alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Mørkets hjerte

Mørkets hjerte (engelsk Heart of Darkness) er en roman skrevet av den polsk-britiske forfatteren Joseph Conrad, utgitt i 1902, publisert første gang som en tredelt serie i Blackwood's Magazine i 1899. Romanen er sterkt inspirert av Conrads erfaringer som kaptein på en elvebåt i Fristaten Kongo åtte år tidligere. Romanen har inspirert en lang rekke filmmakere, forfattere, musikere og andre kunstnere.

Orson Welles var den første som forsøkte å filmatisere boka, men ga opp på grunn av budsjettmessig uenighet med filmselskapet RKO Pictures. I 1979 kom Francis Ford Coppolas film Apokalypse nå!, hvor manuset er basert på Mørkets hjerte, men historien flyttet til Vietnamkrigen.

Kritikk for rasisme
Joseph Conrad har blitt karakterisert som rasist av den nigerianske forfatteren Chinua Achebe på grunn av måten han fremstilte afrikanere i Mørkets hjerte. Achebe påpeker at Conrad fremstiller afrikanere som «avhumaniserte og degraderte», og som primitive mennesker nærmest uten språk. Denne karakteristikken har imidlertid fått liten gjennomslag og konsensusen i litteraturforskningsmiljøene er at hans bok er en sterk kritikk av kolonialismen. Conrad skildrer europeernes fremferd og overgrep mot lokalbefolkningen på en måte som til da var svært sjeldent.

Handling 
Om bord på Nellie, ankret i Themsen i nærheten av Gravesend, forteller Charles Marlow en gruppe andre sjømenn hvordan han ble kaptein på en dampbåt. Som barn ble Marlow fascinert av "de tomme områdene" på kart, spesielt i Afrika. Et fotografi av en elv på kartet fascinerte ham spesielt. I tilbakeblikk finner Marlow veien til Afrika med en dampbåt. Han reiser 50 kilometer oppover elven hvor en stasjon ligger. Arbeidet med en jernbane pågår.

Marlow utforsker en smal kløft, og blir forferdet over å finne seg selv på et sted fullt av syke afrikanere som arbeidet på jernbanen og nå dør. Han får vite om en Mr. Kurtz, som har ansvaret for et veldig viktig handelssted, og skal være en respektert, førsteklasses agent. Marlow reiser sammen med flere andre menn for å reise til fots 320 kilometer til sentralstasjonen, for å finne en dampbåt. Etter femten dager ankommer de stasjonen bare for å høre at dampbåten allerede har blitt ødelagt i en ulykke. Marlow får båten ut av elven og bruker flere måneder på å reparere den. Marlow er frustrert over tiden det tar å gjennomføre alle reparasjonene, forsinket av mangel på verktøy og reserve-deler.

Referanser

Eksterne lenker

 Heart of Darkness på Project Gutenberg
 Heart of Darkness, av Joseph Conrad på Page By Page Books.
 Heart of Darkness av Joseph Conrad: En søkbar internettversjon på The Literature Network

Engelske romaner
Bøker fra 1902
Eva Isaksen

Eva Synnøve Isaksen (født 22, mai 1956 i Sør-Varanger) er en norsk filmregissør og står bak norske filmer som Mors Elling og Døden på Oslo S, i tillegg til TV-seriene Sejer og  Størst av alt

Kunstnerisk karriere og utdanning 
Isaksen ble født i Sør-Varanger i Finnmark og vokste opp på Jeløya i Moss. Hun har universitetsutdanning i film og teater. Hennes første spillefilm Brennende blomster kom i 1985. Denne filmen regisserte hun sammen med regissøren Eva Dahr og er en filmatisering av romanen med samme navn av forfatteren Lars Saabye Christensen.

De følgende årene, før hun regisserte sin andre spillefilm, arbeidet Isaksen som assistent på flere filmproduksjoner som blant annet Landstrykere (regi Ola Solum, 1989) og Dykket (Tristan de Vere Cole, 1999). Hun var også produksjonsleder på filmen Over grensen i 1987. I 1990 hadde hun regi på filmen om de to Osloguttene Pelle og Proffen Døden på Oslo S, (manus Axel Hellstenius etter roman av Ingvar Ambjørnsen). 

To år etter Døden på Oslo S, regisserte hun og skrev manus, til filmen Det perfekte mord, som baserte seg på Jan Kjærstads roman Homo Falsus. I 1994 laget hun filmen Over stork og stein. Etter denne filmen laget Isaksen kun to spillefilmer og konsentrerte seg mer om fjernsynet, med regi av flere episoder av fjernsynsserien Sejer, frem til 2003. 

På 2000-tallet kom filmatiseringene av Ingvar Ambjørnsens Ellingromaner som skulle vise seg å være store komediesuksesser hos det norske filmpublikummet. Isaksen regisserer den andre filmen i rekken, Mors Elling i 2003. Den første filmen, Elling, var regissert av Petter Næss i 2001. Begge filmene ble svært populære hos det norske publikummet. Filmene ble et løft for den norske komediefilmen tidlig på 2000-tallet. 

Etter dette gikk Isaksen i gang med regi av tre episoder i NRK-serien Størst av alt som ble en stor suksess på TV. I 2008 regisserte hun filmen De gales hus som er en filmatisering av Karin Fossums roman med samme navn.

Filmografi 
Filmografi som regissør, dersom annet ikke er nevnt.
 2012 Erobreren
 2008 De gales hus
 2006 Størst av alt (TV-serie)
 2003 Mors Elling
 2003 Sejer – Elskede Poona (TV-serie)
 2003 Sejer – Svarte sekunder (TV-serie)
 2002 Sejer – Djevelen holder lyset (TV-serie) 
 2001 Nini (TV-serie)
 1999 Sejer – Se deg ikke tilbake (TV-serie)
 1998 Cellofan – med døden til følge 
 1997 Pust på meg! 
 1994 Over stork og stein
 1992 Det perfekte mord (også manusforfatter)
 1990 Døden på Oslo S (også manusforfatter)
 1987 Over grensen (produksjonsleder)
 1985 Brennende blomster
 1985 Øye for øye (assisterende regissør)

Referanser

Kilder 
 Bedre enn sitt rykte – En liten norsk filmhistorie. 2.utgave, Norsk filminstitutt Oslo, 2004. Gunnar Iversen, Øivind Hanche, Nils Klevjer Aas.
 Rushprint; På jakt etter samtidsdramatikk, utg. nr 4, 1998
 Rushprint; To er bedre enn ett, utg. nr 2, 2001

Eksterne lenker 
 Eva Isaksen - Norsk biografisk leksikon
 

Norske filmregissører
Norske TV-regissører
Personer fra Sør-Varanger kommune
Personer fra Moss kommune
Skeikampen

Denne artikkelen er om vintersportsstedet. For fjellet se Skeikampen (fjell).

Skeikampen er et vintersportssted ved bygda Skei i Gausdal kommune i Innlandet. På 1950-tallet ble Skeikampen Alpinsenter bygd her, og det regnes i dag som et av Norges største og mest familievennlige anlegg.

Skeikampens alpinsenter har 11 heiser og 17 nedfarter. Det er 3 grønne nedfarter, 5 blå, 6 røde og 3 sorte. Den lengste nedfarten er 2500 meter lang, og samlet er det 21 kilometer med nedfart. Alpinanlegget har en kapasitet på 10 000 personer pr. time. Skeikampen har skandinavias andre 8-seters stolheis. Det er et eget område for barn, hvor det er 2 rullebånd og flere korte bakker. Skeikampen har også 200 km med skiløyper. 

Det er 150 km oppkjørte langrennsløyper på Skeikampen. Man kan gå sammenhengende fra Skeikampen til Peer Gynt Skiregion og Kvitfjell. Da er det over 600 km med langrennsløyper.

Ved foten av fjellet ligger landets høyest beliggende golfbane. Banen som ble åpnet i 1995 har 18 hull, par 70 og har en lengde på 5200 meter.

Olav Thon Gruppen eier to hoteller på Skeikampen; Thon Hotel Skeikampen og Thon Skitorget Apartments.

Eksterne lenker 
 
 Thonhotels.no/skeikampen
 Skeikampen.no

Sport i Gausdal
Vintersportssteder i Norge
Næringsliv i Gausdal
Industriell design (NTNU)

Industriell design er et femårig masterprogram (tidligere sivilingeniør) og toårig internasjonalt masterstudium ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Studiene gir en bred plattform å stå på både innenfor design – her industriell design, men også innenfor ingeniørvitenskap.

Sentrale fag

Form og farge 
Struktur og statikk
Designhistorie
Form, material og prosess
Materialteknikk
Menneske–maskin-interaksjon
Form og funksjon
Brukersentrert design
Mekatronikk
Økodesign
Anvendt modellering
Produkter og systemer
Statistikk
Industriprosjekt
Kommunikasjon og emballasje
Designstrategier
Teknologiledelse

Typiske realfag som matematikk, fysikk og fasthetslære er også viktige her.

Mer om studiet 
Institutt for produktdesign ble opprettet i 1994 for å utvikle studiet Industriell design (tidligere Teknisk design) og bygge opp en forskningsbasert designundervisning på høyt internasjonalt nivå. Industriell design er et studium som blir undervist ved Institutt for design, Fakultet for arkitektur og design ved NTNU.

Studiet kombinerer kunnskaper, innsikt og arbeidsmetoder innen både design og teknologi.
Årlig uteksamineres det 15-25 studenter med mastergrad i industriell design. Typiske arbeisoppgaver er produktdesign og produktutvikling, strategisk design / marketing, interaksjonsdesign og prosjektledelse.  

Hvert årskull disponerer egen tegnesal og studentene har tilgang på et bemannet verksted til modell- og prototypebygging. En godt utstyrt datalsal med programvare for 2D- og 3D-modellering, brukbarhetslab samt prosjektrom er tilgjengelig for studentene gjennom studiet.

Studentforeninger 
Linjeforeningen ved studiet heter Leonardo, og organiserer sosiale og sportslige aktiviteter ved siden av studiet. Prosjekt iD er en interesseorganisasjon som søker å skape blest og forståelse omkring design og bruken av det. Begge organisasjonene er studentdrevet.

Referanser

Eksterne lenker
 Studieprogrammets nettside hos NTNU
 Fakultet for ingeniørvitenskap og teknologi, NTNU
 Institutt for produktdesigns egen side, NTNU
 Designstudentenes eget nettsted (prosjekt iD)

Fakultet for ingeniørvitenskap og teknologi (NTNU)
Produktutvikling
Design
Harriet Miers

Harriet Ellan Miers (født 10. august 1945 i Dallas i Texas i USA) er en amerikansk jurist som var juridisk rådgiver i Det hvite hus. 

3. oktober 2005 ble hun nominert til dommer ved USAs føderale høyesterett for å fylle den ledige stillingen etter at Sandra Day O'Connor bebudet sin fratreden i juni. Opprinnelig ble John Roberts nominert til å etterfølge O'Connor, men etter at daværende justitiarius William Rehnquist døde 3. september, ble Roberts utnevnt til å etterfølge Rehnquist og Miers til å overta etter O'Connor.

27. oktober ba imidlertid Miers president Bush om å trekke hennes kandidatur. Like etter uttalte Bush at han motvillig godtok hennes ønske. Det hadde blitt rettet kritikk mot hennes manglende erfaring som dommer, hennes nære forbindelse til Bush samt hennes politiske ståsted.  Fire dager senere nominerte Bush Samuel Alito, en føderal dommer, til å overta etter O'Connor.

Miers har en omfattende juridisk praksis bak seg både i hjemstaten Texas og som tilknyttet Det hvite hus. Hun er ugift og har ingen barn.

Referanser 

Jurister fra USA
Personer fra Dallas
Fødsler i 1945
Martine Aurdal

Martine Jenny Aurdal (født 17. september 1978 i Oslo) er en norsk journalist og forfatter, som jobber som politisk kommentator i Dagbladet. Hun har tidligere vært debattredaktør og leder for samfunnsavdelingen i samme avis. 

Hun fikk SKUP-diplom i 2012, for prosjektet «Selvforsvar og gamle venner».

I fem sesonger fram til nyttår 2009 var Aurdal programleder for talkshowet Studio 5 på TV-kanalen FEM, ved siden av jobben som leder av samfunnsavdelingen i Dagbladet. Før hun begynte i Dagbladet var Aurdal ansvarlig redaktør nyhetsmagasinet Ny Tid. Hun sluttet 1. februar 2008 som følge av at Mentor Medier ble nye eiere og Magne Lerø ny ansvarlig redaktør.

Aurdal er utdannet cand.mag. fra Universitetet i Oslo, med fagene engelsk, statsvitenskap, kjønn og samfunn, medievitenskap. I ettertid har hun også tatt faget politisk analyse. I 2016 tok hun også Sjefskurset ved Forsvarets Høgskole. Aurdal har jobbet som journalist i blant annet NRK, Klassekampen, Aftenposten, Ullern Avis/Akersposten og som redaktør av Samfunnsviter'n.

I 2004 deltok Aurdal i starten av det feministiske tidsskriftet Fett, og var tidsskriftets politikk- og debattredaktør fram til hun ble sjefredaktør i Ny Tid våren 2006.

Aurdal er gift med forfatter Erling Fossen. Foreldrene, Eva Vinje Aurdal og Leon J. Aurdal, er fra henholdsvis Stordal og Sykkylven på Sunnmøre. Moren er ordfører i Ålesund kommune og faren rådmann i Sula kommune.

Aurdal har vært styremedlem i Medienettverket for kvinnelige ledere, har vært styreleder i Bislett Boligsameie VI og i Oslo Byforum. Hun har også sittet en årrekke i styret til Norsk Tidsskriftforening. Aurdal stilte til valg for Oslo Byaksjon ved kommunevalget i 2003.

Bibliografi 
 Din kamp er min kamp. Om og med Kamzy Gunaratnam. Aschehoug, 2021.
Frihet: Frigjøringen 1945 – sett i dag. Merete Henriksen og Ottar Samuelsen (red.) Bidrag om likhet. Dinamo Forlag, 2020. (Antologi)
Stein til byrden. Munchmuseet i bevegelse. Marthe Ramm Fortun (red.) Bidrag om Tøyen. Munchmuseet, 2016. (Antologi)
Bare en mamma. Om og med Berit Riise. Cappelen Damm, 2012.
 Hamsun, kjønn og media. Even Arntzen og Nils M. Knutsen (red.) Hamsun-selskapets skriftserie, 2010. (Antologi.) 
 Frp-landet. Bidrag om bistandspolitikk. Fritt forlag 2008. (Antologi.) 
 Siv. Portrett av en formann. Kagge forlag, 2006.
 Globale Norge, hva nå? Bidrag om Verdimessige, nasjonale og kulturelle motreaksjoner og konfliktpotensial i globaliseringen. Utenriksdepartementets prosjekt Refleks, 2006. (Antologi.)
 Rosa Prosa. Tonje Tornes og Ida Roggen (red.) Gyldendal Norsk Forlag, 2006. (Antologi.)

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Dagbladet: Martine Aurdal slutter som redaktør
  Det Nye: Måtte svelge kameler
  Dagsavisen: Femi front, lørdagsportrettet

Nett-TV 
  Aurdal på talkshowet Først & sist i september 2006 (NRK)
  Aurdal på talkshowet I kveld i januar 2008 (NRK)
  Storbynatt i 2011 (NRK)

Norske kvinnesaksforkjempere
Norske sakprosaforfattere
Programledere for TVNorge
Norske redaktører
Personer fra Oslo
Journalister i Dagbladet
Rosacea

Rosacea er en vanlig kronisk sykdom av ukjent årsak. Mye tyder også på at langvarig utsettelse for sollys, eller solskadet hud kan utløse sykdommen. Personer med tendens til kraftig og langvarig rødming er disponerte. Rosacea debuterer som regel i alderen 25–50 år. Pasienten kan være uten plager i perioder, mens det er andre perioder med betydelig utslett.  Områdene som oftest er røde og ujevne i strukturen, er panne, kinn og hake. Utslettet kan forveksles med acne,(kviser), og kalles av og til de voksnes kviser.Utslettet blir verre av stress, varme, alkohol og en del matvarer. En spesiell form for rosacea er rhinopyma, som er en forstørrelse, rødfarging og uregelmessig form av nesen.

Årsak
Årsaken til rosacea er fortsatt ukjent. Ulike teorier eksisterer, inklusiv økt blodsirkulasjon og overfølsomme blodårer i huden. Midden Demodex folliculorum er også mistenkt å være medvirkende. Siste forskning har vist interesse for såkalte cathelicidin og serinproteaser (antimikrobielle peptider) i huden.

Typer
Det finnes 4 hovedtyper rosacea:

Type 1: Kalles også erythematotelangiektatisk rosacea. Tilstanden kjennetegnes av rødhet og synlige blodårer i kinn.
Type 2: Kalles også papulopustuløse rosacea. Kjennetegnes av et kviseliknende utslett i kinn og synlige blodårer i huden.
Type 3: Kjenntegnes av fet hudtype, og fortykket hud. Kan gi forstørret nese (rhinophym). Rammer særlig menn.
Type 4: Kalles også okulær rosacea. En liten andel av pasienter med rosacea får betennelse på øynene.

Behandling
Rosacea behandles av hudlege med kremer som hemmer betennelse (rozex, finacea) og antibiotika tabletter (tetracycliner). Solbeskyttelse forebygger utbrudd. Blodårer i huden kan fjernes med karlaser.

Referanser

Kilder
Powell FC, Rosacea, N Engl J Med. 2005 Feb 24; 352(8):793-803.
Pelle MT, Crawford GH, James WD, Rosacea: II. Therapy, J Am Acad Dermatol. 2004 Oct; 51(4):499-512; quiz 513-4.     
Gupta AK, Chaudhry MM, Rosacea and its management: an overview, J Eur Acad Dermatol Venereol. 2005 May;19(3):273-85.

Eksterne lenker 
 Rosacea.org
http://www.dermatologi.no

Sykdommer i hud og underhud
Karl Silberbauer

Karl Josef Silberbauer (født 21. juni 1911 i Wien, død 2. september 1972 i Wien) var en østerriksk politimann og SS-offiser som var tilknyttet Gestapo under andre verdenskrig. Han var stasjonert i Nederland og ble etter krigen kjent for arrestasjonen av Anne Frank og hennes familie.

Liv og virke

Liv og virke 
Han tjenestegjorde først i den østerrikske hæren, og ble ansatt i politiet i 1935. I 1939 ble han tilknyttet Gestapo og flyttet til Nederland. I 1943 ble han overført til sikkerhetspolitiet (SD) i Haag. Den 4. august 1944 arresterte han, sammen med to nederlandske politimenn, Anne Frank og hennes familie.

Han nådde graden Hauptscharführer i SS.

I april 1945 vendte Silberbauer tilbake til Wien, der han satt i fengsel i 14 måneder. I 1954 ble han igjen opptatt i politiet i Wien, og arbeidet der frem til han gikk av med pensjon.

Arrestasjonen av Anne Frank 
I 1958 ble Simon Wiesenthal oppfordret til å bevise at Anne Frank hadde eksistert ved å finne mannen som arresterte henne. Wiesenthal fant frem til Silberbauer i 1963, og Silberbauer lot seg intervjue av pressen. Hans uttalelser bekreftet det Otto Frank hadde fortalt. 

Han hadde en svært levende erindring av arrestasjonen. Spesielt husket han Otto og Anne Frank. Da han spurte Otto Frank hvor lenge de hadde gjemt seg svarte Frank «to år og en måned». Silberbauer var skeptisk inntil Otto stilte Anne Frank inntil merkene på veggen som viste hennes høyde siden de hadde flyttet inn i annekset. Silberbauer sa at hun «så ut som på bildene i bøkene, men litt eldre, og vakrere». «'De har en skjønn datter' sa jeg til hr. Frank». 

Silberbauer hadde ikke fått vite av sin overordnede hvem som hadde angitt familien Frank, bare at tipset om en jødisk familie kom fra en «pålitelig» nederlandsk kilde. 

Hans tidligere overordnede var i 1963 forlengst død. Myndighetene fant ikke bevis for at Silberbauer selv hadde gjort noe galt, og Otto Frank la ingen skyld på ham, men understreket at han hadde bare handlet etter ordrer og opptrådt korrekt og uten grusomhet under arrestasjonen.

Litteratur 
 Peter-Ferdinand Koch: Enttarnt. Doppelagenten: Namen, Fakten, Beweise. Ecowin, Salzburg 2011, ISBN 978-3-7110-0008-8.

Personer fra Wien
SS-offiserer
Gestapo-personell
SD-personell
Politifolk
Østerrikere fra andre verdenskrig
Anne Franks dagbok
Østerrikere dømt for forbrytelser
Nicolas Cage

Nicolas Cage (født Nicolas Kim Coppola 7. januar 1964 i Long Beach i California) er en amerikansk skuespiller og produsent. Han vant Oscar for beste mannlige hovedrolle for rolletolkningen sin i Adjø Las Vegas (1995). Cage har også spilt i filmer som Arizona junior (1987), Wild at Heart (1990), The Rock (1996), Con Air (1997), Face/Off (1997), Gone in 60 seconds (2000), National Treasure (2004), World Trade Center (2006), Ghost Rider (2007) og Kick-Ass (2010).

Tidlig liv 
Cage er av italiensk og tysk opphav, sønn av August og Joy Coppola, og barnebarn av komponisten Carmine Coppola. Han er Francis Ford Coppolas og Talia Shires nevø.

Da Cages foreldre ble skilt i 1976, flyttet han til Beverly Hills sammen med sin far. Han gikk blant annet på High School med andre kjendiser som Slash fra Guns N' Roses og Lenny Kravitz.

Karriere 
Han byttet navn til Nicolas Cage tidlig i karrieren, for å forsøke å bygge sin egen karriere fremfor å dra fordeler av sin onkels omdømme. Navnet «Cage» kommer fra Marvel-superhelten Luke Cage.

Cage hadde en liten rolle i Fast Times at Ridgemont High i 1982, men mesteparten ble kuttet bort. Hans neste nevneverdige roller var i filmene Rumble Fish og Valley Girl fra 1983, og sistnevnte var hans gjennombruddsfilm. I løpet av karrieren har Cage vekslet mellom actionfilmer, dramafilmer og sorte komedier.

Cage vant Oscar, Golden Globe og Screen Actors Guild Award for beste mannlige hovedrolle for rolletolkningen sin i Adjø Las Vegas (1995), hvor han spiller en mann som reiser til Las Vegas for å drikke seg til døde. Han spilte tittelrollen i filmene Ghost Rider (2007) og Ghost Rider 2 (2012). 

Cage har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Privatliv 
Cage har en sønn, Weston Coppola Cage (født i 1990), sammen med modellen Christina Fulton. Den 8. april 1995 giftet han seg med skuespillerinnen Patricia Arquette. De ble skilt i 2001. Den 10. august 2002 giftet han seg med Elvis Presleys datter, Lisa Marie Presley, men søkte om skilsmisse mindre enn fire måneder senere. Skilsmissen ble fullført i mai 2004. Han giftet seg med tidligere servitør Alice Kim 30. juli 2004, i en privat seremoni i nordlige California. Sønnen Kal-El, oppkalt etter Supermanns fødenavn, ble født 3. oktober 2005.

Filmografi (utvalg) 

 
 
 
 
 
 
 
 
  
 
 
  (ukreditert)
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  
 
 
  
 
 
 
 
 
 
  
 
 
  (stemme)
 
  (også regissør og produsent)
 
 
 
  (også produsent)
 
  (stemme)
 
  (også produsent)
 
  (ukreditert)
 
 
 
  (stemme)
 
 
 
 
 
 
 
  (stemme)

Referanser

Eksterne lenker 
 
  World Trade Center Interview with Nicolas Cage  fra IGN FilmForce

Skuespillere fra USA
Filmprodusenter fra USA
Filmregissører fra USA
Oscar-vinnere (hovedrolle)
Hollywood Walk of Fame
Personer fra USA av italiensk opphav
Personer fra USA av tysk opphav
Personer fra Long Beach
Schloss Köpenick

Schloss Köpenick er et slott i barokkstil i bydelen Treptow-Köpenick i Berlin.

Beliggenhet 
Slottet ligger på en øy i elven Dahme hvor denne munner ut i Spree. Øya er forbundet med en bro til fastlandet.

Slott

Tidlig historie 
Den senere slottsøya var allerede meget tidlig befolket og er ved siden av Spandau og Cölln et av de tidligste bosetningsområdene i dagens Berlin. Her befant det seg slaviske festningsanlegg og en slavisk borg ble bygget i det 8. eller 9. århundre. Flere andre bygninger lå på øya, bl.a. en kastellborg fra senmiddelalderen.

Renessanse-jaktslott 

Etter ødeleggelsen av den gamle borgen, oppførte kurfyrst Joachim II av Brandenburg i 1558 et jaktslott i renessansestil. Det bestod av to hovedfløyer og to forsvarsmurer. Arbeidet ble ledet av arkitekten Wilhelm Zacharias.

Etter Joachims død (1571) brukte kong Gustav II Adolf av Sverige slottet under tredveårskrigen.

Barokkslott 

Slottet ble utvidet fra 1677 for Fredrik III av Brandenburg, den senere prøyssiske konge Fredrik I. Den hollandskfødte arkitekten Rutger van Langervelt stod for arbeidet. Den nordlige paviljongen ble oppført mellom 1679 og 1682. Arkitekten Johann Arnold Nering etterfulgte Langervelt 1684 og oppførte bl.a. næringsfløyen og den protestantiske slottskirken (innviet 6. januar 1685), samt hoffporten (1682). Fredrik bodde i slottet sammen med sin hustru Elisabeth Henriette av Hessen-Kassel, som hadde tatt initiativet til å få bygget slottskirken.

I de følgende årene planla man en utvidelse med en tredje fløy. Den nordlige paviljongen ble bygget om og en sydlig paviljong ble oppført. Slottet fikk dermed sin nåværende form og stod ferdig i 1690.

De to porthusene ble bygget 1804–1806.

I 1938 foretok Wilhelm Unverzagt en arkeologisk undersøkelse av slottet, og avdekket dets opprinnelige fundamenter.

Slottet ble under og etter krigen brukt for kunstutstillinger og ble museum i 1963. I 1994 begynte omfattende restaueringsarbeider, som ble ferdigstilt i 2004. Schloss Köpenick disponeres idag av Kunstgewerbemuseum (Berlin kunstindustrimuseum). En rekke uvurderlige skatter tilhørerende Stiftung Preußischer Kulturbesitz stilles ut på slottet.

I den østlige hovedbygningen og i nærheten av kirken er det en restaurant.

Slottspark

Barokkhave 

Omkring 1690 ble det anlagt en barokkhave sør for slottet.

Landskapspark 

Slottsparken ble i liten grad vedlikeholdt og grodde stadig til etter hertuginne Henriette Marie av Württemberg-Tecks død i 1782. Fra 1804 ble den barokke slottshaven omskapt til landskapspark av riksgreve Friedrich Wilhelm Karl von Schmettau. Etter grevens død gikk parken tilbake til kronen og grodde til igjen.

Mellom 1963–1964 ble parken nyanlagt. I sommermånedene benyttes den ofte til konserter og andre arrangementer.

Eksterne lenker 
 

 Gunnar Nath: Bodendenkmalpflege Schloss Köpenick. Denkmalpflege vor Ort. Senatsverwaltung für Stadtentwicklung Berlin.

Slott i Berlin
Treptow-Köpenick
Master of arts

Master of arts (forkortet M.A.) er en akademisk grad brukt i engelskspråklige land, særlig i USA. Begrepet er ofte også brukt internasjonalt som et generelt uttrykk for grader på tilsvarende nivå. I USA har Master of Arts-grader typisk et totalt omfang på fire eller fem års studier. Det er den laveste graden som tildeles på universitetsnivå (dvs. etter college). MA-delen av graden kan i USA være rent undervisningsbasert, utelukkende oppgavebasert, eller en kombinasjon av dette.

Graden er mest brukt innen humaniora og teologi.

Referanser

Mastergrader