alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Silvestro Mazzolini

Silvestro Mazzolini (eller Silvestro Mazzolini da Prierio, også kalt Prierias) (født 1456 i Priero i Piemonte i Italia, død tidlig 1523 i Roma), katolsk prest og kontroversteolog.

Liv og virke
Prierias (navnet er avledet av fødebyen Priero) trådte inn i dominikanerklosteret i Genova i 1471 og fikk sin teologiske grunnutdannlse og presteordinasjon der. Mellom 1491 og 1501 virket han som professor i dialektikk i Bologna og som professor i metafysikk i Padova. I 1508 ble han valgt til generalvikar for dominikanernes lombardiske ordensprovins for en toårsperiode. Fra sin tid som prior i Bologna (1510-1514) var han medlem av inkvisisjonstribunalet for Brescia og  Milano. I 1514 ble Prierias professor i thomistisk filosofi i Roma, og allerede året etter utnevnte pave Leo X ham til pavelig hoffteolog og boksensor for byen Roma.    

I mars 1518, da den romerske kurie innledet forundersøkelse mot Martin Luther, ble Prierias (som så langt kun hadde forfattet lærde kompendier om thomistisk filosofi som f.eks. «Summa silvestrina», prekensamlinger og en forklaring av messen) gjort til undersøkelselskommisjonens leder, og fikk i oppdrag å avfatte en teologisk vurdering av Martin Luthers 95 teser mot avlatshandelen. 

Resultatet ble et skrift ved tittelen Dialogus, og ble basis for den romerske kuries stort sett enveiskontakt med Luther. Luthers avfeiende tilsvar til Dialogus kom i august. Det foranlediget et nytt skriv fra Prierias, «Replica» (november 1518), holdt i en forsonlig tone. Dette ble bare møtt av spott fra Luthers side. I 1519 fremla Prierias et ytterligere og mer omfattende skriv, «Errata et argumenta» ,  om pavens myndighet og avlaten. Men dette skrivet verdiget ikke Luther noe svar.

Fra 1520 befattet ikke lenger Prierias seg med kontroversen med Luther. 

Prierias var nok ikke blant de mest lysende teologer i sin samtid, men Luthers spottende karakteristikk av ham som en amatør ( «Feld- und Wiesensophist») var nok heller ikke treffende.

Bibliografi
Prierias viktigste skrifter var:

Rosa aurea (Bologna, 1510) refleksjoner over årets evangelielesninger,
In theoricas planetarum (Venezia, 1513), 
Summa Summarum, quæ Sylvestrina dicitur, også kalt Summa silvestrina (Roma, 1516), kom i 40 opplag, et alfabetisk teologisk oppslagsverk,
De juridica et irrefragabili veritate Romanæ Ecclesiæ Romanique Pontificis (Roma, 1520),
Epitoma responsionis ad Lutherum (Perugia, 1519), 
Errata et argumenta M. Lutheri (Roma, 1520).

Referanser 

Mazzolini, Silvestro
Mazzolini, Silvestro
Mazzolini, Silvestro
Mazzolini, Silvestro
Personer fra provinsen Cuneo
Beothuk (språk)

Beothuk er et språk som ble talt av indianerstammen beothukene i Newfoundland. Språket har vært utdødd siden 1829, og det er få skriftlige levninger av det, og svært lite som er kjent om det.

Det har vært foreslått at det var beslektet med det langt mer utbredte nabospråket algonkinsk, men det finnes ikke nok bevis for å trekke noen konklusjoner.
En DNA-studie fra 2007 viste genetiske forbindelser mellom beothukene og det algonkinsk-talende mi'kmaqfolket.

Beothuk er kjent fra kun fire ordlister som ble skrevet ned på 1700- og 1800-tallet. De har over 400 ord, men ingen eksempler på sammenhengende tale. Hypotesen om beothuks forbindelse med algonkinsk er datert tilbake til minst Robert Latham i 1862. Fra 1968 og framover har John Hewson fremmet bevis på lydoverensstemmelse og delt morfologi med ur-algonkinsk. Mangelen på enhver systematisk eller konsistent representasjon av språkomfanget i ordlistene, gjør det tvilsomt å fastslå hvilket lydsystem som beothuk hadde, og ord listet hver for seg på listene kan være det samme ordet transkribert på ulikt vis. Det er også kjent at det eksisterer feil i de nevnte listene. Dette, sammen med mangelen på sammenhengende tale, betyr at det er svært lite å bygge en form for rekonstruksjon av beothukspråket på. Med mangelen på bevis har språkforskere som Ives Goddard og Lyle Campbell uttalt at enhver forbindelse mellom beothuk og algonkinsk er ukjent og vil forbli det.

I 1910 innspilte den amerikanske antropologen Frank Speck inn en 75 år gammel beothuk-kvinne ved navn Santu Toney som sang en sang på beothuk-språket. Innspillingen skjedde på begynnelsen av århundret, og en del kilder har oppgitt året 1929, men datoen 1910 har blitt bekreftet av Specks bok Beothuk and Micmac.
Ordene er vanskelige å høre og ikke lette å forstå. Santu fortalte at hun hadde lært sangen av sin far. (Noe som kan være bevis på at minst en beothuk var i live etter at Shanawdithit, den siste kjente levende av stemmen, var død i 1829, gitt at Santu Toney var født en gang rundt 1835.) Samtidige forskere har forsøkt å gjøre en transkripsjon av sangen med håpet at lydinnspillingen kan bli renset med moderne metoder. En del indianergrupper har forsøkt å lære seg sangen.

Referanser

Eksterne lenker 
 Tekst med ord fra beothukspråket
 Rapport om beothuk på Linguist List
 Om beothukspråket

Utdødde språk i Nord-Amerika
Algiske språk
Uklassifiserte språk
De trettini artikler

De Trettini artikler er et sett doktrinære formuleringer innført i Den engelske kirke i det 16. århundre for å definere kirkens syn på tidens religiøse kontroverser. Artiklene utgjør en viktig del av grunnlaget for Den anglikanske kirkes troslære.

Historie
De~ første forsøkene på å definere den anglikanske troslære var De ti artikler i 1536, The Institution of the Christian Man i 1537, De seks artikler i 1539, Kongens bok i 1543 og De førtito artikler i 1553. 

I 1563 bestemte et kirkemøte å samle deler av dette i den første utgaven av de Trettini artikler. Nr. 29, om de som ikke praktiserte nattverd ble fjernet før publikasjon, antagelig for ikke å utelukke samtaler med lutherske fyrster i Tyskland. En innledning til nr. 20, om kirkens rett til å bestemme over ritualer og seremonier, ble også lagt til. Det ser ut til at begge endringene kan skyldes intervensjon fra dronning Elisabeth I personlig.

Innhold
Artiklene er ikke en formulering av den kristne tro i form av en trosbekjennelse, men en oppsummering av dogmatiske definisjoner som berører stridsspørsmål i reformasjonstiden. De er ikke direkte vage, men er heller ikke på noen måte stramme formuleringer, og er derfor åpne for tolkning. Dette ser ut til å ha vært gjort med vilje, for å finne fram til en formulering av troslæren som kunne aksepteres av alle fløyer i Den engelske kirke.

Formuleringene retter seg spesielt inn mot å avgrense det anglikanske standpunkt i forhold til katolsk, kalvinistisk og anabaptistisk lære. Et typiske eksempel er nr. 28, som avviser både den katolske transsubstansiasjonslæren og Zwinglis nattverdsdoktrine, og samtidig er åpen både for realpresens og resepsjonisme. 

Monarkens og sivile myndigheters rolle i kirken blir definert i artiklene.

Artiklenes rolle i kirken
Det har aldri vært påkrevet av legfolk at de bekjenner seg til artiklene, men for kleresiet er de bindende. Inntil 19. århundre måtte også akademikere ved universitetene i Oxford og Cambridge bekjenne seg til artiklene. Siden 1975 har det bare blitt krevd at klerikerne anerkjenner artiklene som et av de historiske formularer som definerer Den anglikanske kirkes forståelse av Bibelen og andre trosbekjennelser. 

Forskjellige særkirker i den anglikanske kommunion har innført reviderte versjoner av artiklene. 

Trettini artikler
Normisjon

Normisjon er en evangelisk luthersk misjonsorganisasjon som organiserer over 70 000 personer over hele Norge, inkludert medlemmene i Acta – barn og unge i Normisjon. I de fleste storbyene har Normisjon egne menighetsfellesskap. Normisjon driver også en utstrakt virksomhet på bedehus og i husfellesskap.

Normisjon ble grunnlagt 1. januar 2001 etter at Det norske lutherske Indremisjonsselskap, Langesundsfjordens indremisjonsselskap og Den norske Santalmisjon fusjonerte. Organisasjonen er en selvstendig bevegelse med tett samarbeid med Den norske kirke og andre lutherske kirkesamfunn. Normisjon er del av en konservativ retning blant kristne trossamfunn i Norge.

Normisjon har virksomhet over hele Norge gjennom 13 regioner samt i India, Bangladesh, Kambodsja, Ecuador, Mali, Aserbajdsjan, Bhutan, Nepal, Cuba, Senegal, Kambodsja og Thailand.

Generalsekretæren i organisasjonen er Kjetil Vestel Haga.

Historie 
Santalmisjonen ble stiftet 1867 av misjonær Lars Olsen Skrefsrud (1840–1910) og Hans Peter Børresen (1825–1901). Det norske lutherske Indremisjonsselskap ble stiftet 1868. De to organisasjonene samt Langesundsfjordens Indremisjonsselskap slo seg sammen i 2001.

Ledere av landsstyret 
 Kurt Hjemdal 2006–2012
 Tormod Kleiven 2012–2018
Hallgeir Solberg 2018-

Generalsekretærer 
 Anfin Skaaheim 2001 – 2003
 Rolf Kjøde 2003 – 2014
 Anne Birgitta Langmoen Kvelland 2014 – 2020
Kjetil Vestel Haga 2020 –

Skoler drevet av Normisjon 
 Gå Ut Senteret, Trondheim (Tidligere Hurdal)
 Bibelskolen i Grimstad, Grimstad
 Acta Bibelskole, Stavanger (sammen med IMI Kirken)
NLA Høgskolen (sammen med en rekke kristne organisasjoner.)
 Gjennestad Gartnerskole, Sandefjord
 Øya videregående skole, Melhus
Tomb videregående skole, Råde
Normisjons regioner er eier, medeier eller har annen tilknytning til følgende folkehøgskoler: Alta, Bakketun, Bjerkely, Danvik, Sørlandet, Fredly, Grenland, Haugetun, Nordfjord, Nordvestlandet, Risøy, Sagavoll, Solborg og Sunnfjord og Viken. Normisjon er dermed samlet sett verdens største folkehøgskoleeier.

Utgivelser 
Agenda 3:16 er Norges største kristne månedsmagasin. Bladet utgis av Normisjon og har som mål å formidle tro og kristne verdier. Bladet er normalt på 60 sider, trykket på glanset papir, stiftet og gjennomgående fire-farger. Opplag i 2018: ca. 8 500.

Organisasjonen utgir også ni regionale blad fem ganger årlig med fokus på hva som skjer i Normisjon lokalt. Gratismagasinet Ferskvare, som i hovedsak omhandler organisasjonens internasjonale arbeid, utgis fire ganger årlig.

Referanser

Eksterne lenker 
 Normisjons eget nettsted
 Ressursbase med taler, videoer og bilder 

Normisjon
 
Normisjon
Normisjon
Organisasjoner etablert i 2001
Misjon
Elbrus

Elbrus er en sovende stratovulkan i Kaukasus-fjellene i Russland. Elbrus har tre topper, Øst-Elbrus (5 621 moh.), Vest-Elbrus (5 642 moh.) og Sørvest-Elbrus (5 600 moh.). Fjellet ligger ikke langt fra grensen til Georgia.

Det finnes forskjellige konvensjoner om hvor grensen mellom Europa og Asia går. Elbrus blir derfor tilordnet Europa eller Asia avhengig av hvilken konvensjon som blir lagt til grunn. Ingen av disse konvensjonene er offisielle. Dersom Elbrus blir sett som europeisk, er det Europas høyeste fjell, og går dermed inn blant The Seven Summits.

Referanser

Eksterne lenker 

 

Fjell i Kabardino-Balkaria
Fjell i Karatsjajevo-Tsjerkessia
Kaukasus
Fjell over 5000 meter
Vulkaner i Russland
Philippe Herreweghe

Philippe Herreweghe (født 2. mai 1947 i Gent) er en belgisk dirigent. Siden 1970 leder han Collegium Vocale Gent, som både har gjort innspillinger av tidligmusikk og Bach-kantater. I årene 2001 - 2004 var han kunstnerisk leder for barokk og klassisk repertoar i Stavanger Symfoniorkester.

Referanser

Eksterne lenker 
 http://www.zeit.de/2003/17/Herreweghe

Belgiske dirigenter
Stavanger Symfoniorkester
Personer fra Gent
Sommer-OL 2000

Sommer-OL 2000, offisielt omtalt som de 27. olympiske sommerleker, er en internasjonal multisportkonkurranse som ble avholdt i Sydney i Australia fra 15. september til 1. oktober 2000. Dette var andre gang Australia arrangerte de olympiske leker, samt andre gang lekene ble avholdt på den sørlige halvkule. Første gang var i Melbourne i 1956. Nye idretter på OL-programmet i Sydney 2000, var taekwondo, triatlon og turnøvelsen trampoline.

Åpnings- og avslutningsseremoniene ble avholdt på Stadium Australia, hvor også friidrettskonkurransene og fotballfinalene ble arrangert. USA ble beste nasjon, mens vertslandet Australia endte på fjerdeplass på medaljestatistikken. Norge fikk totalt ti medaljer: fire gull, tre sølv og tre bronse.

Valg av vertsby 

Sydney ble tildelt lekene ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 101. sesjon i Monte Carlo i Monaco 23. september 1993. De andre byene som søkte om å bli tildelt lekene var Beijing (Kina), Manchester (Storbritannia), Berlin (Tyskland) og Istanbul (Tyrkia). 

I tillegg søkte Brasília i Brasil og Milano i Italia om å få lekene, men trakk seg i løpet av budprosessen. Tasjkent, hovedstaden i Usbekistan, viste også interesse for arrangementet, men trakk seg veldig tidlig i prosessen.

Medaljestatistikk

* USA ble fratatt én bronsemedalje i januar 2013 etter at Lance Armstrong ble diskvalifisert på grunn av doping.
Norge fikk fire gullmedaljer:
Knut Holmann i kajakk (K1 500 og 1000 m)
 Trine Hattestad i spydkast
 Damelandslaget i fotball

Den olympiske ed, holdt av Rechelle Hawkes, hadde for første gang et tillegg om holdninger til doping og dopingmidler.

Deltakelse

Deltakerland

Referanser

 
Sport i Sydney
Internasjonale mesterskap i Australia
Sport i Australia i 2000
Helsevesen

Helsevesen er alle offentlige og private tilgjengelige helsetjenester til innbyggerne, som sykehus, sykehjem, ambulanser, fastleger, poliklinikker, helsesykepleier, helsevern for psykisk utviklingshemmede og lignende som har til oppgave å forebygge, diagnostisere og behandle sykdom og yte omsorg overfor syke mennesker.

Det største helsevesenet i Europa er den britiske National Health Service med 1,3 millioner ansatte.

Helsevesenet i Norge 

Helsevesenet deles inn i primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten.

Det er kommunene som har ansvaret for primærhelsetjenesten i sitt geografiske område. 

Ansvaret for spesialisthelsetjenesten i Norge er inndelt i fire regioner, som hver har et regionalt helseforetak:
 Helse Nord
 Helse Sør-Øst
 Helse Vest
 Helse Midt-Norge

Utgiftene til helsevesenet har over lang tid steget mere enn andre offentlige utgifter. Små enheter, høyt lønnsnivå og høy tilgjengelighet til helsetjeneser er kostbart. Det er omtrent 300 000 ansatte i det norske helsevesenet. 

Kvaliteten på det norske helsevesenet regnes som god, men det er vanskelig å finne målemetoder som viser den totale kvaliteten på et lands helsevesen. En indikator er spedbarnsdødelighet; her skårer Norge godt.

Historisk utvikling 
Det offentlige helsevesenet i Norge har røtter tilbake til 1600-tallet, da kong Christian IV utnevnte embetsleger (offentlige leger). I 1750 fantes det 5 slike, og i 1834 det dobbelte.

Litteratur 
 Ole Georg Moseng Det offentlige helsevesen i Norge - Ansvaret for undersåttenes helse 1603-1850, 2003 ISBN 9788215003481
 Aina Schiøtz Det offentlige helsevesen i Norge - Folkets helse - landets styrke 1850-2003, 2003 ISBN 9788215003498
 Ånen Ringaard 2013 – Norsk oversettelse av rapporten «Norway – Health system review», Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten
Gullholm

Gullholm er ei bygd i Kvæfjord kommune i Troms. Stedet ligger på østsida av Gullesfjorden, ved enden av en ni kilometer lang vei som starter i Gullesfjordbotn.

Fra gammelt av har Gullholm vært ei jordbruksbygd hvor man livnærte seg på det gården og fjorden gav. Tidligere var nærmeste matbutikk på Våtvoll på andre siden av fjorden, mens man nå må til Sigerfjord, Sortland eller Lødingen for å finne dette. Fra Gullholm kan man av og til se havørn stupe ned og hente småfisk i havoverflaten. Det er en drøy tur å gå opp på fjellet herfra, men hvis man er god til beins og vil prøve seg er Ingeborgvatnet en opplevelse. Utsikten fra toppen av Hinnøya er god.

Referanser 

Bygder og grender i Kvæfjord
Halvøyer i Troms og Finnmark
Gullesfjordbotn

Gullesfjordbotn er ei grend innerst i Gullesfjorden i Kvæfjord kommune. Det er også betegnelsen på fjordbotnen i Gullesfjorden.

Stedet ble et trafikknutepunkt fra 1. desember 2007, da Lofast åpnet. I Gullesfjordbotn ligger rundkjøringa som binder europavei 10 fra Lødingen mot Lofoten sammen med riksvei 85 fra Lødingen mot Vesterålen. Fylkesvei 103 går fra rundkjøringa og langs østsida av fjorden, til Gullholm.

Det ligger en campingplass her, og det forventes ytterligere næringsutvikling i forbindelse med den nye veien.

Naturvern 

En del av området er vernet som Gullesfjordbotn naturreservat, på grunn av at det er et av de best utviklede strandengkompleksene i Sør-Troms, og for å verne stedets fugleliv. Verneområdet har et areal på ca. 315 dekar, hvorav ca. 135 dekar er landareal og ca. 180 dekar er ferskvann/sjøareal. Verneforskriften ble vedtatt i 1995.

Eksterne lenker 
 FOR 1995-12-08 nr 1008: Forskrift om fredning av Gullesfjordbotn naturreservat, Kvæfjord kommune, Troms. (Lovdata)
 Naturtyper i Kvæfjord – Gullesfjordbotn naturreservat
 Gullesfjordbotn Camping

Kvæfjords geografi
Bygder og grender i Kvæfjord
Flesnes

Flesnes er ei lita bygd på vestsiden av Gullesfjorden i Kvæfjord kommune i Troms. Stedet er fergested på fylkesvei 83.

Flesnes ligger godt beskyttet av en rekke holmer noen hundre meter fra land og har fra gammelt av vært betraktet som en meget god havn. Flesnesdalen med Flesneselva ender i nordre del av bygda og går ca. 1 mil i retning nordvest.  Fra gammelt av har det vært en del laks i elva, men i dag er det knapt noen fast bestand der.

Deler av bygda er meget bra jordbruksland.  I dag er det kun et gårdsbruk i full drift, men en del jorder høstes av bruk i nabobygdene.  Det dyrkes mest gress, men også en del grønnsaker og jordbær.

Fergeleiet på Flesnes trafikkeres av bilferge ca. en gang i timen hele dagen, og er et av de mest trafikkerte fergestrekningene i Troms fylke. Bilferga gjør kommunikasjonen til Refsnes, kommunesenteret Borkenes og bykommunen Harstad enkel. Ved fergekaia finnes det en småbåthavn med gjestebrygge. På stedet finner man også Flesnes kirkegård.  Flesnes har også barneskole og ungdomsskole som dekker området fra Holand til Våtvoll på vestsiden av Gullesfjorden.

Fra Flesnes går det vei til Holand, litt lenger ut i fjorden.

Fergesteder i Troms og Finnmark
Bygder og grender i Kvæfjord
Refsnes (Kvæfjord)

Refsnes, også kalt Revsnes, er ei grend på østsiden av Gullesfjorden i Kvæfjord kommune i Troms. Den ligger ved innløpet til Austerfjorden.

Stedet er fergested på fylkesvei 83. Fergeleiet på Refsnes trafikkeres flere ganger i døgnet av bilferge til Flesnes på vestsiden av fjorden. Fra Refsnes går riksvei 83 mot kommunesenteret Borkenes og til Harstad. Det går også vei fra Refsnes rundt Austerfjorden til Kjengsnes.

Refsnesvik var tidligere et poststed, med postnummer 9416. Det har også hatt navnene Revsnesvik og Kjengsnes.

Referanser 

Fergesteder i Troms og Finnmark
Bygder og grender i Kvæfjord
Hemmestad

Hemmestad var den gamle «hovedstaden» i Kvæfjord – med Hemmestad brygge som naturlig midtpunkt. Stedet ligger på østsiden av Gullesfjorden, ca. 7 kilometer nord for Refanes fergested.

Eksterne lenker 
 Hemmestad brygge

Bygder og grender i Kvæfjord
Tjeldsundbrua

Tjeldsundbrua er ei veibru som knytter Hinnøya til fastlandet. Den strekker seg over Steinslandsstraumen fra Leikvikhamn på Hinnøysiden til Steinsland på fastlandet.

Hengebrua er en del av europavei 10/Kong Olavs veg. Den er 1007 meter lang, med hovedspenn på 290 meter. Seilingshøyden er 41 meter, og brua har i alt 32 spenn. Brua ble åpnet av kong Olav V den 22. oktober 1967.

Historie

Den første regelmessige skyssforbindelsen over Steinslandsstraumen tok til i 1911, da Ole Arntsen på Steinsland startet båtforbindelse mellom Steinsland og Lilleng og Leikvik på Hinnøya. I 1930 ble det etablert bilfergeselskap, og båten «Prillarguri» fra Harstad ble innkjøpt og omdøpt til «Tjeldsundfergen 1». Denne ferga var i drift til 1938, og etter den kom «Tjeldsundfergen 2» og «Tjeldsundfergen 3». Fergekaiene på Lilleng og Steinsland ble bygd i 1937-38 og modernisert på 1950-tallet.

En komité for bru over Tjeldsundet ble stiftet 23. februar 1953. Planleggingen av brua tok imidlertid lang tid, ikke minst fordi det var strid om hvor stor seilingshøyde brua måtte ha. I 1958 godkjente havnedirektøren at brua kunne bygges med 40 meters seilingshøyde, men den etterfølgende havnedirektøren krevde i 1963 at bruhøyden måtte være 50 meter. Tidlig året etter gikk havnedirektøren så med på 41 meters høyde.

Byggearbeidet begynte i april 1965. Opprinnelig ble det beregnet at brua skulle stå ferdig høsten 1968, men arbeidet ble forsert slik at brua kunne åpnes 22. oktober 1967. Tjeldsundbrua ble betalt med bompenger, og bompengeinnkrevingen opphørte 30. juni 1981. De siste årene var bruavgiften for en personbil 7 kroner.

Fergekaiene på Lilleng og Steinsland, noen hundre meter sør for Tjeldsundbrua, eksisterer fremdeles. Fergekaiene er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner..
I perioder med sterk vind kan brua bli stengt. Noen vintre har det vært nødvendig med kolonnekjøring over brua. Det finnes vindmålere på hver side av brua.

I Statens vegvesens Samferdselsutredning for nordre Nordland/Sør-Troms som ble fremlagt den 3. november 2006 foreslås det å legge ei fremtidig bru over Tjeldsundet fra Sandtorg til Fjelldal, 10 km lenger sør.

Se også
Liste over broer i Norge
Liste over broer i Norge etter lengde

Kilder
Bjørn Tore Forberg: Tjeldsundbrua – porten til øyriket. Tjeldsundbrua A/S 1983

Eksterne lenker 
 Automatisk værstasjon

Broer på europavei 10
Hengebroer
Veibroer i Troms og Finnmark
Veier i Harstad
Veier i Tjeldsund
1967 i Norge
Broer åpnet i 1967
Torbjørn Færøvik

Torbjørn Færøvik (født 8. juni 1948 i Leka i Nord-Trøndelag) er en norsk forfatter, historiker og tidligere journalist. Han har senere år særlig skrevet om Kinas og Indias historie.  

Færøvik har arbeidet som utenriksmedarbeider i NTB (1977–79), Arbeiderbladet (1979–91) og NRK (1991–99). Han var NRKs verdensreporter i 1996–97.

Færøvik er utdannet cand. philol. med hovedfag i historie med en avhandling om norsk misjon i Kina.

Bibliografi 
  Drømmen om Asia 
  India – Stevnemøte med skjebnen 
  Veien til Xanadu. En reise i Marco Polos fotspor 
  Marco Polo. Reisen til verdens ende (ungdomsbiografi)
  Kina – En reise på Livets elv (utgitt også på tysk i 2010 under det forenklede forfatternavnet Tor Farovik)
  Gandhi – Elsket og hatet (ungdomsbiografi)
  Buddhas barn – En reise blant mennesker 
  Midtens rike – En vandring i Kinas historie 
  Maos rike - en lidelseshistorie 
  Orientekspressen. En vårreise
  Kina på 200 sider. Fra de første dynastiene til dagens stormakt

Priser 
For sine bøker om India og Kina ble han tildelt 
 Brageprisen (i 1999, 2003 og i 2012)
 Cappelenprisen 2006 delt med Erik Fosnes Hansen.

Referanser

Eksterne lenker 
 Kinaforum – Torbjørn Færøviks blogg
 Torbjørn Færøvik i Cappelen Forlag
 Torbjørn Færøvik i NRK Forfatter
 Torbjørn Færøvik i Aftenposten

NRK-journalister
NRK-korrespondenter
Norske forfattere av reiseskildringer
Norske sakprosaforfattere
Vinnere av Cappelenprisen
Vinnere av Brageprisen
Personer fra Leka kommune
Fødsler i 1948
Maud Angelica Behn

Maud Angelica Behn (født 29. april 2003 på Rikshospitalet i Oslo) er det eldste barnet til prinsesse Märtha Louise av Norge og Ari Behn og det eldste barnebarnet til kong Harald V av Norge og dronning Sonja av Norge.

Hun er nummer fem i arverekken til Norges trone, etter sin mor. Hun ble nasjonal kjent for talen hun holdt i sin fars begravelse og ga senere ut sin første bok.

Høsten 2022 deltok hun i Maskorama på NRK, der hun røk ut etter noen runder og måtte avsløre at det var hun som gjemte seg bak «Dandy»-kostymet.

Biografi 
Hun ble døpt den 2. juli 2003 i Slottskapellet, nøyaktig 100 år etter at hennes oldefar, kong Olav V, ble født. Hun ble båret til dåpen av sin morfar, kong Harald V. De øvrige fadderne var kronprins Haakon, prinsesse Alexandra zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg, Marianne Ulrichsen, Kåre Conradi, Anja Sabrina Bjørshol og Trond Giske.

Behn bodde sitt første leveår i Lommedalen i Bærum, før familien flyttet til New York høsten 2004.  Familien flyttet tilbake til Norge før hennes lillesøster Leah Isadora ble født i april 2005. Hun fikk enda en lillesøster i september 2008, Emma Tallulah.

Høsten 2009 begynte hun på Steinerskolen i Bærum.

Hun fikk Tara-prisen i 2020 for sin tale i sin far Ari Behns bisettelse.

I 2021 ga hun ut boken Tråder av tårer på Juritzen Forlag. Boken kapret førsteplassen på Boklista for skjønnlitteratur i Uke 42 (2021).

Dekorasjoner 
 Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Kongelige nordmenn
Kong Harald Vs jubileumsmedalje 1991–2016
Norske forfattere