Spionringen Lucy

Spionringen Lucy var et anti-nazi nettverk under andre verdenskrig. Spionringen Lucy hadde hovedkontor i Sveits og ble ledet av Rudolf Roessler, en tysk flyktning- og tilsynelatende innehaver av et lite forlag, Vita Nova. Svært lite er kjent om Lucy, om Roessler eller om dens kilder eller motiver.

Historie 
Roessler var tysker, utflyttet fra Bayern  som flyktet til Genève da Hitler kom til makten. Han etablerte et lite forlag som produserte anti-fascistisk litteratur. Han ble ansatt ved Sveits' etterretningskontor som analytiker ved en spesialavdeling, Bureau Ha, tilsynlatende et firma som drev med salg  av avisutklipp, men faktisk en hemmelig avdeling i den sveitsiske etterretning. Roessler ble kontaktet av to tyske offiserer, Fritz Thiele og Rudolph von Gersdorff som var en del av en konspirasjon for å styrte Hitler. von Gersdorff hadde blitt kjent med Roessler i 1930-årene

Thiele og Gersdorf ønsket å få han til å fungere som en kanal for høyt klassifisert militær informasjon som var tilgjengelig for ham, og utstyre ham med en radiosender og en Enigma-maskin. På denne måten kunne de åpent overføre informasjonen til ham gjennom normale kanaler. De var i stand til å gjøre dette da Thiele, og hans overordnede, Erich Fellgiebel (som også var en del av konspirasjonen) var ansvarlig for det tyske Forsvarsdepartementets-kommunikasjonssentrum, Bendlerblock. Dette var mulig, da de som var ansatt for å kode informasjonen var uvitende om hvor den skulle sendes, mens de sendte meldingen hadde ingen anelse om hva den innehodlt.

Den første informasjon fikk Roessler via en venn som arbeidet i Bureau Ha, en etteretningsavdeling ledet av Roger Masson som valgte å passere noe av denne informasjonen til den Britiske SIS. Senere, gjennom en annen kontakt som var en del av det sovjetiske (GRU)-nettverket gi det til Alexander Rado. Roessler var i stand til å gi det til Sovjetunionen. Roessler var ikke kommunist, eller var spesielt en kommunistisk sympatisør og ønsket å forbli på en armlengdes avstand fra Rado's nettverk, insistere på full anonymitet og kommunisere med Rado bare gjennom hans kontakt, "Taylor". Rado sa seg enige i dette, erkjente verdien av informasjonen som han fikk fra Rado's kontakt, "Lucy", rett og slett fordi alt han visste om kilden var at den kom fra Luzern.

Første store bidrag
Roessler's første store bidrag til sovjetisk etterretning kom i mai 1941, da han var i stand til å levere detaljer om operasjon Barbarossa, Tyskland's forestående invasjonen av Sovjetunionen. Etter invasjonen i juni 1941 ble Lucy betraktet som en VYRDO-kilde, dvs. en kilde av den største betydning. I løpet av de neste to årene var Lucy i stand til å forsyne russerne med høyt klassifisert militær etterretning. I løpet av høsten 1942 ga Lucy russerne detaljert informasjon om operasjon blå, det tyske angrep mot Stalingrad og Kaukasus. Under denne perioden var beslutninger som ble tatt i Berlin framme i Moskva i gjennomsnitt i løpet av en ti-timers periode. Ved en enkelt anledning, bare seks timer, ikke mye lenger tid enn det tok å nå tyske frontlinje enheter. Roessler, og Rado-nettverket, spesielt Allan Foote var Rado's viktigste radio-operatør. Han var forberedt på å jobbe med telegrafnøkkelen og opprettholdt hastigheten og flyten av informasjon. På toppen krypterte Rado's nettverk og sendte flere hundre meldinger hver måned, mange av disse fra Lucy. I mellomtiden måtte Roessler alene stå for alle mottak, dekoding og evaluering av Lucy-meldinger før de ble sendt. For ham i denne perioden, var det en hel-dags jobb. I løpet av sommeren 1943, kulminerte Lucy's suksess ved overføring av opplysninger om Tysklands planer for slaget ved Kursk, en planlagt sommeroffensiv mot Kursk, som ble et strategisk nederlag for den tyske hær i slaget om Kursk, da Den røde armé fikk overtaket på østfronten for resten av krigen.

Vinteren 1942 ble tyskerne klar over overføringene fra Rados nettverk og begynte å ta skritt mot den gjennom deres counter-spionasje. Etter flere forsøk på å trenge gjennom nettverket, lyktes de i å presse sveitserne å stenge den. Dette skjedde i oktober 1943, da dens radiosendere ble stengt og en rekke sentrale operatører arrestert. Deretter fikk Roessler bare sende  Lucy informasjon gjennom Bureau Ha og den sveitsiske militær etterretning. Roessler var uvitende om dette også skulle omfatte de Vestlige Allierte.

Spionringen Lucy opphørte sommeren 1944 da de tyske medlemmer, som også var involvert i andre anti-nazistiske aktiviteter ble arrestert i kjølvannet av det mislykkede 20. juli-attentatet.

Listen 
Lucy nettverk i Tyskland bestod  av ti personer, alle høytstående militære offiserer eller sivile. Syv av disse er  blitt identifisert, de tre andre er fortsatt ukjent.

 Generalmajor Hans Oster, stabssjef for admiral Wilhelm Canaris, leder av Abwehr (tysk militær etterretning)
 General Erich Fellgiebel, leder for kommunikasjon i den tyske overkommando (OKW)
 Generalmajor Fritz Thiele, nestleder for kommunikasjon ved OKW
 Oberst Rudolf von Gersdorff, sjef for etterretning - armégruppe sentrum
 Oberst Fritz Boetzel, sjef for Intelligens Evaluering, Gruppe Sør-Øst (Athen)
 Carl Goerdeler, en politiker; ex-ordfører i Leipzig og leder for den konservative opposisjonen 
 Hans Bernd Gisevius, tyske visekonsul i Zürich og offiser i Abwehr 
 Rudolf Roessler, kodenavn Lucy 
 Xaver Schnieper, Roessler's Bureau Ha kontakt 
 Christian Schneider (redaktør) kodenavn Taylor, Roesslers GRU kontakt 
 Rachel Dübendorfer, kodenavn Sissy, Schneiders sekretær 
 Alexander Rado, kodenavn Dora, leder av GRU i Sveits 
 Allan Foote, kodenavn Jim, "Dora" nettverkets viktigste radio-operatør

Uenighet 
Roessler's historie ble første gang publisert i 1966 av de franske journalister Accoce og Quet. I 1981, og det ble påstått av Read og Fisher at Lucy var en britisk Secret Service-agent. Hele operasjonen hadde til hensikt å få sendt gradert informasjon til russerne på en overbevisende måte.. Stalin hadde betydelig mistanke om noe informasjon fra britene om de tyske planer om å invadere Russland i 1941, slik at en Alliert innsats for å finne en måte å få nyttig informasjon til russerne i en form som ikke ville bli avvist er, i alle fall ikke usannsynlig. At russerne hadde, via sin egen spionasje, lært av britene som hadde  bryt  seg inn i viktige tyske meldinger. Ulike observasjoner har antydet at Alexander Foote var mer enn bare radiooperatør, han var i en posisjon til å opptre som en radioforbindele mellom SIS og Roessler, og også mellom Roessler og Moskva. Han kom tilbake til Veste på 1950-tallet,  var uvanlig på flere måter, og hans bok ble på samme måte plagsom. Den pekte  også på at en av Roessler's kilder i Tyskland har blitt identifisert eller kommet frem.

Dette er imidlertid kategorisk bltt avvist av Hinsley, den offisielle historiker for de britiske hemmelige tjenester i andre verdenskrig, som uttalte at «det er ingen sannhet i den mye omtale som hevder at britiske myndigheter har gjort bruk av Lucy'-ringen..å videresende etterretning  til Moskva».

Knightley avviser også tesen om at Ultra var kilden til Lucy. Han viser til at informasjonen ble levert meget raskt (ofte innen 24 timer) til Moskva, for raskt hvis den hadde kommet via GCHQ (Pauluskirken). Videre, gradert informasjon om  Østfronten var mindre enn fullført; mange av de tyske meldinger ble overført av mobile sendere og trådløse meldinger ble ofte for uleselige for riktig dekoding. Videre, Enigma-systemer som ble benyttet av tyske styrker på Østfronten ble bare brutt midlertidig. Sansynig tyder det  på at kilden var Karel Sedlacek, en tsjekkisk militær etterretningsoffiser. Sedlacek døde i London i 1967 og indikerte at han hadde mottatt informasjon fra en eller flere uidentifiserte dissidenter innen den tyske overkommando. en annen, men mindre sannsynlig mulighet Knightley antyder er at informasjonen kom fra den sveitsiske secret service.

Tarrant gjengir Knightley's innsigelser, og i tillegg peker på at Read og Fisher's scenario var unødvendig, da Storbritannia allerede hadde fått gradert  informasjon fra Sovjetunionen etter den tyske invasjonen i juni 1941. Men de ønsket ikke  å avsløre Storbritannias penetrasjon av Enigma, Churchill valgte den  graderte informasjon skulle  sendes via den britiske militære kommisjon i Moskva, og sa: «den kommer fra en godt plassert kilde i Berlin, eller en pålitelig kilde » Imidlertid, da russerne viste liten interesse for samarbeid om etterretningssaker, og nektet å dele sovjetisk etterretning som ville være nyttig å Storbritannia (for eksempel informasjon om tyske luft-styrker på Østfronten) eller samtykket i å bruke sovjetiske kanaler i London til overføring, Denne hypotesen, at Storbritannia mistet motivasjonen til å dele etterretninger med Stalin etter denne tid, er også i strid med Read og Fisher's teori.

Referanser

Litteratur 
Accoce, Pierre; Quet, Pierre; Smith, A. M. Sheridan (trans.) (1967). A Man Called Lucy; 1939–1945. New York: Coward-McCann. OCLC 2579777.
Central Intelligence Agency (1979). The Rote Kapelle: The CIA's History of Soviet Intelligence and Espionage Networks in Western Europe, 1936–1945. Washington, DC: University Publications of America. ISBN 0890932034.
Hinsley, Francis Harry (1979–1988). British Intelligence in the Second World War. London.
Knightley, Phillip (1986). The Second Oldest Profession: Spies and Spying in the Twentieth Century. Norton. ISBN 978-0-393-02386-2.
Macksey, Kenneth (2003). The Searchers - Radio Intercept in Two World Wars. London, UK: Cassel. p. 186. ISBN 0-304-36545-9.
Read, Anthony; Fisher, David (1981). Operation Lucy: Most Secret Spy Ring of the Second World War. New York: Coward, McCann & Geoghegan. ISBN 0-698-11079-X.
Tarrant, V. E. (1995). The Red Orchestra. London, UK: Cassel. ISBN 0-304-35129-k|tittel=British Intelligence in the Second World

Spionasje under andre verdenskrig