Veit Harlan

Veit Harlan (født 22. september 1899 i Berlin, død 13. april 1964 i Capri i Italia) var en tysk skuespiller og filmregissør. Han regnes som en av de viktigste propagandafilmmakerne i det nasjonalsosialistiske Tyskland. Han var den eneste kunstneren som etter krigen ble stilt for retten for sitt bidrag til naziregimet. Han ble frikjent og fortsatte å lage film.

Biografi 

Han var sønn av forfatteren Walter Harlan og fru Adele, og hadde to søsken, en søster Esther og en bror Peter. Etter sølvsmedlære og skuespillundervisning under Max Reinhardt debuterte Harlan på teaterscenen i 1915. I 1916 meldte han seg frivillig til krigstjeneste, og ble satt inn ved vestfronten. Etter første verdenskrig studerte han videre ved Reinhardts seminarium i Berlin, og ble 1919 frivillig ved Berliner Volksbühne på Bülowplatz. Mellom 1920 og 1922 tilhørte han dets faste ensemble.

Den tyske teatermannen Julius Bab var Harlans mentor og som en farsfigur. Bab var av jødiske opphav og flyktet til USA før krigen. Han mistet slektninger under Holocaust.

I 1922 forlot Harlan Berlin, og var virksom ved statsteatret i Meiningen (Thüringen). Han tilhørte også den nordtyske Holtorf-Gruppe, en omreisende teatertrupp. I 1922 år giftet han seg med den jødiske sangerinnen og skuespilleren Dora Gerson, de ble skilt i 1924 knapt to år senere og hun giftet seg med en jødisk mann. Gerson og hennes familie flyttet i 1936 til Nederland for å unngå nazistene. I 1942 ble Gerson og hennes familie tvunget til å gå med gul stjerne for å vise at de var jøder. De forsøkte å flykte gjennom Frankrike, men ble oppdaget på grunn av den to år gamle sønnens gråt og internert i Westerbork. Hun forsøkte å kontakt Harlan for å få hjelp mens de satt internert i Westerbork. Gerson, ektemannen og deres to barn ble myrdet i Auschwitz 14. februar 1943. 

Etter forskjellige roller i de følgende årene, giftet han seg 1929 med skuespillerinnen Hilde Körber, som han fikk tre barn med, frem til de skilte seg ni år senere. Deres datter, Susanne Körber (hun tok morens etternavn), giftet seg Claude Jacoby og konverterte til jødedommen. Claude Jacobys foreldre ble myrdet under Holocaust. Hilde Körber var medlem av den tyske foreningen for jødisk-kristelig forståelse. Datteren Maria Körber giftet seg også med en mann av jødisk herkomst.

Arbeid for nazistene
På midten av 1930-tallet laget Harlan en rekke filmer for den nasjonalsosialistiske regjeringen. For Der Herrscher fikk han den nasjonale filmprisen. I 1939 giftet han seg med skuespillerinnen Kristina Söderbaum, som spilte hovedrollen i flere av hans filmer. I 1943 ble han utnevnt til professor i anledning Universum Film AGs 25-årsjubileum.

Harlan er særlig kjent for den grovt antisemittiske propagandafilmen Jud Süss. Filmen var en av de mest kjente under det tredje riket. Innen 1943 hadde omkring 20 millioner sett filmen. Himmler bestemte straks etter premieren i september 1940 at den skulle vises for tyske soldater og ble vist gjentatte ganger for SS-enheter før «aksjoner» mot jøder. Filmens rolle i jødeforfølgelsene på den tiden var så viktig at den fortsatt er forbudt å distribuere i Tyskland. Den var laget for å skape frykt i befolkningen for «raseskjending» eller raseforurensing. Filmen viste hvordan nazistene ønsket at deres lover skulle anvendes og kan tolkes som en legitimering av antijødiske tiltak som segregering, deportasjon og drap. Filmen var nøye tilpasset nazistenes ideologi. De litterære foreleggene var sympatisk innstilt til jødene på samme måte som den britiske filmen med samme navn (av Lothar Mendes, 1934). Harlans film var et svar til Mendes versjon. Etter krigen ble det avslørt at Harlan hadde brukt internerte jødiske tsjekkere som statister som skulle se minst mulig «ariske» ut. Dommeren i saken mot Süss erklærer i filmen at Süss' forbrytelse var «den skammen og lidelsen som vårt folks kropp og sjel har gjennomgått på grunn av ham». Denne dommen reflekterte tydelig loven til beskyttelse av tysk blod og tysk ære innført i 1935. Retten dømte Süss til døden fordi enhver jøde som omgås kjødelig med en kristen skal henges. Filmens budskap var tydelig: Fordriving og straffing av jøder var lovlig og nødvendig. Harlans film medvirket til å legitimere jødeforfølgelse som noe naturlig, riktig og veletablert. 

Nazistenes propagandafilmer var ofte godt laget og underholdende. Leni Riefenstahls Viljens triumf ble også forbudt ordinær distribusjon. Harlans Jud Süss var en kommersiell suksess til forskjell fra Der Ewige Jude som var en åpenlys propagandafilm. Jud Süss var også langt mer populær enn Riefenstahls Viljens triumf og Olympia. Den unge filmjournalisten Michelangelo Antonioni roste Jud Süss for dens filmfaglige kvaliteter etter at filmen var vist på Filmfestivalen i Venezia.

Etter krigen

Harlan ble etter krigen stilt for retten to ganger for sitt bidrag til naziregimet. Tiltalen omhandlet Jud Süss og forbrytelser mot menneskeheten. Han ble frikjent i begge tilfeller. Han ble i 1949 frikjent av en tysk domstol i Hamburg og dommen ble opprettholdt av den britisk okkupasjonsmyndigheten. Frifinnelsen var kontroversiell blant annet fordi dommeren ved den tyske domstolen, Walter Fritz Tyrolf, selv hadde vært medlem av NSDAP (nazistenes parti). Tyrolf hadde som dommer for naziregimet dømt folk til døden for småtyveri og for Rassenschande. Leni Riefenstahl ble ikke tiltalt. Harlan var en innflytelsesrik figur i det tredje riket og han ble ofte nevnt i Goebbels' dagbok. Harlan holdt resten av livet fast ved at han var et hjelpeløst offer for «djevelen» Goebbels' kulturpolitikk.

Veit Harlan skrev i 1952 til forbundskansler Konrad Adenauer med anmodning om høring i Forbundsdagen der han kunne endelig bli renvasket for ansvaret for produksjonen av Jud Süss. I brevet til Adenauer klaget Harlan over at han hadde fått yrkesforbud. Han hevet å ha laget filmen under tvang. Joseph Goebbels skal ha truet ham med vitner til stede: Herr Harlan, jeg kan knuse deg som et insekt på veggen, skal Goebbels ha sagt. Harlan hevdet også at Goebbels endret filmen vesentlig blant annet ved å klippe bort flere scener som fremstilte den jødiske hovedpersonen i et mer sympatisk lys. Harlan fremholdt at hans forespørsel burde imøtekommes på grunn av belastningen på familien. 

Forfatteren og regissøren Thomas Harlan (1929-2010) var sønn av Veit Harlan. Thomas Harlan viet livet til å gjøre bot for farens bidrag til naziregimet, han anstrengte seg for å bli farens motsats. Thomas Harlan mente at farens film medvirket til nazistenes voldsregime og omtalte den som et mordvåpen (Mordinstrument). Han ble lenge behandlet som Harlan-familiens sorte får på grunn av sin standhaftige og offentlige graving i farens skyld. De andre familiemedlemmene foretrakk stort sett å holde dette privat. Thomas Harlan arbeidet med et manuskriptet Det fjerde riket (aldri fullført) om det ufullstendige rettsoppgjøret og nazistenes innflytelse i etterkrigstidens Tyskland. 

I 2008 laget den tyske filmskaperen Felix Moeller Harlan - Im Schatten von Jud Süß der flere av Harlans slektninger, som levde med det belastende navnet, blir intervjuet. Noen av Harlans etterkommere ville ikke ha noe med Moellers film å gjøre. Harlans barnebarn Jessica Jacoby opptrer i filmen og strever med akseptere at den ene bestefaren  medvirket til drapet på andre. Moeller har doktorgrad i historie og er sønn av Margarethe von Trotta. Jessica Jacobys foreldre var Susanne Körber (som konverterte til jødedommen) og Claude Jacoby. Hun arbeidet som filmanmelder i avisen Jüdische Allgemeine i Berlin og ga ut boken Nach der Shoa geboren: Jüdische Frauen in Deutschland (Født etter Holocaust: Jødiske kvinner i Tyskland) i 1994. Jessica Jacoby mente bestefaren var fiendtlig innstilt til jødisk kultur og religion, kanskje som resultat av det mislykkede ekteskap med Dora Gerson. Christiane Kubrick kritiserer i dokumentaren skarpt og uten å nøle onkelens virksomhet og filmen Jud Süss.

Christiane Kubrick (født 1932), enken etter regissøren Stanley Kubrick, er hans niese. Jan Harlan (født 1937), produsenten for en rekke Kubrick-filmer, er hans nevø. Christiane Kubrick og Jan Harlan medvirket i dokumentar om onkelens virksomhet for naziregimet. Stanley Kubrick var selv av jødisk opphav. Kubrick arbeidet lenge med planer om en film om Holocaust. Kubrick vurderte å lage en film om Nazi-Tyskland fra Harlans perspektiv og de to møttes. Harlan kjente ikke til Kubrick fordi han ikke brydde seg om utenlandsk film. Det som fascinerte Kubrick mest med hensyn til Veit Harlan, var Harlans pakt med djevelen og den snikende, hverdagslige og banale ondskapen. Stanley Kubrick ga opp prosjektet fordi han ikke fikk til et godt manus.

I krigens siste del laget han på oppdrag av Goebbels propagandafilmen Kolberg. Tross Tysklands pressede militære situasjon forsynte Goebbels Harlan med 50.000 soldater som statister. Da Spiegel i 1994 laget en liste over tidenes beste filmer, havnet Harlans Opfergang (1944) på sjetteplass som den beste av de tyske filmene på listen.

Etter krigen fortsatte han å lage film. Han døde på Capri med sønnen Thomas til stede og ble gravlagt der.

Filmografi 

 1934 : Krach im Hinterhaus
 1937 : Kreutzersonaten (Die Kreutzersonate)
 1937 : Før solnedgang (Der Herrscher)
 1938 : Ungdom (Jugend)
 1938 : Verwehte Spuren
 1939 : Det udødelige hjerte (Das unsterbliche Herz)
 1940 : Blod og gull (Jud Süß)
 1941 : Den store konge (Der große König)
 1942 : Den gyldne stad (Die goldene Stadt) 
 1943 : Vannliljen (Immensee) 
 1944 : Trekkfuglen (Opfergang)
 1945 : Kolberg 
 1950 : Unsterbliche Geliebte 
 1952 : Die blaue Stunde 
 1953 : Sterne über Colombo
 1954 : Verrat an Deutschland / Der Fall Dr. Sorge
 1957 : Anders als du und ich / Das dritte Geschlecht

Referanser

Litteratur 
 Noack, F. (2016). Veit Harlan: The Life and Work of a Nazi Filmmaker. University Press of Kentucky.

Eksterne lenker  
 

Personer fra Berlin
Harlan, Veit
Tyske skuespillere
Tyskere fra første verdenskrig
Tyskere fra andre verdenskrig
Personer tilknyttet det tredje rike
Tysk militærpersonell (Hæren i Keiserrike)
Tyske soldater
Antisemittisme
Formidlere av propaganda