geijerstam. Han var gift med Emilie Petersen, datter av støpermester og proprietær Johannes Petterson og Märtha Persdotter, og hadde to døtre. Blant hans etterkommere er flyveren og alpinisten Andreas Wyller (som etablerte Wyllerløypa), Tone Bjørneboe (gift med Jens Bjørneboe) og teaterkritikeren Therese Bjørneboe.

Referanser 

Norske næringslivsledere
Personer fra Halden kommune
Fødsler i 1837
Dødsfall i 1917