alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Det schmalkaldiske forbund

Det schmalkaldiske forbund var en allianse mellom protestantiske riksstender som ble inngått den 27. februar 1531 i Schmalkalden i Tyskland. 

Det schmalkaldiske forbund var en følge av at riksdagen i Augsburg med keiser Karl V avviste det protestantiske bekjennelsesskriftet Confessio Augustana i 1530. For å komme keiserlige tiltak i forkjøpet ble det inngått en allianse mellom landgreve Philipp av Hessen, kurfyrst Johann Fredrik I av Sachsen, hertug Philipp av  Braunschweig-Grubenhagen, hertug Ernst av Braunschweig-Lüneburg, greven av Anhalt-Bernburg, og dessuten tre nedertyske og åtte overtyske riksbyer. Etter at hertug Ulrich av Württemberg hadde gjenerobret sitt land og sluttet seg til forbundet i 1534, steg dets betydning og slagkraft ytterligere.

Ikke bare keiseren, men også utenlandske herskere og paven forhandlet med forbundet. På grunn av krigsfaren fra tyrkisk side så keiseren seg nødsaget til innrømmelser ved religionsfreden i Nürnberg i 1532.

Det var indre splid i forbundet, og i 1541 klarte keiseren å vinne landgreve Philipp av Hessen over på sin side, og noe senere likeså hertug Moritz av Sachsen. 

Da Det schmalkaldiske forbund nå var lammet, bestemte keiseren seg for å løse religionsspørsmålet med makt, og i allianse med paven, Bayern og enkelte protestantiske fyrster førte han Den schmalkaldiske krig (1546/47), og gikk ut som den seirende part. 

Reformasjonen
Tysklands historie
Militære allianser
Isak Nilssen Botnen

Isak Nilssen Botnen (født 1669, død 1759) var en norsk felebygger. Han regnes som den første utvikler av den moderne hardingfela. Han var født på gården Skåro ved fjorden Fyksesund i Kvam i Hardanger, sønn av Nils Eiriksson Øystese og Anna Isaksdatter Skaar, og er derfor også kjent under navnet Isak Nilssen Skaar.

Isak Botnen står igjen i dag, sammen med sønnen Trond Isaksen Flatabø, som en av de viktigste felemakerne fra Norge, og var med på å sette i gang en større feleproduksjonsbølge i resten av Norge mot slutten av 1600-tallet. Det skal dog påpekes at det er gjort funn av fele datert tilbake til så tidlig som 1651.

Fiolinmakeren

Arbeidet hans
Han lagde feler med varierende antall understrenger, men oftest to. Han lagde også fioliner med opptil seks understrenger, etter en motebølge for mange strenger ellers i Europa. Det finnes fortsatt ca. 15-20 hardingfeler han har bygd. Fiolinene var alle kjent for å være av svært god kvalitet. Botnen hadde for å vane å utstyre felene sine med pent utskårete kvinnehoder på enden av halsen, noe også sønnen Trond Isaksen Flatabø skal ha tatt etter.

Han forstod tidlig at det ikke var særlig mye penger i å bygge feler og selge til fattige bønder. Da han ble introdusert for «ei tyske fela» (vanlig fiolin), begynte han å lage vanlige fioliner også, som ble langt bedre betalt. Den dansk-norske fiolinvirtousen Johan Henrik Freithoff (1713–1763) spilte på et instrument Isak Botnen hadde lagd, og snakket meget rosende om verkene hans.

Etter krangel med presten Christoffer Geelmuyden om fiskeretter laget Isak et krusifiks som han hengte opp ved oppgangen til prekestolen i Øystese kirke for at presten skulle minnes på sin uvenn hver gang han besteg prekestolen. Da Øystese fikk ny kirke i 1868 ble krusifikset hengt opp i sakristiet der.

Fiolinmakerkunsten
Ingen vet hvor han lærte seg kunsten å bygge så gode instrumenter. Ingen fikk heller se på når han satt i stua og arbeidet med ei fele. Han er nevnt i en avisartikkel fra 1766, skrevet anonymt, men antageligvis av prest Iver Meldal fra Voss, hvor det sies at Botnen skal ha lært felemakerkunsten fra skoleholder Lars Klark omkring 1670. Dette anses dog som lite sannsynlig, da Isak bare var ett år gammel. Mye tyder heller på at Isak videreførte en eldre, folkelig norsk feletradisjon.

Det fortelles at sønnen Trond Isaksen Flatabø lærte seg kunsten ved å smugtitte på faren gjennom et kvisthull i taket i time- og dagevis. Først på farens dødsleie fikk sønnen vite oppskriften på den ferniss som var den siste, avgjørende detalj for at instrumentene skulle få sin vakre klang.

Personlig
Nils Eiriksson Øystese, Isaks far, ble blind på sine gamle dager. Det fortelles at Isak derfor stadig øvde seg i å arbeide med lukkede øyne, i tilfelle han også skulle bli blind på sine eldre dager, og at han etter hvert kunne arbeide med selv de finurligste detaljer på sine instrumenter i stummende mørke.

Referanser

Norske felemakere
Norske hardingfelemakere
Personer fra Kvam kommune
Fødselsdato ukjent
Dødsdato ukjent
Mariano Gómez

Mariano Gómez y Guard (født 2. august 1799 i Santa Cruz som nå er del av Manila på Filippinene, henrettet 15. februar 1872 i Manila) var en filippinsk-kinesisk katolsk prest som del av «Gomburza»-trioen ble urettmessig dømt for opprør av de spanske kolonimyndigheter og henrettet. 

Han var også onkel av ilustradonasjonalisten og arbeiderlederen Dominador Gomez.

Liv og virke

Bakgrunn
Mariano Gómez ble født som sønn av Francisco Gómez og Martina Custódia. Han var en tornatrás, det vil si av blendet innfødt filippinsk, kinesisk og spansk slektsbakgrunn.  

Han studerte teologi, først ved Colegio de San Juan de Letran og senere ved Det pavelige og kongelige universitet Santo Tomás de Aquino i Manila.

 Prest 
Mariano Gomez var sogneprest i Bacoor i provinsen Cavite, og grunnlegger av avisen La Verdad (Sannheten) der han skildret den sørgelige forfatning Filippinene var i, og publiserte liberale artikler skrevet av en annen filippinsk katolsk prest, fader José Burgos.  Mariano Gómez var ved siden av sine oppgaver som sjelesørger i byen Cavite dessuten aktiv som lærer i jordbruksfag og bomullsindustri. Gómez virket også for det harmoniske forhold innen presteskapet, og engasjerte seg for likerett for innfødte prester og mot embedsmisbruk fra de spanske presters side.

Da det fant sted et mytteri i Cavite den 20. januar 1872, ble kronens og kirkens lederskap raskt enige om at fader Mariano Gómez, José Burgos og Jacinto Zamora var involvert og skyldige i separatisme. 

De tre prestene ble stilt for retten og utsatt for en rekke fabrikkerte påstander og falske vitneutsagn, og deres egne forsvarsadvokater forrådte dem. Den 5. februar 1872 ble de henrettet ved garottering på Bagumbayan-feltet (nå Luneta Park) i Manila. 

Henrettelsen av de tre var en skjellsettende begivenhet for de nasjonalistiske strømninger i landet, blant annet fordi dr. Jose Rizal ble inspirert til å skrive sin annen nasjonalistiske roman, El Filibusterismo'', der han enda klarere enn før inn for den nasjonale sak.

Referanser

Litteratur

Filippinske katolske prester
Personer henrettet ved garottering
Personer fra Manila
Fødsler i 1799
Dødsfall i 1872
Henrettede personer (før 1900-tallet)
Lucas David

Lucas David eller Lukas David (født 1503 i Allenstein i Østpreussen, død i august 1583 i Königsberg) var en prøyssisk historiker, som omkring 1550 skrev en prøyssisk historie i flere bind.

Lucas David var kansler hos biskopen Tiedemann Giese, og senere hertuglig hoffråd ved den kongelige kammerretten i Königsberg. Hans verk Preußische Chronik gjorde ham kjent over hele Tyskland. Han ansees som en viktig moderne historiker, som tidlig la vekt på kildeforskning. Han innstiftet et stipendium for fattige studenter ved Universität Leipzig.

Referanser 

Prøyssere
Personer fra Olsztyn
Tyske historikere
Sør-Carolina

Sør-Carolina (engelsk: South Carolina) er en delstat i USA. Den ligger sørøst i landet og er en av sørstatene. Den grenser mot Nord-Carolina i nord og Georgia i vest og sørvest. I øst og sørøst ligger Atlanterhavet.

I 2003 hadde staten et innbyggertall på .

Historie 
Staten er oppkalt etter kong Charles I av England, som ga et patent for kolonien til Robert Heath i 1629. Kolonisering av området startet i 1670 da kaptein Joseph West grunnla byen Charles Town. I 1724 var det dobbelt så mange svarte slaver som hvite kolonister. I 1729 ble Nord-Carolina og Sør-Carolina to separate kolonier. 

Den var en av de tretten koloniene som gjorde opprør mot de britiske lederne i den amerikanske frigjøringskrigen. Da Abraham Lincoln ble valgt til president, reagerte de med å melde seg ut av unionen (20. desember 1860). Sør-Carolina ble en av statene i Amerikas konfødererte stater i 1861. Staten var den første som ratifiserte Konføderasjonsartiklene, 23. mai 1778.

Justis 
I henhold til gjeldende lov blir dødsdømte dømt til å dø ved giftsprøyten, med mindre de velger den elektriske stolen. Men det er en landsdekkende mangel på medikamentene som kreves for giftsprøyten – noe som gjør det vanskelig for delstaten å gjennomføre henrettelsene.

I mangel på giftsprøyter åpnet de folkevalgte i Sør-Carolina opp, - 5.mai 2021, - for at fanger som er dømt til døden kan bli henrettet ved skyting. Årsaken er at dem ønsker fortgang i henrettelsesprosessen.

Sør-Carolina var tidligere blant de amerikanske delstatene hvor det ble gjennomført flest dødsstraffer, og mellom 2000 og 2010 ble det gjennomført i snitt litt under to henrettelser i året.

Økonomi

 Kilde: The World Almanac 2008, side 45 og 555-587.

Klima

Sør-Carolina har et fuktig subtropisk klima (Köppens klimaklassifisering Cfa), selv om de høytliggende områdene i den nordlige delen har en mindre subtropisk karakteristikk enn områdene ved atlanterhavskysten. Om sommeren er Sør-Carolina varmt og fuktig med dagtemperaturer i gjennomsnitt mellom 30–34 °C i meste delen av delstaten og nattetemperaturer i gjennomsnitt 21–23 °C ved kysten og fra 19–23 °C i innlandet. Vinter temperaturer er mindre enhetlige i Sør-Carolina. Kystområdene har veldig milde vintre med gjennomsnittlige maksimumstemperaturer opp mot 16 °C og minimumstemperaturer om nettene fra 5–8 °C. I innlandet er gjennomsnittlig minimumsnattetemperatur i januar rundt 0 °C  i Columbia og temperaturer er godt under frysepunktet i de nordlige delene.

Kjente personer født i Sør-Carolina 
 Chubby Checker sanger
 Joe Frazier, profesjonell bokser
 Dizzy Gillespie, jazzmusiker
 Andrew Jackson, USAs 7. president
 Tim Montgomery sprinter
 Paul Wight - amerikansk fribryter

Fylker 
Sør-Carolina består av 46 fylker (counties):

Eksterne lenker 
 

 
Stater og territorier etablert i 1788
Ramón F. Magsaysay

Ramón del Fierro Magsaysay (født 31. august 1907 i Iba, Zambales, Filippinene, død 17. mars 1957 ved Cebu)  var Filippinenes syvende president. Han satt i embetet fra 30. desember 1953 til han omkom under en flyulykke. Han er mest kjent for den omfattende landreformen som bragte Hukbalahap-opprøret til avslutning.

Liv og virke

Bakgrunn 
Magsaysay var filippiner av delvis ilocano, delvis tagalog-opphav. Han var sønn av smeden Exequiel Magsaysay og lærerinnen Perfecta del Fierro, og ble født i Iba i provinsen Zambales. Han studerte fra 1927 ved University of the Philippines i det som i dag er Quezon City. Der studerte han jus, senere ingeniørfag. Samtidig jobbet han som sjåfør. På grunn av sykdom fullførte han ikke utdanningen. Senere fullførte han imidlertid økonomistudier ved José Rizal College (1928–1932).

Etter studiene arbeidet han som bilmekaniker og oppsynsmann. Da Filippinene kom i faresonen under den annen verdenskrig  (1941), sluttet han seg til den filippinske hær og fikk kapteins rang. Ved nederlaget i fjellene i Bataan i 1942 unngikk han å bli tatt til fange og sluttet seg til geriljaen.

Politiker 
Etter at japanerne hadde tapt Filippinene, ble han utnevnt av den amerikanske general Douglas MacArthur til militærguvernør for hjemprovinsen Zambales. Han ble kongressmann, og i sin periode i den filippinske kongress (1946-1950) utviklet han en slagplan for å slå ned Hukbalahap-geriljaen (Huk). Dermed ble han utnevnt til forsvarsminister av president Elpidio R. Quirino. Han reformerte hæren, tok til fange kommunistpartiets topplederne, bekjempet Huk-opprørerne, og kombinerte den militære innsats med å åpne og utvikle nye landområder, særlig på Mindanao for nybyggere fra de områdene der Huk-opprørerne hadde sin beste grobunn på grunn av eiendomsforholdene innenfor landbruket. Etter en tvist med Quirino søkte han i 1953 avskjed fra sin ministerpost. Han forlot det regjerende liberale parti og sluttet seg til nasjonalistpartiet og ble dets presidentkandidat. Han vant presidentvalget i 1953 med stor margin, og Quirino måtte gå av. Da han ble innviet, var han den første filippinske presidenten som var ikledd barong tagalog, en tradisjonell filippinsk skjorte.

Som president samarbeidet Magsaysay tett med USA og talte imot kommunismen under den kalde krigen. Han gjennomførte en omfattende landreform og dessuten en omgripende reform av regjeringsapparatet.

Det ble antatt at han med letthet ville vinne gjenvalg, men han døde tidlig i valgkampen i en flyulykke i provinsen Cebu. Den 16. mars 1957 dro han med fly til Cebu for å holde en tale ved en utdanningsinstitusjon. Da han skulle tilbake til Manila om kvelden, gikk han om bord i presidentflyet, Mt. Pinatubo, men det ble meldt savnet neste morgen. Flyet hadde krasjet i fjellene rett nord for Cebu, og alle utenom én ombord døde. Dagen etter tiltrådte hans visepresident Carlos P. Garcia presidentembedet.

Magsaysay var en populær president. Ca. to millioner mennesker overvar begravelsen hans 22. mars 1957.

Referanser 

Filippinske politikere
Filippinenes historie
Personer fra Zambales
Statsledere omkommet i luftfartsulykker
Elpidio R. Quirino

Elpidio Rivera Quirino (født 16. november 1890 i Vigan i provinsen Ilocos Sur på Filippinene, død 29. februar 1956 i Novaliches i Rizal) var Filippinenes president fra 17. april 1948 til 30. desember 1953.

Liv og virke

Bakgrunn 
Elpidio R. Quirino var en ilocano født i Vigan i kjerneområdet for ilokanoene. Faren, Mariano Quirino, kom fra samme provins, og moren, Gregoria Rivera, fra Agoo i naboprovinsen La Union. Faren var betjent ved et fengsel.

Elpidio begynte sin videregående utdannelse ved Vigan High School og fullførte den ved Manila High School i 1911. I Manila arbeidet som kontorist blant annet ved politiet. Han tok også siviltjenestemannseksamen.

Politiker 
Fra 1915 han jus ved University of the Philippines. Så arbeidet som advokat til han ble valgt til representant til den filippinske kongress. Fra 1919 til 1925 var han kongressmann, fra 1925 til 1931 senator. Deretter ble han finansminister og innenriksminister i Commonwealth-regjeringen – Filippinene var da et commonwealth under USA.

I 1934 var han medlem av den filippinske delegasjon i Washington D.C. (ledet av Manuel Quezon), som lyktes i å få den amerikanske Kongressen til å vedta Tydings-McDuffie-loven som stipulerte at Filippinene skulle få full nasjonal uavhengighet i 1945. Uavhengigheten ble virkeliggjort den 4. juli 1946.

Under den annen verdenskrig myrdet japanerne hans kone Alicia Syquia og tre av hans fem barn. 

Etter krigen var han statsminister og visepresident under Manuel A. Roxas' presidentperiode.

President 
Da Roxas døde den 15. april 1948, ble Quirino president. Han vant deretter det påfølgende presidentvalget som kandidat for det liberale parti.

Den største utfordringen Quirino stod overfor som president, var den kommunistiske bevegelse Hukbalahap (ofte forkortet til Huk).  Selv om huk'''ene opprinnelig hadde vært en anti-japansk geriljabevegelse på Luzon, klarte kommunistene etterhvert å ta over ledelsen. Da Quirinos forhandlinger med Huk''-lederen Luis Taruc brøt sammen i 1948, erklærte Taruc åpent at han var kommunist og oppfordret folk til å styrke regjeringen.

Hans seks år som president var preget av etterkrigsgjenoppbygging, økonomiske fremskritt, og økt økonomisk bistand fra USA. Grunnleggende problemer, særlig på landsbygda, forble uløste. Hans administrasjon var heller ikke fritt for korrupsjon og grådighet.

Da han stilte til gjenvalg i 1953 ble han slått av sin tidligere visepresident Ramon F. Magsaysay, som hadde brutt med Quirino tidligere samme år. Han trakk seg da tilbake til Novaliches rett ved Manila. Han døde av hjerteslag på skuddårsdagen den 29. februar 1956.

Quirino var katolikk og den første filippinske president av ilocano-avstamning.

Referanser

Litteratur 
 
 

Filippinske politikere
Filippinske presidenter
Filippinenes historie
Personer fra Ilocos Sur
Manuel A. Roxas

Manuel Acuna Roxas (opprinnelig Manuel Roxas y Acuno (født 1. januar 1892 i Capiz (idag heter byen Roxas City) i degans provins Capiz på Filippinene, død 15. april 1948 på Clark Air Base, Pampanga) ble den første filippinske president da landet ble uavhengig etter flere tiår under amerikanerne og drøyt tre år under japanerne.

Liv og virke

Bakgrunn 
Manuel var sønn av Gerardo Roxas og Rosario Acuna. Han studerte jus ved University of the Philippines og tok eksamen i 1913. Han hadde gjort det strålende, og ble privatsekretær til høyesteretts presiderende dommer, Cayetano Arellano, og underviste i jus 1915–1916.

Politiker
Deretter ble han medlem i bystyret i hjembyen Capiz på øya Panay. I 1919 ble han valgt til guvernør for provinsen Capiz. I 1922 ble han kongressmann og i 1935 valgt til delegat til den konstitusjonelle konferanse. Han ble senator i 1941 of snart senatets president. Han arbeidet så i den japansk-innsatte regjering. Samtidig spionerte han for den filippinske undergrunnsbevegelsen. Da amerikanerne gjenerobret landet, ble Roxas først arrestert som kollaboratør. Men general Douglas MacArthur benådet ham, og gjeninnlemmet som offiser i de amerikanske væpnede styrker, som han hadde vært tilknyttet før japanerne seiret.

President
Roxas vant presidentvalget i 1946 med knapp margin. Han ble tatt i ed og tiltrådte den 4. juli 1946, samme dag amerikanerne gav fra seg all myndighet. 

Som president engasjerte han seg for gjenoppbyggingen av det krigsherjede landet. Han søkte i den forbindelse særlig om hjelp fra amerikanerne. Han inngikk også en rekke handels- og militæravtaler med den tidligere kolonialmakt, med varighet for 99 år. Det dreide seg om Bell Trade Act, som han rakk å undertegne, og baseavtale med amerikanerne i 1947. 

Mange filippinere var misfornøyde med avtalenes lange løpetid. Roxas fikk også etterhvert problemer med den korrupsjon og nepotisme som rådet mange steder, og med fremveksten av den kommunistiske opprørergruppen Hukbalahap.

Han døde av et hjerteslag rett etter at han hadde fullført en tale på den amerikanske flybasen Clark ved byen Angeles City i Pampanga den 15. april 1948.

Referanser

Litteratur
 Rédaction LM, « L'indépendance des Philippines », Le Monde,‎ 5 juillet 1946 
 R. V. Gilles, « Les désillusions de l'indépendance », Le Monde,‎ 15 décembre 1946 
 Rédaction LM, « M. Manuel Roxas, président de la République des Philippines, est mort hier », Le Monde,‎ 17 avril 1948 
 Marc Mangin, Les Philippines, Éditions Karthala, 1993, 218 p., p. 151-158.

Filippinske politikere
Filippinske presidenter
Filippinenes historie
Personer fra Capiz
Kjerne-Europa

Kjerne-Europa er et begrep som brukes om EUs seks opprinnelige medlemsland, Tyskland, Frankrike, Italia, Nederland, Belgia og Luxembourg. Tyske og franske politikere har lansert tanken om et EU som beveger seg i flere hastigheter, der noen land går foran i den europeiske integrasjonen, bl.a. innen sikkerhets- og forsvarspolitikk, og utgjør en hard kjerne i unionen.

Uttrykket har også være brukt om de landene som er mest integrert innenfor EU ved eventuell «flerhastighets-EU». Ideen om EU-integrasjon med flere hastigheter ble lansert av CSU/CDU i 1994 og tanken var at dette sterk utvidelse av EU på 1990-tallet ville være lettere på den måten.

Referanser 

Den europeiske union
Europa
Mørketid

Mørketid er et naturfenomen som inntrer om vinteren, og bare noe nord for den nordlige polarsirkelen og tilsvarende syd for den sydlige polarsirkelen. I praksis er det områdene i Arktis som dette har betydning for menneskeheten, ettersom det ikke bor folk naturlig syd for den sydlige polarsirkelen (kun på forskningsstasjoner  i Antarktis). I denne perioden av året går Solens bane i sin helhet under horisonten, selv når den er på sitt høyeste (ca. midt på dagen). Mørketiden har kortest varighet ved polarsirklene, øker i lengde mot de respektive polene og er på sitt lengste på selve polpunktene, der varigheten er nesten seks måneder.

Utbredelse av mørketid
Det er en utbredt oppfatning at polarsirklene, som ligger på 66°33′50″ danner grensene for mørketid og tilsvarende for perioden med midnattssol. På grunn av lysbrytningen i Jordens atmosfære, blir sollyset avbøyd («bøyd nedover») på sin vei gjennom luftlagene og tilsynelatende løftes solen høyere på himmelen. Som en følge av dette fenomenet flyttes grensen for mørketiden nordover (og tilsvarende sydover på den sydlige halvkule) med omkring 0,5°.

Av denne grunn har Bodø på 67°16', som ligger 78 km nord for polarsirkelen, ikke virkelig (astronomisk) mørketid ettersom solranden så vidt kommer over horisonten selv ved vintersolverv. Et av de nordligste stedene i Norge som ikke har virkelig mørketid er Landegode på 67°23, hvilket er 91 km nord for polarsirkelen. Blant de sydligste stedene som har virkelig mørketid er Røst på 67°31', hvor mørketiden varer fra 16. til 27. desember. Avstanden til polarsirkelen er 106 km. Alle disse stedene har fri sikt mot syd, så det er mulig å få dette bekreftet med solobservasjoner.

Varighet av mørketid i Norge
Datoene i tabellen angir når solen ikke kommer over horisonten, såkalt astronomisk mørketid. Ettersom dette forutsetter fri sikt mot syd, varer i praksis mørketiden lenger de fleste steder, ettersom fjell i syd sperrer for solen når den står lavt på himmelen. Dette kan også være tilfelle langt syd for polarsirkelen på steder der det er høye fjell mot syd. Blant annet oppleves det som mørketid i Rjukan som ligger på 59°53' (samme breddegrad som Oslo) fra september til mars på grunn av fjellene i den trange Vestfjorddalen.

Polarnetter

På grunn av skumringseffekten innebærer mørketid imidlertid ikke nødvendigvis at det er «bekmørkt» 24 timer av døgnet, på samme måte som det ellers er skumringstimen før soloppgang og etter at solen går ned ellers i året. De døgn i mørketiden da solen ikke kommer høyere enn 6° under horisonten og man derfor ikke har tussmørke, kalles polarnetter. Grensen for polarnatt ligger på ca 72°34', så man må så langt nord som til Bjørnøya eller Svalbard for å oppleve dette i Norge.

Se også 
 Natt
 Midnattssol
 Tussmørke

Referanser

Eksterne lenker 
 Mørketidsdatoer hos yr.no  (engelsk)
 Om mørketiden hos met.no

Vinter
Polarområdene

en:Polar night
Kaunas

Kaunas er Litauens nest største by, etter hovedstaden Vilnius. Byen fungerte som hovedstad fra 1922 til 1940, Vilnius var i denne perioden okkupert av Polen. Den ligger ved sammenløpet av landets to største elver, Nemunas og Vilia. Kaunas er den byen i landet som har flest innbyggere tilhørende den litauiske folkegruppe.

Gjennom byens hovedgate ligger den 2 km lange Laisves alėja («Frihetsavenyen»), og i dens forlengelse den lille gamlebyen med katedral og rådhus.

Like nord for byen ligger Kaunas internasjonale lufthavn i Karmėlava.

Referanser

Eksterne lenker 
 

 
Kommuner i Litauen
Tidligere hovedsteder
Hansabyer
Europeiske kulturhovedsteder