alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Den gyldne ring i Russland

Den gyldne ring i Russland (russisk: Золотое кольцо России, Zolotoje koltso Rossii) er ei turistrute gjennom en rekke middelalderbyer i området nord og nordøst for Moskva. Her kan man på et relativt lite område besøke mange historiske byer med arkitektoniske skatter i form av kirker, klostre og festninger fra det 12. til det 18. århundre. Området har tidligere blitt benevnt Zalesie (russisk: Залесье).

Navnets historie:
I 1967 reiste kunsthistoriker og journalist Jurij Bytsjkov gjennom byene i Vladimir Oblast for å skrive en serie reiseartikler. Den siste byen han besøkte var Jaroslavl, så ruten hans tok form av en ring. Senere publiserte han reisedokumentene sine under navnet «Den gyldne ring».

Byer som inngår i den gyldne ring er:
 Aleksandrov
 Bogoljubovo
 Gorokhovets
 Gus-Khrustalnyj
 Ivanovo
 Jurjev-Polskij
 Jaroslavl
 Kaljazin
 Kidjeksja
 Kostroma
 Moskva
 Murom
 Palekh
 Pereslavl-Zalesskij
 Pljes
 Rostov Velikij
 Sergijev Posad
 Suzdal
 Tutajev
 Uglitsj
 Vladimir

Flere av disse byene har spilt en viktig rolle i dannelsen av den russisk-ortodokse kirke. 

Jaroslavl jernbanestasjon i Moskva er et naturlig utgangspunkt for å besøke hele, eller deler av, den gyldne ring.

Referanser 

Russland
Altaskifer

Altaskifer er en kvartsittskifer som utvinnes i nærheten av Alta. Den er grå av farge og blir nesten sort ved polering. Skiferen er ekstremt hard og er mye brukt til tak og gulv.

Skiferdrift
Utvinning av skifer foregår som dagbrudd i fire forskjellige steinbrudd. I Altadalen startet skiferutvinningen i Peska i 1905, Detsika i 1906 og Langvannet i 1920. I Tverrelvdalen startet utvinningen i Stilla i 1928.

Skiferen bearbeides ved bruddene og ved skiferkaia i Bossekop. Skiferen kan klippes, sages og slipes.
 
a-l Alta Skiferbrudd eksporterer skifer til kontinentet, og lokalt i Alta er skifer mye brukt som takstein og heller på gulv og inngangsparti.

Geologi
Altaskiferen ble dannet i Proterozoikum-æraen, er fra 10 til 20 mm tykk, finkornet, tett og svært sterk kvartsskifer. Tykkelsen av utvinnbar skifer varierer fra 40 til 100 meters tykt belte.

Geotektonisk tilhører skiferen Nalganasdekket i Kalakdekkekomplekset.

Troms og Finnmarks geologi
Alta
Næringsliv i Troms og Finnmark
Metamorfe bergarter
Pikefossen

Pikefossen (nordsamisk: Nieidagorži) er en foss i Kautokeinoelva i Kautokeino kommune i Troms og Finnmark. Den er 8 meter høy og ligger ca. 18 kilometer sør for Masi. Det er god utsikt til fossen fra en rasteplass ved europavei 45.

Sagnet om navnet 
Ifølge sagnet kommer navnet fra ei tjenestejente som skulle passe på en reinflokk. I et uvær ville flokken krysse elva på den dårlige isen rett ovenfor Pikefossen. Jenta klarte ikke å stoppe reinene, isen brast og hele flokken druknet. Da reineieren kom til og fikk høre dette ble han så sint at han puttet jenta i ei tønne og kastet den i fossen. Men mot alle odds overlevde hun og tønna fløt med elva helt ned til Altafjorden hvor hun ble funnet.

Referanser 

Fosser i Troms og Finnmark
Kautokeinos geografi
Alta-Kautokeinovassdraget
Thorleif Reiss

Thorleif Reiss (født 22. mai 1898 i Aker, død 14. april 1988 i Oslo) var en norsk skuespiller. Han var sønn til Georg Reiss og broren til Elisabeth Reiss og faren til Helge Reiss. Han spilte mot sin sønn i krimkomedien Skulle det dukke opp flere lik, er det bare å ringe fra 1970.

Han var sønn av musikkforsker Georg Reiss og Elisabeth Dymling (1861–1920). Han ble første gang gift i 1920 med Esther Colbjørnsen Dahl (20.4.1896–16.8.1941). Etter hennes død giftet han seg i 1944 med Gunborg Kristiane Skistad (29.4.1911–18.7.2001).

Han debuterte på Nationaltheatret i 1918, og var i perioden 1931–39 ansatt ved  Carl Johan Teatret, hvor han også fungerte som meddirektør. Fra 1942 var han ansatt ved Det Nye Teater.

Filmografi (utvalgt) 
 1946 – Englandsfarere, Advokaten
 1970 – Skulle det dukke opp flere lik, er det bare å ringe, Direktør Marthinsen

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Bilde av Thorleif Reiss 1919, Oslo Museum
 
 Utdypende artikkel i SNL

Norske skuespillere
Personer fra Oslo
Fødsler i 1898
Dødsfall i 1988
Visekongedømmet Ny-Granada

Visekongedømmet Ny-Granada (på spansk Virreinato de la Nueva Granada) var navnet på det spanske koloniale territorium nord i Syd-Amerika fra 1717/1739 til 1819. Det ble opprettet av Felipe V av Spania og territoriet dekket stort sett områder som i dag tilhører Colombia, Ecuador og Venezuela i tillegg til deler av Guyana, Panama, Venezuela, Trinidad og Tobago samt små deler av Brasil og Peru. Hovedstaden i Ny-Granada var Santa Fé de Bogotá og territoriet ble styrt av en visekonge utnevnt av Kongen av Spania. Visekongedømmet Ny-Granada ble opprettet i 1717 men ble avviklet i 1724 for igjen å bli gjenetablert i 1739. Visekongedømmet i Ny-Granada erstattet blant annet det tidligere Ny-Granada som frem til 1717 var underlagt visekongedømmet i Peru.

Se også 
 Ny-Granada
 Liste over visekonger i Ny-Granada

Referanser

Ny-Granada
Colombias historie
Ecuadors historie
Venezuelas historie
Guyanas historie
Panamas historie
Trinidad og Tobagos historie
Nicaraguas historie
Brasils historie
Perus historie
Sør-Amerikas historie
Stater og territorier etablert i 1717
Stater og territorier opphørt i 1819
Félix Sánchez

Félix Sánchez Marcelo (født 30. august 1977) er en dominikansk friidrettsutøver som har 400 meter hekk som spesialitet. Han har vunnet to Olympiske gullmedaljer og to VM-gull. 

Den første olympiske gullmedaljen tok han under OL 2004 i Athen (forøvrig den første olympiske gullmedaljen for Den dominikanske republikk) og den andre under London-lekene i 2012. Han har også to VM-gull på distansen, den ene fra VM 2001 i Edmonton og den andre fra VM 2003 i Paris. Han har også en sølvmedalje fra VM 2007 i Osaka.

Han var Den dominikanske republikks flaggbærer under åpningsseremonien 2004 i Athen og 2008 i Beijing.

OL-medaljer 
  2012  London - Gull i friidrett, 400 meter hekk, menn  Den dominikanske republikk
  2004  Athen - Gull i friidrett, 400 meter hekk, menn  Den dominikanske republikk

Referanser

Eksterne lenker 
 

Dominikanske hekkeløpere
Olympiske mestere for Den dominikanske republikk
Deltakere for Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2000
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2000
Medaljevinnere under Sommer-OL 2004
Deltakere for Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2004
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2004
Deltakere for Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2008
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2008
Medaljevinnere under Sommer-OL 2012
Deltakere for Den dominikanske republikk under Sommer-OL 2012
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2012
Deltakere for Den dominikanske republikk under VM i friidrett 2001
Deltakere for Den dominikanske republikk under VM i friidrett 2003
Deltakere for Den dominikanske republikk under VM i friidrett 2007
Deltakere for Den dominikanske republikk under VM i friidrett 2011
Personer fra New York City
Fødsler i 1977
Skoddeberg kraftverk

Skoddeberg kraftverk er et vannkraftverk ved Saltvatnet i Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark fylke.

Kraftverket utnytter et fall på ca. 70 meter fra Skoddebergvatnet til Saltvatnet. Skoddebergvatnet reguleres mellom 101,25 og 94,75 moh. Avløpet fra kraftverket drenerer til Saltvatnet som er inntaksmagasin for Helleren kraftverk ved sjøen innerst i Grovfjord.

Nedbørsområdet er på 135 km².

Det er installert to francisturbiner på tilsammen 7 MW. Midlere årsproduksjon er på 26 GWh.

Kraftverket er eid av Nordkraft.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Nordkraft

Småkraftverk i Troms og Finnmark
Byggverk i Tjeldsund
Nordkraft
Kraftverk etablert i 1956
Helleren kraftverk

Helleren kraftverk er et vannkraftverk på Hellaren i Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark fylke.

Kraftverket utnytter et fall på ca. 20 meter fra Saltvatnet til havnivå i Grovfjorden. Anlegget er et elvekraftverk som også utnytter avløpet fra Skoddebergvatnet via Skoddeberg kraftverk.

Det er installert en kaplanturbin på 2,4 MW. Midlere årsproduksjon er på 9,3 GWh.

Kraftverket er eid av Nordkraft.

Dagens kraftverk er bygget i 1988. Det erstattet et eldre kraftverk fra 1958. Bak dette står en åpen museumsbygning som inneholder et gammelt aggregat fra 1910 som har stått i Nedrefoss kraftverk.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Nordkraft

Småkraftverk i Troms og Finnmark
Byggverk i Tjeldsund
Nordkraft
Kraftverk etablert i 1958
Kraftverk etablert i 1988
Surses

Surses (retoromansk) eller Oberhalbstein (tysk) er dalen til elven Gelgia (ret.) eller Julia (tysk) i den sveitsiske kantonen Graubünden. Surses utgjør også en egen krets i distriktet Albula. Dalens befolkning på 2500 innbyggere er overveiende retoromansktalende (53 %; surmiran-dialekten). 37 snakker tysk og 6 % italiensk. I dalens sydligste og høyest beliggende landsby, Beiva / Bivio, er italiensk eneste offisielle språk.

Dalen strekker seg i 36 kilometers lengde fra Casti / Tiefencastel, der Gelgia munner i Albula, og sydover opp til Albulafjellene. Dalen begynner med et upasserbart juv, Crap Ses (tysk Conterser Stein), som også har gitt opphav til dalens navn (som betyr «ovenfor steinen»). Veien fører her forbi juvet på dalens vestside. Dalen er grovt delt i to avsnitt, nedenfor (Sotgôt) og ovenfor (Surgôt) et bratt skogområde, som ligger mellom landsbyene Tinizong og Rona. Øverst i dalen fører noen viktige fjellpass sydover: Juliapasset til Engadin og det uutbygde Settimopasset til Val Bregaglia. På grunn av disse passene var Surses tidligere en veldig viktig transportakse mellom Chur (og St. Gallen samt hele Bodensjøområdet) og Nord-Italia.

De ni kommunene som ligger i Surses, er (nedenfra og oppover dalen): 
 Salouf
 Riom-Parsonz
 Cunter
 Suagnign / Savognin
 Tinizong-Rona
 Mulegns
 Sur
 Murmarera / Marmorera
 Beiva / Bivio

Dalens areal er på 323 km². I dalen ligger en stor nasjonalpark.

Graubünden
Daler i Sveits
Distrikter i Sveits
Tarasp

Tarasp er en kommune med drøye 300 innbyggere i Nedre Engadin i den sveitsiske kantonen Graubünden. Kommunen består av borgen Tarasp og ti fraksjoner (landsbyer) rundt denne (Aschera, Avrona, Chants, Chaposch, Florins, Fontana, Sgnè, Sparsels, Vallatscha og Vulpera).

I middelalderen (fra og med 1000-tallet) var Tarasp et eget herskap, dvs. var eiendom av en egen friherre, som holdt til i borgen Tarasp. I 1464 ervervet habsburgerne dette herskapet. Området forble derfor under østerriksk forvaltning selv etter at habsburgerne i 1499 hadde gitt opp sitt krav på Engadin. Tarasp var dermed en østerriksk eksklave i Graubünden. Den tilfalt Sveits først fra og med riksdeputasjonsbeslutningen i 1803.

Tarasps befolkning er i motsetning til resten av Engadin katolsk. Dette kommer av det langvarige østerrikske overherredømmet. Derimot har befolkningen – til tross før østerriksks overherredømme og i likhet med resten av Nedre Engadin – vært overveiende retoromansktalende. Fremdeles er retoromansk kommunens eneste offisielle språk, selv om tysk siden 1980-tallet er i flertall. Ved folketellingen i 2001 anga 52 % tysk og 38 % retoromansk som morsmål.

Eksterne lenker 
 

Graubünden
Goms

Goms (fransk Conches) er et landskap og et distrikt lengst øst i den sveitsiske kantonen Wallis, øverst i Rhônedalen. Området er, som resten av Øvre Wallis, tysktalende. Landskapet begrenses nederst av et bratt dalavsnitt. Derfra strekker Goms seg oppover til Rhônekilden (dvs. isbreen Rhônegletscher) og til Dammastock (3630 moh.). Dalen er begrenset av Bern- og Uri-Alpene i nord og Ticino-Alpene i syd.

Goms har 4 800 innbyggere og et areal på 588 km². Distriktet består av 13 kommuner; hovedstedet er Münster.

Følger man Rhône vestover (nedover) fra Goms, kommer man til bl.a. Brig og Sion. Forbindelsen til nabokantonene skjer over en rekke viktige fjellpass: Grimselpasset i nord fører til Haslital i Bern; Furkapasset i nordøst til Urseren i Uri; Nufenenpasset i øst til Val Bedretto i Ticino. Passene har i løpet av 1900-tallet blitt supplert med vei- og jernbanetunneler (Lötschberg- og Furkatunnelene). I tillegg fører de uutbygde og bare historisk relevante Albrun- og Griespass sydover til den italienske dalen Val d'Ossola.

Goms ble bosatt av tysktalende alemanner, som kom over Grimselpasset på 800-tallet. Før dette fantes det sannsynligvis enkelte romanske bosetninger. Alemannene spredte seg fra Goms nedover langs Rhône og bosatte etter hvert hele det Øvre Wallis.

Goms' blomstringstid var på mange måter 1600- og 1700-tallet, da transporten over distriktets fjellpass sørget for store inntekter. Mange barokkirker vitner om denne velstandstiden. Denne inntektskilden forsvant med utbyggingen av St. Gotthard-passet og -tunnelen.

Næringen baserer seg i dag hovedakelig på alpint landbruk og turisme.

Kommuner 
De 13 kommunene i Goms er:
 Bellwald
 Binn
 Blitzingen
 Ernen
 Fiesch
 Grafschaft
 Lax
 Münster-Geschinen
 Niederwald
 Obergesteln
 Oberwald
 Reckingen-Gluringen
 Ulrichen

Distrikter i Sveits
Wallis
Gausvik I kraftverk

Gausvik I kraftverk, også kalt Nedrefoss kraftverk, er et vannkraftverk ved Gausvik i Harstad kommune i Troms og Finnmark fylke.

Kraftverket utnytter et fall i Gausvikelva på ca. 80 meter fra Haukebøvatnet til havnivå i Tjeldsundet.

Kraftverket har sammen med Gausvik III /Øvrefoss kraftverk Storvatnet som magasin. Vannstanden i vatnet reguleres 7,5 meter.

Det er installert en francisturbin på 3,6 MW. Midlere årsproduksjon er på 16 GWh.

Kraftverket ble modifisert i 2004. Samtidig med utvidelsen ble Gausvik II (Mellomfoss) nedlagt.

Kraftverket er eid av Nordkraft.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
Nordkraft

Småkraftverk i Troms og Finnmark
Byggverk i Harstad
Nordkraft
Kraftverk etablert i 1910
Gausvik III kraftverk

Gausvik III kraftverk, også kalt Øvrefoss kraftverk, er et vannkraftverk ved Gausvik i Harstad kommune i Troms og Finnmark fylke.

Kraftverket utnytter et fall i Gausvikelva på ca. 23 meter, fra Øverforsdammen til Haukebøvatnet. 
Kraftverket har sammen med Gausvik I / Nedrefoss kraftverk Storvatnet som magasin. Vannstanden i vatnet reguleres 7,5 meter.

Det er installert en francisturbin på 1,2 MW. Midlere årsproduksjon er på 5,2 GWh.

Kraftverket er eid av Hålogaland kraft AS.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
Nordkraft

Småkraftverk i Troms og Finnmark
Byggverk i Harstad
Nordkraft
Kraftverk etablert i 1949
Vangpollen kraftverk

Vangpollen kraftverk er et vannkraftverk i Sortland kommune i Nordland fylke. 

Kraftverket utnytter et fall på 313 meter fra nedre Vangpollvatnet til havnivå ved Vangpollen i Sigerfjorden. 

Øvre Vangpollvatnet er magasin og reguleres mellom 448 og 433 moh

Produksjonen startet i 1942 og verket ble modifisert i 1989.

Det er installert en horisontal peltonturbin på 3,5 MW. Midlere årsproduksjon er på 14 GWh. 

Kraftverket er eid av Vesterålskraft produksjon.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Vesterålskraft produksjon

Småkraftverk i Nordland
Kraftverk i Sortland
Vesterålskraft
Kraftverk etablert i 1942
155 mm Creusot Long Tom

155 mm Creusot Long Tom var en fransk feltkanon. Den sørafrikanske republikk kjøpte fire kanoner med 8800 granater i 1897. Disse ble plassert i fort rundt Pretoria. Under den andre boerkrigen ble de deployert som feltartilleri. Etter at de hadde brukt opp sin ammunisjon, ble de ødelagt for å forhindre at de skulle falle i britiske hender.

Eksterne lenker 
 Long Tom Cannon Monument

Kanoner
155 mm artilleri
Djupfjord II kraftverk

Djupfjord II kraftverk er et vannkraftverk ved Storvatnet ved Djupfjorden i Sortland kommune i Nordland fylke. 

Kraftverket utnytter et fall på 103 meter fra Øvre Blokkenvatn i Blokkenvassdraget til Storvatnet. Øvre Blokkenvatn reguleres mellom 261 og 245 moh. Det hentes også inn vann fra Breibarnsvatnan (262 moh).

Produksjonen startet i 1957. Det er installert en francisturbin på 2,7 MW. Midlere årsproduksjon er på 9 GWh. 

Etter at vannet har vært brukt i verket, ledes det ut i Storvatnet, som er magasin for Djupfjord I kraftverk.

Kraftverket er eid av Vesterålskraft Produksjon.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Vesterålskraft

Småkraftverk i Nordland
Kraftverk i Sortland
Vesterålskraft
Kraftverk etablert i 1957
Percy Williams

Percy Williams (født 19. mai 1908 i Vancouver, død 29. november 1982) var en canadisk friidrettsutøver. Under OL 1928 i Amsterdam ble han dobbelt OL-vinner på sprintdistansene.

I 1928 gikk Williams, som var 20 år gammel, overraskende til topps i det canadiske kvalifiseringsstevnet for deltakelse i OL i Amsterdam. Han gikk til finalen på 100 meter uten store problemer. Han fikk en god start, og vant med tiden 10,8 foran briten Jack London og Georg Lammers fra Tyskland. På 200 meter gikk han også til topps. Med tiden 21,9 vant han foran briten Walter Rangeley og tyskeren Helmut Körnig.

I årene som kom beviste Williams ved flere anledninger at OL-triumfene ikke var noe lykketreff. Under British Empire Games i Toronto i 1930 vant han 100 meter og satte samtidig ny verdensrekord med tiden 10,3.

OL-medaljer 
  1928  Amsterdam - Gull i friidrett, 100 meter  Canada
  1928  Amsterdam - Gull i friidrett, 100 meter  Canada

Referanser

Eksterne lenker 
 

Canadiske sprintere
Olympiske mestere for Canada
Medaljevinnere under Sommer-OL 1928
Deltakere for Canada under Sommer-OL 1928
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1928
Medaljevinnere under Sommer-OL 1932
Deltakere for Canada under Sommer-OL 1932
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1932
Personer fra Vancouver
Fødsler i 1908
Dødsfall i 1982
Verdensrekordsettere i friidrett
Deltakere for Canada under Samveldelekene 1930
Friidrettsutøvere under Samveldelekene 1930
Fiskefjord kraftverk

Fiskefjord kraftverk er et vannkraftverk ved Fiskfjorden i Nordland fylke. Kraftverket ligger på kommunegrensen mellom Sortland og Hadsel kommuner.

Kraftverket utnytter et fall på 60 meter fra Andre Fiskefjordvatnet til Første Fiskefjordvatnet. Andre Fiskefjordvatnet er oppdemmet og reguleres mellom 92 og 84 moh

Produksjonen startet i 1937. Den gamle kraftstasjonen ble demontert i 1978.

Installert effekt er 1,5 MW fra en francisturbin. Midlere årsproduksjon er på 5,4 GWh. 

Kraftverket er eid av Trollfjord Kraft.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Trollfjord Kraft

Småkraftverk i Nordland
Kraftverk i Sortland
Kraftverk i Hadsel
Trollfjord Kraft
Kraftverk etablert i 1937
Kraftverk etablert i 1979
South African Broadcasting Corporation

South African Broadcasting Corporation (SABC) er et nasjonal, statlig eid kringkastingsselskap i Sør-Afrika.

SABC startet med radiosendinger i 1936 og fjernsynssendinger i 1976. De tilbyr i dag 18 radiokanaler og 4 fjernsynskanaler.

Eksterne lenker 
 

Sørafrikansk kultur
Kringkasting
Eddie Tolan

Thomas Edward «Eddie» Tolan (født 29. september 1908 i Denver i Colorado, død 31. januar 1967 i Detroit i Michigan) var en amerikansk friidrettsutøver. Han var sprinter, og vant gull på både 100 og 200 meter under OL i 1932.

Mens Tolan studerte ved University of Michigan, satte han ny verdensrekord på 100 yards med tiden 9,5. Samme år tangerte han også verdensrekorden på 100 meter flere ganger.

I 1932 kvalifiserte Tolan seg til både 100- og 200-meterløpene i OL. Han ble slått to ganger av Ralph Metcalfe i kvalifiseringen, men i selve OL ble rekkefølgen den motsatte. Tolan satte to nye olympiske rekorder, og vant begge sprintøvelsene. Verken Tolan eller Metcalfe var med på det amerikanske laget på 4 × 100 m stafett, men resultatet ble likevel at USA vant på ny verdensrekord.

OL-medaljer 
 1932  Los Angeles -  Gull i friidrett, 100 meter
 1932  Los Angeles -  Gull i friidrett, 200 meter

Referanser

Eksterne lenker 
 

Sprintere fra USA
Deltakere for USA under Sommer-OL 1932
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1932
Medaljevinnere under Sommer-OL 1932
Olympiske mestere for USA
Personer fra Denver
Fødsler i 1908
Dødsfall i 1967
Nordmarkitt

Nordmarkitt er en dypbergart, lyserød av farge, utbredt i Oslofeltet. Bergarten klassifiseres som en alkalifeltspat-syenitt, og består mest av kali-feltspat (>90 %), med 5 % kvarts og plagioklas, samt små mengder amfibol og pyroksen. Den regnes som Oslos offisielle fylkesstein. 

Nordmarkitten og den beslekta grefsensyenitten finnes i store felter nordover og vestover fra Grorud. Den var svært viktig for steinindustrien der, og ifølge Store norske leksikon utgjorde denne bergarten «tyngdepunktet i landets steinindustri mellom 1820-årene og 1870». Særlig økte virksomheten etter brannen i Hamburg i 1842, da eksport til Tyskland ble en viktig inntektskilde for steinindustrien på Grorud.

Løvene foran Stortinget er utført i nordmarkitt, det samme gjelder Grorud kirke og en mengde bygninger i Oslo.

Se også 
Liste over bergarter

Kilder 
 
 Artikkelen er i sin helhet hentet fra artikkelen om nordmarkitt på lokalhistoriewiki.no

Eksterne lenker 
 Geologisk museum ved UiOs nettsted om Norges fylkesstener
 Lars O. Kvamsdal: Mineralene fra Nordmarkitt og Grefsensyenitt i Oslofeltet (Kongsberg Mineralsymposium, 1998)

Nordmarka
Bergarter
Bygningsmaterialer
Stavka

Stavka (russisk: Ставка Верховного Главнокомандующего, med latinske bokstaver Stavka Verkhovnogo Glavnokomandujusjtsjego) var betegnelsen på generalstaben i det russiske keiserdømmet under første verdenskrig og tilsvarende i Sovjetunionen under andre verdenskrig. Uttrykket kan bety stab, såvel som lokalisering av denne.

Stavka under første verdenskrig 

Ved mobiliseringen 30. juli 1914 ble storfyrste Nikolaj Nikolajevitsj øverstkommanderende for den russiske arméen. Han tiltrådte så sent at han hadde ingen innflytelse over planverket ved krigsutbruddet. Han var kompetent, men ble avsatt i 1915, etter intriger blant annet fra Rasputin og  Tsaren tok selv kommandoen. Stavkas leir ble først etablert ved Baranovitsji, en hviterussisk (dengang polsk) by. Etter den tyske offensiven ble Stavka i 1915 flyttet til Mogilev.

Stavka under andre verdenskrig 

Da Operasjon Barbarossa ble innledet, fantes det ingen øverstkommanderende for de sovjetiske militære styrker. Denne posisjonen (Glavkom) ble avskaffet under militærreformen i 1920-årene, slik unngikk også Stalin en rival. Men Stavka ble etablert etter den tyske invasjonen i 1941 gjennom et dekret fra Stalin fra 23. juni 1941. Her ble den øverste kommandoen av de tre våpengrenene samlet i «hovedkommandoen for Sovjetunionens væpnede styrker», Stavka Glavnogo Komandovanija med ham selv som leder. Stavka besto da foruten Stalin selv av marskalk Semjon Timosjenko, marskalk Georgij Zjukov, utenriksminister Vjatsjeslav Molotov, marskalk Kliment Vorosjilov, marskalk Semjon Budjonnij og admiral Nikolaj Kusnetsov. Stavka ble organisert slik at disse medlemmene hadde ansvaret for spesielle frontavsnitt, i tillegg deltok også medlemmer av den politiske ledelsen.

Stavka ble reorganisert to ganger i løpet av invasjonsåret 1941, først 10. juli og derpå 8. august. Begge ganger ble navnet forandret, først til «sentralkommandoen for overkommandoen», Stavka Verkhovnogo Komandovanija og deretter til «sentralkommandoen for den øverste hovedkommandoen», Stavka Verkhovnogo Glavnokomandovanija. Både ved oppstart og ved de følgende omorganiseringene var Stavka underlagt tett politisk styring.

Referanser

Litteratur 

Ross O'Donohue jr. A Viability Analysis of the STAVKA via Function, juni 1977 - Sammendrag: En historisk analyse av Stavka, Stalins militære stab i krigstid. Funksjonene abstraheres for å tydeliggjøre de som utføres i «fredstid». Konklusjonen av sammenligningen og analysen brukes som bevis på at Stavkas fortsatte eksistens
 Strachan, Hew (2001), The First World War, Volume I, To Arms, Oxford University Press, ISBN 0-19-820877-4

Eksterne lenker 

 Nettsted om den siste russiske Tsaren, med bilder fra hans tid med Stavka (engelsk)

Russlands forsvar
Russlands historie
Sovjetunionen
Russiske ord og uttrykk