alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Norge under Vinter-OL 2006

Norge under Vinter-OL 2006. Norge kom trettendeplass med to gull-, åtte sølv og ni bronsemedaljer. Pål Trulsen var Norges flaggbærer under åpningsseremonien.

Norge sendte en tropp på 74 utøvere, den minste troppen Norge har sendt siden OL 1988 i Calgary, da troppen bestod av kun 66 utøvere. Under vinter-OL 2002 ble Norge den nasjonen med flest gullmedaljer, og under OL 2006 var målsettingen å oppnå flere medaljer enn de 25 de vant forrige gang.

Medaljer

Medaljevinnerne

Alpine grener

Menn 

Kombinasjon

Curling

Freestyle

Skiskyting

Menn

Kvinner

Nordiske grener

Langrenn

Menn

Kvinner

Sprint 
Menn

Kvinner

Kombinert

Skihopp 

Lag

Skeleton

Hurtigløp på skøyter

Menn 

Lagtempo

Kvinner 

Lagtempo

Snøbrett

Eksterne lenker
 Norges resultater i Vinter-OL 2006 hos olympedia.org

Nasjoner under Vinter-OL 2006
Norge under de olympiske leker
Sport i Norge i 2006
Evil Dead II

Evil Dead II er oppfølgeren til filmen The Evil Dead fra 1981, og skrevet og regissert av Sam Raimi med Bruce Campbell i hovedrollen.

Handling 

Ash tar med kjæresten Linda på hyttetur. På hytten finner de en lydopptaker med opptak av en professor som leser fra Necronomicon (de dødes bok). Ash spiller av opptaket, som frigir en ond kraft som først dreper og siden besetter Linda. Mens Ash kjemper mot kraften kommer professorens datter, kjæresten hennes og to lokale personer til hytten. De hjelper Ash å kjempe, men blir drept en etter en. Til slutt får Ash den nå professordatteren til å lese noen linjer fra boken som skal sende den onde kraften tilbake til der den kom fram. Men dette åpner en portal til det 13-århundre, og sender Ash, som den eneste overlevende, tilbake dit sammen med kraften.

Roller
 Bruce Campbell: Ashley «Ash» J. Williams	
 Sarah Berry: Annie Knowby	
 Dan Hicks: Jake	
 Kassie DePaiva: Bobbie Joe 	
 Ted Raimi: Den besatte Henrietta 	
 Denise Bixler: Linda	
 Richard Domeier: Ed Getley	
 John Peaks: Professor Raymond Knowby	
 Lou Hancock: Henrietta Knowby

Bakgrunn
The Evil Dead ble en langsom suksess, som ga Raimi og co mulighet til å spille inn en oppfølger. FIlmen ble bygd over samme lest som forløperen, men med et budsjett som var nesten ti ganger så stort ($375 000 mot $3 500 000) ble denne filmen mer lik Raimis opprinnelige visjon. Filmen skulle begynne med klipp fra forgjengeren, men siden rettigheten til disse klippene var delt mellom veldig mange aktører, valgte Raimi å filme innledningen på nytt. Dermed forsvant tre av personene fra originalen fra historien. på grunn av dette, tror mange at det er snakk om en nyinnspilling av hele filmen fremfor en oppfølger.
Filmen har mye mer humor og slapstick enn forgjengeren, mye takket være Raimis fasinasjon med The Three Stooges. Filmen ble sluppet i 1987, men uten kontroversene originalen hadde skapt. I Storbritannia, der forgjengeren ble forbudt, ble filmen bare klippet med et sekund før den ble sluppet. Filmen ble aldri noen stor suksess (i USA spilte den inn bare rundt $5,9 millioner), men den har oppnådd stor kultstatus på video og DVD.

Trivia
 Freddy Kruegers hanske fra A Nightmare on Elm Street henger nær trappa i kjelleren.
 En av bøkene Ash legger opp på boksen der han har fanget sin avkappede, besatte hånd, er Ernest Hemingways Farvel til våpnene.
 Det blir sagt at professorens kone er i «fruktkjelleren», en referanse til Alfred Hitchcocks Psycho.

Eksterne lenker
 
 Deadites Online 
 Within the Woods 

Skrekkfilmer fra USA
Filmer fra 1987
Skrekkfilmkomedier
Filmer som har vært forbudt i Norge
Engelskspråklige filmer
Oppfølgerfilmer
Rassemblement national

Rassemblement national (RN, «Nasjonal samling»), tidligere Front national (FN, «Nasjonal front») er et fransk konservativt
, proteksjonistisk og nasjonalistisk, 
politisk parti. Partiet ble dannet 5. oktober 1972 under navnet Front national pour l'unité française («Nasjonal front for fransk enhet»).

Partiet ble fram til 2011 ledet av Jean-Marie Le Pen, som også var partiets grunnlegger. Fra 6. januar 2011 var hans datter Marine Le Pen partileder; hun trakk seg i forbindelse med Presidentvalget 2022. Nåværende leder er Jordan Bardella. Bruno Gollnisch (f. 1950) har vært nestleder siden 2005.

Partiet hevder å ha 60 000 medlemmer, og har særlig i Sør-Frankrike fått forholdsvis stor oppslutning i valg. Lokal- og EU-valget i mai 2014 gjorde Rassemblement national til Frankrikes største politiske parti, med ca. 25 % av stemmene. I 2022 fikk partiet et gjennombrudd ved valget til nasjonalforsamling, da partiet gikk fra en gruppe på åtte representanter, til en gruppe på 89, noe som er mere enn en tidobling.

Partiet ønsker å bevare Frankrike i tråd med franske skikker og regler, og har et nasjonalt-konservativt kultur- og verdisyn. De er motstandere av innvandring, særlig fra muslimske land. De forfekter «nasjonal suverenitet» (alle lover for et land skal vedtas av landets egne lovgivende forsamling, ikke av internasjonale organer) og er derfor også motstandere av fransk medlemskap i EU. De er for bevaring av arbeidsplasser i Frankrike og statsbidrag til viktige industrier. De er også tilhengere av dødsstraff, motstandere av likestilling av homoseksualitet som likestilt med heteroseksuelt samliv, og motsetter seg mange former for selvbestemt abort, noe som veier tungt for katolske velgere.

Ved det franske presidentvalget i 2002 ble Le Pen nummer to etter Jacques Chirac, og han fikk rundt 18 % av franskmennenes stemmer.

Med Marine Le Pen i førersetet fra 2011 dreier partiet mot en økonomisk politikk som går inn for å nasjonalisere alle strategiske sektorer i økonomien som telekommunikasjon, energi og banker. Marine tar kraftig avstand fra den tradisjonelle høyresiden med mindre statlig styring som Tea Party-bevegelsen i USA representerer, men vil derimot ha en sterk skattefinansiert velferdsstat.

Jean-Marie Le Pen uttalte i et TV 2-innslag i 1997 at Fremskrittspartiet og Rassemblement national har flere likhetstrekk. Carl I. Hagen avviste gjentatte ganger at dette var tilfelle.

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Politiske partier i Frankrike
Politiske partier etablert i 1972
1972 i Frankrike
Songvår fyr

Songvår fyr (Songvaar) er et kystfyr i Søgne i Kristiansand kommune i Agder som ble tent første gang 1. november 1888. Det første fyret var et lite trefyr. Selve fyrlykta var bygd inn i det ene hjørnet av bolighuset.

Songvår fyr er ikke, som man kunne tro, plassert på en øy med navn Sognvår. Fyret ligger på Hellersøy, mens naboøya i nord heter Songvår. I 1886 bestemte fyrdirektøren at fyret skulle hete Songvaar fyr. Navnet er unikt, noe som var og er ønskelig for fyr. Det finnes flere Hellersøyer langs kysten og fem bare i Søgne.

I tillegg til fyrbygningen av tre, ble det bygd uthus med fjøs og høylåve, en oljebod og båtnaust med opptrekk. Fyrvokteren fikk bidrag fra Jorddyrkningsfondet, og holdt ei ku, noen høner og et par sauer.

Det andre fyret 
I 1950 ble det bygd et nytt maskinrom på Songvår. Et nytt fyrtårn, 14 meter høyt ble bygd på i 1955. Linseapparatet fra 1888 ble med over i det nye tårnet. Det gamle ble revet og materialene fraktet til land. Grunnmuren står fortsatt.

Songvår hadde bofast familiebetjening frem til 1955, da det ble innført skiftordning. Fyrstasjonen ble betjent av fyrmester, to betjenter pluss reservebetjent.

Fyret ble automatisert og avfolket i 1987. Da ble driften lagt om til solcellepaneler og en del av maskinrommet ble ominnredet til batterirom med en batteribank på 380 batterier. 40 solcellepaneler ble montert i et stativ utenfor.

Dagens fyr 
Den 18. februar 2004 fikk den da 118 år gamle fyrlykten avløsning og ble erstattet av en ny og moderne i et 9 meter høyt plasttårn. Dagens fyrlykt drives av seks solcellepaneler som er integrert i fundamentet og i snøskjermer rundt lykta. I tillegg har anlegget eget aggregat.

Bakgrunnen for fyrplasseringen 
Det har vært svært mange forlis i det utrygge farvannet mellom Ryvingen fyr ved Mandal og Oksøy fyr ved Kristiansand, en strekning på om lag 20 nautiske mil i luftlinje. Den direkte foranledningen til at arbeidet med Songvår kom i gang, var at hvalkokeriet «Vardøhus» gikk ned i 1887 med 46 mennesker ombord.

Fauna 
Hellersøy har et rikt fugleliv, og allerede i 1935 ble det innført visse vernebestemmelser. I 1981 ble øya fredet som fuglereservat etter naturvernloven. Det er ilandstigningsforbud og forbud mot å gå utenom selve fyrområdet mellom 15. april og 15. juli.

Fyr i Agder
Samferdsel i Kristiansand
Byggverk i Kristiansand
Artikler i sjøfart-prosjektet
Les Républicains

Les Républicains (No: Republikanerne) er et fransk nygaullistisk og konservativt parti. Partiet ble stiftet i 2015 ved en reorganisering av Union pour un mouvement populaire (UMP) og regnes som etterfølgeren til det gamle gaullistpartiet som har vært et av de dominerende partiene i Frankrike etter andre verdenskrig.

Partiet har 7 representanter i Europaparlamentet, 61 representanter i nasjonalforsamlingen og 138 representanter i senatet.

Christian Jacob har vært partleder siden 2019. I 2021 ble Valérie Pécresse valg som partiets kandidat til det franske presidentvalget i 2022. 

Les Républicains er medlem av Det europeiske folkeparti (EPP) og Den sentrumdemokratiske internasjonale.

Historie 
Rassemblement du Peuple Français (RPF) ble stiftet i 1947 og oppfattet seg som en bevegelse snarere enn et ordinært parti. Støtten avtok utover 50-tallet, men etter at Charles de Gaulle i 1958 fikk sitt politiske ”comeback” endret lykken seg. Under den femte republikk skiftet partiet navn til Union pour la Nouvelle République (UNR), senere igjen til Union des démocrates pour la République (UDR). Partiet utviklet seg til et bredt folkeparti som fikk mer enn 45 prosent av stemmene ved valget i 1968.

I 1976, seks år etter de Gaulles død, ble partiet reorganisert som Rassemblement pour la République  (RPR) under ledelse av Jacques Chirac. RPR var i stor grad Chiracs bevegelse og valgmaskin, men han hadde ikke alltid full kontroll over partiet. I 1995 stilte endog en motkandidat fra hans eget parti, Édouard Balladur, som rivaliserende presidentkandidat. Enkelte gaullister, som Charles Pasqua, som var med og grunnla partiet, forlot det, da de mente partiet ikke var tilstrekkelig kritisk til EUs økende makt, noe de mente stred med gaullismens doktrine om nasjonal uavhengighet. Forut for sammenslåingen med UMP ble RPR innblandet i en korrupsjonsskandale der blant annet Alain Juppé var innblandet.

Chiracs og statsminister Jean-Pierre Raffarins økende upopularitet førte til at Chiracs rival, Nicolas Sarkozy, fikk kontroll over partiet Uenighetene skyldtes blant annet spørsmålet om et eventuelt tyrkisk medlemskap i EU, noe Chirac støttet, mens UMP gikk i mot. I 2007 overtok Sarkozy som president etter Chirac, men tapte gjenvalg i 2012. 

UMP ble omorganisert og skiftet navn til Les Républicains i 2015.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Politiske partier i Frankrike
Konservative partier
Kristeligdemokratiske partier
Politiske partier etablert i 2002
2002 i Frankrike
Politiske partier etablert i 2015
2015 i Frankrike
Nasjonal front

Nasjonal front, Nasjonalfronten, National Front, Nationale Front og Front national kan vise til:

 Rassemblement national, tidligere Front national, et politisk parti i Frankrike
 Front national (Belgia), et politisk parti i Belgia
 Et politisk parti i Albania, se Nasjonal front (Albania)
 Et politisk parti i Hviterussland, se BNF-partiet
 Et politisk parti i India, se Nasjonal front (India)
 Et politisk parti i Latvia, se Nasjonal front (Latvia)
 Et politisk parti i Malaysia, se Barisan Nasional
 Et politisk parti i Pakistan, se Balawaristan National Front
 Et politisk parti i Sri Lanka, se United National Front
 En politisk gruppe i Iran, se Nasjonalfronten (Iran)

 Botswana National Front
 British National Front
 New Zealand National Front
 Swaziland National Front
 Mizo National Front i India

Tidligere 
 Australia, se National Front (Australia)
 Colombia, se Nasjonal front (Colombia)
 Estland, se Folkefronten (Estland)
 Hellas, se Nasjonal front (Hellas)
 Italia, se Fronte Nazionale
 Nederland, se Nasjonal front (Nederland)
 Spania, se Frente Nacional
 Sveits, se Nasjonal front (Sveits)
 Tsjekkoslovakia, se Nasjonal front (Tsjekkoslovakia)
 Namibia National Front
 En tidligere motstandsbevegelse i Frankrike, se Front national (motstandsbevegelse)
 Den tidligere opprørsbevegelsen Viet Cong i Vietnam, se Front National de Liberté (Vietnam)
 En tidligere sammenslutning av partier og masseorganisasjoner i Den tyske demokratiske republikk, se Nationale Front (DDR) 

Lister over politiske partier
Nasjonalistiske partier
Bismarck (Nord-Dakota)

Bismarck er hovedstaden i den amerikanske delstaten Nord-Dakota.

Bismarck ligger på østsida av elva Missouri, vis-à-vis byen Mandan på vestsida.  Bismarck og Mandan utgjør den sentrale del av Bismarck-Mandan Metropolitan Statistical Area, med en befolkning på 104 944 i 2008. Bismarck-Mandan fungerer som sentrum for det sentrale og sørvestre Nord-Dakota, og også deler av det nordre Sør-Dakota.

Bismarck ble grunnlagt som Edwinton i 1872, oppkalt etter Edwin Ferry Johnson (1803–1872), en kjent sivilingeniør som arbeidet for Northern Pacific Railway.  I 1873 endret Northern Pacific Railway byens navn til Bismarck, etter den tyske kansleren Otto von Bismarck, i et forsøk på å lokke tyske nybyggere til regionen.  Byen har vært delstatshovedstad siden 1889. Ved folketellingen i 2000 hadde byen 55 532 innbyggere, som gjør den til delstatens nest største by.

Byens og delstatens høyeste bygning er den 74 meter, i 19 etasjer høye skyskraperen North Dakota State Capitol, også kalt «The Skyscraper on the Prairie» i art deco.

Nordvest for byen begynner store kullfelt, med noen av Midtvestens største kullkraftverk.

Demografi

Kjente personer fra Bismarck 
 Kent Conrad, senator
 John Hoeven, senator
 Thomas S. Kleppe, tidligere innenriksminister
 Brock Lesnar, tidligere bryter
 Leslie Bibb (1973–), skuespiller

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Byer i Burleigh County
Delstatshovedsteder i USA
Bosetninger etablert i 1872
1870-årene i Dakotaterritoriet
Byer ved Missouri
1872 i USA
Byer i Nord-Dakota
Enrico Fabris

Enrico Fabris (født 5. oktober 1981 i Roana) er en italiensk skøyteløper. Han går for klubben SpG Roana.

Fabris vant sølv i lagtempo fra VM enkeltdistanser 2005 i Inzell sammen med Matteo Anesi og Ippolito Sanfratello, og han ble også nummer 4 på  meter.

Hans første store internasjonale seier var sammenlagtseieren under europamesterskapet på Hamar i januar 2006, hvor han ble den første italienske europamester, og den andre allroundmester fra Italia etter Roberto Sighel. Han var en av de store utøverne under OL 2006 i Torino, i hjemlandet, med gull på  meter og lagtempo (sammen med Anesi, Stefano Donagrandi og Sanfratello) og bronse på  meter. Han har dermed vært med på alle italienske OL-medaljer i hurtigløp på skøyter.

Fabris tok senere sølv i VM allround i 2006 og 2007 og har tre sølvmedaljer i VM enkeltdistanser, to på  meter og ett på  meter. Under verdenscupåpningen 2007/08 i Salt Lake City satte Fabris verdensrekord på  meter med 6.07,40; tross at han forbedret sin egen tid til 6.06,42 uka etter ble rekorden slettet av Sven Kramer. 

Fabris' siste verdenscupseier kom på  meter i Salt Lake City i desember 2009, med ny italiensk rekord, 6.06,06, som er tidenes nest raskeste løp på  meter. I vinter-OL 2010 klarte han imidlertid ikke å gjenta sin OL-suksess fra 2006; syvendeplass på  meter med 6.20,53 ble hans beste individuelle plassering.

Personlige rekorder

Referanser

Eksterne lenker 
 Offisielt nettsted : 
 
 
  Enrico Fabris på SpeedskatingResults.com
  Enrico Fabris på Jakub Majerski's Speedskating database (Adelskalender distanser og sammenlagt)
  Enrico Fabris på www.isu.html.infostradasports.com
 
 
Bilder og videoklipp
  Bilder av Enrico Fabris på SpeedSkatingPhotos.info/DesgPhoto.com
  Lengde: 2  og 1 

Italienske skøyteløpere
Olympiske mestere for Italia
Olympiske mestere i hurtigløp på skøyter
Europamestere i skøytesport
Olympiske bronsemedaljevinnere for Italia
Olympiske bronsemedaljevinnere i hurtigløp på skøyter
Deltakere for Italia under Vinter-OL 2002
Skøyteløpere under Vinter-OL 2002
Medaljevinnere under Vinter-OL 2006
Deltakere for Italia under Vinter-OL 2006
Skøyteløpere under Vinter-OL 2006
Deltakere for Italia under Vinter-OL 2010
Skøyteløpere under Vinter-OL 2010
Deltakere for Italia i enkeltdistanse-VM på skøyter
Tidligere verdensrekordholdere i hurtigløp på skøyter
Personer fra provinsen Vicenza
Artikler i skøytesportprosjektet
Barolo (Piemonte)

Barolo er en liten italiensk kommune i provinsen Cuneo i regionen Piemonte. I et område på 5 km² bor 679 innbyggere (2005). Stedet er berømt for vinmerket Barolo.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kommuner i provinsen Cuneo
Jakob V av Skottland

Jakob V av Skottland (født 10. april 1512 i Linlithgow, død 14. desember 1542 på Falkland Palace) ble konge av Skottland 1513 kun ett år gammel. Han var sønn av Jakob IV av Skottland og Margareta av England.

Mens han var mindreårig ble landet styrt av en aristokratisk formynderregjering.

Jakob orienterte seg utenrikspolitisk mot Frankrike. Han tok begge sine livsledsagersker derifra.

I 1542 brøt det ut krig mellom Skottland og England. Krigen endte med et katastrofalt nederlag for Skottland.

Kort tid etter krigsnederlaget døde Jakob V, og han etterlot seg kun ett legitimt barn, datteren Maria Stuart. Det har vært hevdet at kongen rett og slett døde av depresjon; at han ikke ville leve lenger etter nederlaget i krigen mot England.

Ektefeller 
Gift med Madeleine (født 1520, død 1537, datter av Frans I av Frankrike)
 Gift i 1538 med Maria av Guise. De fikk datteren Maria Stuart

Referanser

Litteratur
 Alex Maxwell Findlater: «James V's Presentation of Scotland and Himself to Both Europe and His Lieges», Genealogica & Heraldica. Influence on Genealogy and Heraldry of Major Events in the History of a Nation. Proceedings of the XXXIst International Congress of Genealogical and Heraldic Sciences, Oslo 2014, utgitt av Slektshistorisk forlag i 2015, side 265-270

Eksterne lenker 
 
  

Skotske monarker
High Stewards of Scotland
Hertuger av Rothesay
Huset Stuart
Personer fra West Lothian
Adobe PageMaker

Adobe PageMaker, tidligere Aldus PageMaker, er et dataprogram som ble utviklet av Aldus Corporation og første gang lansert i 1985. Aldus var et amerikansk selskap som hadde navn etter boktrykkeren Aldo Manuzio (Aldo Manuzio). Selskapet ble kjent over natten da de lanserte det banebrytende dataprogrammet PageMaker. Førsteutgaven av programmet som kom i juli 1985 var basert på operativsystemet og brukergrensesnittet for Macintosh maskinvare fra Apple. Aldus ble i 1994 fusjonert med Adobe og ble da omdøpt til sitt nåværende navn.

Formgivning på skrivebordet 
Med PageMaker oppfant Aldus virksomhetsområdet desktop publishing (DTP), altså «formgivning på skrivebordet». Desktop var et begrep bygd på Macintosh brukergrensesnitt med skrivebord (desktop) som et sentralt begrep for brukergrensesnittet.

PageMaker var det første sideombrekkingsprogrammet med såkalt WYSIWYG-funksjonalitet, det vil si at «det du ser er det du får». Programmets arbeidsmetafor er lysbordet, og hver side har sitt «lysbord» med plass utenfor siden som grafiske elementer som bilder og tekst kan legges og flyttes rundt på. I tillegg til PageMaker, var Adobes PostScripts sidebeskrivningsspråk og at Apples operativsystem hadde mulighet for håndtering av profesjonelle skriftsnitt, to grunnleggende forutsetning for funksjonaliteten sammen med Apple LaserWriter, som var PostScript kompatibel.

PageMaker for PC ble lansert i 1986, men da var allerede Apples maskiner etablert som bransjestandard i reklamebyråer og relaterte virksomhetsområder. Med programvarepakkene Illustrator og Photoshop utfylte Adobe de udekkede behovene for akseptabel, profesjonell programvare i reklamebyråer og grafisk design.

I kjølvannet av PageMaker-lanseringen og rask og bred aksept av programvaren i profesjonelle miljøer, forsvant en hel bransje, nemlig virksomhetene som leverte fotosats til reklamebyråer og relaterte virksomheter, på kort tid.

InDesign som avløser 
Versjon 3.01 var tilgjengelig for OS/2 og dro fordel av operativsystems flertrådssystem, noe som økte svartiden for brukeren.

Selskapet Aldus ble i 1994 fusjonert med Adobe og PageMaker ble videreført. Den siste versjonen av PageMaker, versjon 7.0, ble utgitt den 9. juli 2001, men oppgradering for begge plattformene har kommet siden.

I 2004 kunngjorde Adobe at utviklingen av Adobe PageMaker ville opphøre, skjønt de ville fortsett å selge og støtte programvaren. Istedenfor å utvikle den gamle koden videre ønsket Adobe å skrive et helt nytt program som PageMakers etterfølger, Adobe InDesign.

Macintosh-utgaven av PageMaker kjører kun på Mac OS 9 eller tidligere. Det er ingen støtte for Mac OS X, og kjører heller ikke på Macintosh med Intels CPU. Windows-utgaven støtter Windows XP, men i henhold til Adobe vil programmet «ikke installeres eller kjøres på Widows Vista». Brukere som forsøker vil oppdage at begge deler er mulig, men de kan oppleve problemer med å eksportere trykksaker til pdf.

Referanser

Eksterne lenker
 
 Liste over ressurssider for Adobe PageMaker  (engelsk)
 PageMakers historie (engelsk)

Proprietær programvare
Adobe
Typografi
Grafisk design
Museo Egizio

Museo Egizio («Det egyptiske museum», formelt navn Museo delle antichità egizie di Torino) er et museum i Torino i Piemonte, Italia. Det har den nest største samlingen av artefakter fra oldtidens Egypt; den største samlingen befinner seg i Egyptian Museum i Kairo. 

Samlingen fikk sin start i 1753, da botanikeren Vitaliano Donati brakte statuer og fragmenter av statuer, totalt omkring 300 artefakter, fra Karnak og Koptos. I 1824 kjøte kong Carlo Felice Drovetti-samlingen, som bestod av 3007 artefakter som den franske generalkonsulen Bernardino Drovetti hadde samlet under sitt opphold i Egypt. Samme år brukte Jean-François Champollion den store samlingen av papyri til å teste sine gjennombrudd i dechiffreringen av hieroglyfer. 

Samlingen i Torino vokste så kraftig at mange muséer ellers i verden følte behov for å utvide sine egyptiske avdelinger. I 1833 ble samlingen til Giuseppe Sossio på over 1200 artefakter overført til muséet. Den siste store tilføyelsen av gjenstander ble utført av Ernesto Schiaparelli, med artefakter han fant under sine utgravninger mellom 1900 og 1920. 

Museumsbygningen ble reist spesielt for formålet i Via Accademia delle Szience 6, og selv om samlingen har blitt sterkt utvidet har den ikke blitt flyttet over i nye lokaler. Under andre verdenskrig ble noe av materialet flyttet til byen Aglié for å beskytte det.

Kjente artefakter
Blant de meste kjente artefaktene i muséet finner man:

 Kongesamlingen, en samling av statuer av alle konger i Det nye rike
 Tuthmosi IIs tempel
 Sarkofager, mumier og dødebøker fra Drovettisamlingen
 Et maleri på lerret datert ca. 3500 f.Kr.
 Gravgods fra Den ukjentes grav fra Det gamle rike
 Papyrussamlingen (bl.a. Gebelein papyri)
 Mensa Isaica (Isis' bord)
 Den malte graven (normalt ikke åpen for publikum)
 Tre versjoner av Den egyptiske dødebok, inkludert den eldste kjente versjonen

Litteratur 
 Wolfgang Kosack: Schenute von Atripe De judicio finale. Papyruskodex 63000.IV im Museo Egizio di Torino. Einleitung, Textbearbeitung und Übersetzung herausgegeben von Wolfgang Kosack. Brunner, Berlin 2013. ISBN 978-3-9524018-5-9
 Wolfgang Kosack: Basilios "De archangelo Michael": sahidice Pseudo - Euhodios "De resurrectione": sahidice Pseudo - Euhodios "De dormitione Mariae virginis": sahidice & bohairice : < Papyruskodex Turin, Mus. Egizio Cat. 63000 XI. > nebst Varianten und Fragmente. In Parallelzeilen ediert, kommentiert und übersetzt von Wolfgang Kosack.  Verlag Christoph Brunner, Berlin 2014. ISBN 978-3-906206-02-8.

Eksterne lenker
 
 Ernesto Schiaparelli (på italiensk)

Torino
Egizio
Etableringer i 1824
Egizio
Vitenskap i 1824
1824 i Europa
Byggverk i Torino