alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Kurgan-hypotesen

Kurgan-hypotesen eller Kurganteorien er det mest aksepterte forslaget av flere forklaringer på opprinnelsen og spredningen av indoeuropeiske språk. Den postulerer at folket fra en arkeologiske kurgankulturen på den pontiske steppen var de mest sannsynlige utøverne av urindoeuropeisk språk, forløperen til indoeuropeiske språk. Begrepet er avledet fra kurgan (курган), et tyrkisk lånord i russisk for en gravhaug.

Denne hypotesen ble først fremmet på 1950-tallet av den litauisk-amerikanske arkeologen Marija Gimbutas, som benyttet begrepet for å gruppere ulike kulturer, inkludert Jamnakulturen (eller Gropgravkulturen) og dens forløpere. David Anthony har imidlertid benyttet kjernen i Jamnakulturen og dets forhold til andre sivilisasjonskulturer som referansepunkt.

Marija Gimbutas definerte «Kurgankulturen» som komponert av fire etterfølgende perioder hvor den eldste (Kurgan I) inkluderte Samara- og Seroglazovka-kulturene ved regionen Dnepr/Volga i kobberalderen (tidlig i 4. millennium f.Kr.). Disse kulturene var nomader som drev pastoralt landbruk, og som i henhold til modellen, ved tidlig i 3. millennium f.Kr. hadde ekspandert over hele den pontisk-kaspiske steppe og inn i østlige Europa.

Den effektive spredningen av indoeuropeiske språk tillegges deres bruk av hester, som gjorde at de kunne effektivt forflytte seg over de vidstrakte steppene i østlige og sentrale Europa og underlegge seg disse områdene i før-romersk tid.

Se også 
 Skyterne

Referanser

Litteratur 
 Anthony, David W. (2007): The Horse, the Wheel, and Language: How Bronze-Age Riders from the Eurasian Steppes Shaped the Modern World, Princeton University Press, ISBN 0-691-05887-3
 Spretnak, Charlene (2011): «Anatomy of a Backlash: Concerning the Work of Marija Gimbutas» (PDF) i: Journal of Archaeomythology

Eksterne lenker 
 The Indo-Europeans, Human Journey

Indoeuropeiske språk
Steinalderen
Bronsealderen
Denaturering

Denaturering er når noe «berøves» fra sine opprinnelige egenskaper, og dermed gjøres ubrukelig for visse formål.

En vanlig denaturert vare er denaturert sprit. Spriten (alkoholen i tilnærmet ren form) tilsettes kjemisk nær beslektede stoffer, med omtrent samme kokepunkt, bl.a. som skal gjøre den udrikkelig og vanskelig å redestillere, men uten å ødelegge bruksegenskapene som rense- og desinfeksjonsmiddel. I daglighandel er den farget rødlig som varsel, men kan fås uten farge dersom dette gjør bruk umulig. I Danmark farges spriten blå.

Andre denatureringsprosesser er mer kjemisk avanserte. Noen er vanlige i naturen, mens andre er menneskefremkalt.

Oppkveilingen til molekylene blir ødelagt, og "retter seg ut", dette kaller vi for denaturering. Hvis enzymer denaturerer mister de sin opprinnelige form. Det fører til at de ikke kan utføre sine livsviktige oppgaver. 

F.eks. denaturerer proteiner ved høy temperatur. Vannbindingsevnen til proteinet synker etterhvert som temperaturen øker. Følgende prosesser kan føre til denaturering:
Visping (eggehvite)
Varme
Urinstoff (karbamid) i høy konsentrasjon
Guanidinsalter
Anion- og kationsåper
pH-ekstremer
Vannoppløselige organiske oppløsningsmidler
Ultrafiolett stråling
Fotooksidasjon

Proteinstrukturer
Nukleinsyrer
Slaget ved Kulikovo

Slaget ved Kulikovo den 8. september 1380 stod mellom en russisk og en tartar-mongolsk hær. Slagstedet ligger i det som i dag er Tula oblast, og slaget endte i russisk seier.

Etter mongolenes invasjon av Russland under Batu Khan på 1200-tallet var Den gylne horde blitt den dominerende makten i Russland. Under mongolenes styre var Storfyrstedømmet Moskva blitt den viktigste russiske staten, og da tartaren Mamai var blitt khan ønsket han å demonstrere sin makt ved å sende en hær mot Moskva i 1378. Denne hæren ble slått av moskovittene, og to år senere gikk Mamai personlig i felten for å ta hevn over russerne.

Moskovittene var ledet av Dmitrij Donskoj, helten fra seieren to år i forveien. Mongolene hadde denne gangen alliert seg med Fyrst Oleg av Rjazan og storfyrst Vladislav II Jagiello av Litauen, og Dimitrij besluttet derfor å angripe mongolene før de kunne samle styrkene med sine allierte.

Ifølge eposet Zaponsjtsjina hadde Dimitrij 150 000 mann til rådighet mot mongolenes 300 000. Disse tallene er urealistisk høye, og de faktiske styrkene var nok nærmere halvparten.

Legenden sier at slaget åpnet med en duell mellom russeren Alexandr Peresvet og mongolen Temir-murza, der begge skal ha dødd. Det faktiske slaget varte i tre timer, der russerne greide å holde mongolene tilbake. Etter en overraskende flankemanøver av Vladimir den modige tippet seieren i russisk favør, og Mamai måtte flykte til Krim der han senere ble drept.

Den russiske seieren ble begynnelsen på slutten av tartarenes grep om Russland, og ble også en viktig samlende faktor blant de russiske fyrstedømmene. 

Slag i Russland
Konflikter i 1380
Jesper Hoel

Jesper Hoel (født 6. mars 1987) er en norsk tidligere ishockeyspiller som spilte for Manglerud Star, Comet, Sparta og  Vålerenga. Hans posisjon var center.  Hoel kommenterer også ishockey for TV2.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Ekspertkommentatorer (sport)
Norske ishockeyspillere
Ishockeyspillere for Vålerenga
Ishockeyspillere for IK Comet Halden
Ishockeyspillere for Manglerud Star
Personer fra Oslo
Suomussalmi

Suomussalmi er en kommune i landskapet Kajanaland i Finland. Kommunen har cirka 9 800 innbyggere og et areal på 5 857,79 km² hvorav 461.42 km² er vann. Suomussalmi er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene  Taivalkosken, Puolanka og Hyrynsalmi, Kuusamo, Pudasjärvi og Kuhmo. Kommunen har også grense mot Russland i øst. Suomussalmis største tettsted er Ämmänsaari.

I forbindelse med vinterkrigen 1939-40 var Suomussalmi kjent for slaget ved Suomussalmi, der undertallige finske styrker ødela og slo tilbake to sovjetiske divisjoner.

Vennskapsbyer
  Kalevala, Russland
  Nordmaling kommune, Sverige 

Kommuner i Kajanaland
Bolstadøyri stasjon

Bolstadøyri stasjon ligger i Naustvegen 4 på Bolstadøyri i Voss kommune. Stasjonen ble åpnet som Bolstad stoppested i 1883 da Vossebanen sto ferdig og er en av de opprinnelige stasjonene på Bergensbanen. Rundt 1911 ble den oppgradert til stasjon, 1923 fikk den dagens navn. Stasjonen var betjent til 1981. 1. juni året før fikk stasjonen fjernstyring.

Litteratur

Bildegalleri

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1883 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1883
Monica Iagăr

Monica Dinescu-Iagăr (født 2. april 1973 i Sighetu Marmației) er en rumensk høydehopper. I 1998, vant hun EM innendørs med et hopp på 1.96 meter, og EM utendørs med 1.97 meter. Året etter, gikk hun til topps i Universiaden. Under OL i Athen i 2004 endte hun som nummer åtte. Hennes personlige rekord er 2.02 meter. I 1996 ble Dinescu-Iagăr utestengt i seks måneder for brudd på dopingbestemmelsene.

Andre meritter 
 EM 1994 Klarte ikke å kvalifisere seg til finalen.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Rumenske høydehoppere
Deltakere for Romania under Sommer-OL 2004
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2004
Fødsler i 1973
Deltakere for Romania under EM i friidrett 1998
Deltakere under EM i friidrett innendørs 1998
Jørnevik holdeplass

Jørnevik holdeplass var en ubetjent stopp på Bergensbanen mellom Bolstadøyri stasjon i vest og Evanger stasjon i øst.

Holdeplassen er bare tilgjengelig til fots, det går ikke bilvei dit. Frem til persontrafikken ble nedlagt 9. desember 2012 ble den betjenet av ett tog daglig i hver retning.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Norge uten persontrafikk
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1936 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1936
Evanger stasjon

Evanger stasjon ble opprettet i 1883 som Evanger stoppested da Vossebanen åpnet. Mellom 1894 og 1917 navnet skrevet Ævanger. Rundt 1910 ble den oppgradert til stasjon, som var betjent til 1988 etter at den hadde blitt fjernstyrt fra 01. juni 1980. Den betjenes av alle lokaltog mellom Bergen og Myrdal.

I forbindelse med utbygging av Evanger kraftverk i 1963 ble masse fra tunneldrivingen lagt i Evangervatnet og brukt til utvidelse av tettstedet Evanger. Det ble anlagt sidespor fra Evanger stasjon over ny bro til kraftstasjonen i berget ved sentrum på andre siden av elven.

Litteratur

Referanser

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1883 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1883
Seimsgrend holdeplass

Seimsgrend holdeplass er en ubetjent stopp på Bergensbanen mellom Evanger stasjon i vest og Bulken stasjon i øst.

Holdeplassen betjenes av lokaltog.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1936 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1936
Bulken stasjon

Bulken stasjon ble opprettet som Bulken stoppested i 1883 da Vossebanen åpnet. Fra 1894 til 1907 ble navnet skrevet Bolken. I 1907 ble den oppgradert til stasjon, og denne var betjent til 1. juni 1980 da den fikk fjernstyring fra Bergen. Den betjenes av alle lokaltog mellom Bergen og Myrdal.

Bygninger 

Stasjonen hadde opprinnelig en stasjonsbygning tegnet av Balthazar Lange. Denne var av typen for fjerde klasse, i likhet med stasjonsbygningene ved Nesttun, Haukeland, Arna, Trengereid, Stanghelle, Dale, Bolstadøyri og Evanger. Stasjonsbygningen hadde opprinnelig langt takutspring, slik Langes stasjonsbygninger hadde, men ble ombygget etter planer av Bjarne Friis Baastad ved NSB Arkitektkontor. Stasjonsbygningen ble revet i 1991. Den bygningen som brukes som stasjonsbygning i dag, og som inneholder venterom, var opprinnelig godshus. Bygningen ble utvidet østover med CTC-rom i 1979, og priveter ved stasjonen er revet. I bygningsregistreringen fra 1984 omtales også uthus/vedbu. Dette bygget er revet, i likhet med redskapsbu og hvilebu, som lå på sørsiden av sporet der E16 nå går.

Elvesurfing 
Ved Liland bru omtrent 500 meter fra Bulken stasjon ligger Bulkenbølgen, som trolig er Norges mest kjente bølge for elvesurfing. Bølgen er surfbar når vannføringen er mellom 125 og 150 kubikkmeter per sekund. Gjennomsnittlig vanntemperatur fra mai til juli er omtrent 8 °C. Surfing på Bulkenbølgen har vært med i ekstremsportveko.

Gjennomsnittlig vannføring og temperatur

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
1883 i Norge
Jernbanestasjoner åpnet i 1883
Elvesurfing
Storm (navn)

Storm er et mannsnavn med opprinnelse i det norrøne ordet stormr, «storm». Storm ble opprinnelig brukt som et tilnavn. Navnet kan også tolkes med betydningen «ivrig».

Sturm er en tysk form av navnet.

Utbredelse
Navnet Storm er kjent i norsk, dansk og engelsk kultur. Fra 1970 ble det ikke tillatt brukt som fornavn i Norge siden det også var et etternavn. Dette har siden blitt endret.

Storm har fra 2014 norsk navnedag 14. august.

Foreløpig er navnet ganske sjeldent i Norge, bare 230 menn har Storm som eneste fornavn, men tall fra SSB viser at populariteten til navnet er økende.

|}

Storm brukes også noe som kvinnenavn.

|}

Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
 Robert Storm Petersen (1882–1949), dansk tegner og humorist, kjent som Storm P.
 Storm Thorgerson (f. 1944), engelsk grafiker
 Olav Storm Iversen (1910–1983), norsk billedkunstner

Som etternavn
 Mathilde Thomine Storm (f. 2000), norsk skuespiller

Referanser

Eksterne lenker 
 

Mannsnavn
Chidi Imoh

Chidi Imoh (født 27. august 1963) er en tidligere friidrettsutøver fra Nigeria som vant sølvmedalje på 4 x 100 meter under OL 1992 i Barcelona. Han har også en sølvmedalje på 60 meter fra innendørs-VM i 1991.

Imoh er en tidligere student fra University of Missouri i Columbia. Det var i studietiden han satte sine bestenoteringer på 100 meter og 200 meter, med tidene 10.00 og 19.9, som også er skolerekorder. Han er tidligere tatt for doping.

Personlige rekorder 
 100 meter – 10.00 (1986)
 200 meter – 19.9 (1985)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Personer etter føde- eller oppvekststed i Nigeria
Nigerianske sprintere
Afrikamestere i friidrett
Deltakere for Nigeria under Sommer-OL 1984
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1984
Deltakere for Nigeria under Sommer-OL 1988
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1988
Medaljevinnere under Sommer-OL 1992
Deltakere for Nigeria under Sommer-OL 1992
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1992
Deltakere for Nigeria under VM i friidrett 1987
Deltakere for Nigeria under VM i friidrett 1991
Deltakere for Nigeria under Afrikamesterskapet i friidrett 1984
Deltakere for Nigeria under Afrikamesterskapet i friidrett 1985
Deltakere for Nigeria under VM i friidrett 1983
Fylkesvei 3370

Fylkesvei 3370 går mellom Kalstad og Kirkebukta i Kragerø kommune. Veien er 2,9 km lang.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 253 (Telemark).

Kommuner og knutepunkter

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Vestfold og Telemark
Veier i Kragerø
Fylkesvei 3368

Fylkesvei 3368 går mellom Kammerfoss og Sluppan i Kragerø kommune. Veien er 2,1 km lang.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 252 (Telemark).

Kommuner og knutepunkter

Kammerfoss kraftverk

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Vestfold og Telemark
Veier i Kragerø
Osroene

Det osrhoënske rike (eller Osroene, Osrhoene; syrisk: ܡܠܟܘܬܐ ܕܒܝܬ ܥܣܪܐ ܥܝܢܶܐ Malkuṯā d-Bēt Ōsrā Īnē) var et gammelt rike ved Eufrat og Tigris i det nåværende søndre Tyrkia og nordre Syria. Riket ble grunnlagt i 130-årene f.Kr.; den første herskeren het Aryu.

Det var verdens første uavhengige rike som ble kristent - det antok kristendommen ca år 200.

Historie
Osroene, eller Edessa, fikk sin uavhengighet da seleukidenes styre brøt sammen. Det ble til ved et dynasti utgått fra en nabateisk stamme kalt Orrhoei. Navnet Osroene er avledet fra Osroes av Orhai, en nabatean sjeik som i 120 f.Kr. tilvristet seg kontrollen om hele regionen fra seleukidene i Syria. De fleste av kongene av Osroene ble kalt Abgar eller Manu. Nabateerne ble med tiden mer og mer influert av arameisk kultur. Osroene ble et nasjonalt motstandsenter mot hellenisme.

Under en lengre periode i rikets tidlige historie styrte et arameisk preget kongedynasti. Hovedstaden under det arameiske styret var Edessa (nå Şanlıurfa i Tyrkia). Selv etter det lokale kongesdynastiets fall beholdt Edessa en stor betydning. På 400-tallet var Edessa blitt det viktigste arnested for syrisk litteratur og lærdom. Edessa var den østlige kristendoms første akademiske sentrum, og det var her det syriske skriftspråk ble utviklet.

Etter dynastiets fall i år 244 stod riket vekselvis under partisk, romersk eller sasinidisk styre frem til den arabiske erobringen i 639.

Da romerne stengte det det nestorianske akademi i Edessa, tok dets ledere opp residens i Nisibis lengre mot øst, i et område under persisk protektorat. Som en kronikør beskrev det: «Edessa mørknet mens Nisibis lyste opp». Ikke desto mindre beholdt Edessa sitt tilnavn «det velsignede», noe som gjaldt alle trosretninger til vel inn i den muslimske tid.

Et stort frafall fra kristen tro fant sted under abbasidene i tiden rundt 775: «De vendte seg til hedendommen [Islam] raskere enn sauer løper til vann».

Osroenes kongerekke 
 Aryu (132–127 f. Kr.)
 Abdu (127–120)
 Fradhasht (120–115)
 Bakru I (115–112)
 Bakru II (112–94)
 Ma’nu I (94)
 Abgar I (94–68)
 Abgar II (68–52)
 Ma’nu II (52–34)
 Paqor (34–29)
 Abgar III (29–26)
 Abgar IV (26–23)
 Ma’nu III (23–4)
 Abgar V (4 f. Kr.–7 e. Kr.)
 Ma’nu IV (7–13)
 Abgar V (13–50)
 Ma’nu V (50–57)
 Ma’nu VI (57–71)
 Abgar VI (71–91)
 Sanatruk (91–109)
 Abgar VII (109–116)
 romersk okkupasjon 116–118
 Yalur (118–122), med Parthamaspates
 Parthamaspates (118–123)
 Ma’nu VII (123–139)
 Ma’nu VIII (139–163)
 Wa’il (163–165)
 Ma’nu VIII (165–167)
 Abgar VIII (den store) (167–212)
 Abgar IX (212–214)

Bispeseter 
Oldtidige bispeseter i Osroene er oppført i Annuario Pontificio som titularbispedømmer:
Batnae (Tell-Batnan, Suruç)
Birtha
Callinicum
Carrhae
Constantina
Dausara
Edessa in Osrhoëne
Hemeria
Marcopolis
Marida
Nea Valentia
Tell-Mahrê

Referanser

Kirkehistorie
Historiske stater og riker i Midtøsten
Fylkesvei 3392

Fylkesvei 3392 går mellom Vråliosen og Nordbømoen i Kviteseid kommune.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 455 (Telemark).

Kommuner og knutepunkter

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Vestfold og Telemark
Veier i Kviteseid
Fylkesvei 3394

Fylkesvei 3394 går mellom Krossli og Bandaksli i Tokke kommune. Veien er 7,9 km lang.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 803 (Telemark).

Kommuner og knutepunkter

  Krossli
Endepunkt Bandaksli

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 
 Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner, se bokmerke 202, side 206 

Fylkesveier i Vestfold og Telemark
Veier i Tokke
Fylkesvei 3398

Fylkesvei 3398 går mellom Åmdals Verk og Skafså kirke i Tokke kommune. Veien er 5,7 km lang.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 809 (Telemark).

Kommuner og knutepunkter

 Åmdals Verk
 Skafså kirke

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Vestfold og Telemark
Veier i Tokke
Olav Eldholm

Olav Eldholm (født 12. mai 1941 i Stavanger, død 18. mars 2022 i Bergen) var en norsk geolog og professor ved Universitetet i Bergen.

Eldholm avla examen artium ved Kongsgård skole i Stavangeri 1960. Han startet deretter studier ved Universitetet i Bergen der han fullførte cand.mag.-graden i 1965 og cand.real.-graden i 1967 med hovedfag i geofysikk. Han tok deretter i 1968 pedagogisk utdanning. 

Med et stipend fra Norges almenvitenskapelige forskningsråd i 1969 kunne han fortsette sine studier ved Lamont-Doherty Geological Observatory ved Columbia University i New York 1969-1974 og i 1976 motta doktorgraden for avhandlingen The Sediment Distribution and Main Structural Elements of the Norwegian-Greenland Sea and Surrounding Areas Based on Marine Geophysical Data, utført ved Jordskjelvstasjonen. 

I sin forskning var Eldholm særlig opptatt av marin geologi, utviklingen av kontinentalmarginene, havbassengenes historie og platetektonikk. Eldholms forskning har hatt betydning for utvinningen av olje og gass på norsk sokkel. Fra 1974 til 2003 var han professor ved Universitetet i Oslo.  Ved Universitetet i Bergen var han professor II fra 1999 til 2002 og full professor fra 2003 til 2009 ved Institutt for geovitenskap. Fra 2009 har han vært professor emeritus.

Eldholm mottok en rekke utmerkelser for sitt arbeid. Allerede i 1973 ble han tildelt Reuschmedaljen fra Norsk geologisk forening. I 1991 ble han hedret med Universitetet i Oslos Nansen-pris og året efter mottok han Geofysikerprisen på 10 000 kroner.  Statoils Forskningspris mottok han i 1997. 

Eldholm ble utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden i 2007 for sin innsats for forskning og undervisning. I 2011 ble han Doctor rerum naturalium honoris causa ved Christian-Albrechts-Universität zu Kiel. Eldholm var medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi fra 1982, Academia Europaea 1990, Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab 1997, et indisk vitenskapsselskap 1998, Norges Tekniske Vitenskapsakademi 2008 og  Norges Vitenskapsakademi for Polarforskning 2009.

Referanser

Eksterne lenker  

Norske geologiprofessorer
Professorer ved Universitetet i Bergen
Professorer ved Universitetet i Oslo
Personer tilknyttet Columbia University
Medlemmer av Det Norske Videnskaps-Akademi
Medlemmer av Norges Tekniske Vitenskapsakademi
Medlemmer av Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab
Alumni fra Universitetet i Bergen
Riddere av 1. klasse av St. Olavs Orden
Personer fra Stavanger kommune
Pljevlja

Pljevlja (serbisk: Пљевља, tyrkisk: Taşlıca) er en by og kommune i det nordligste Montenegro, med grense til Serbia og Bosnia-Hercegovina i nord. Byen ligger 770 moh. ved elven Ćehotina som inne i Bosnia-Hercegovina renner sammen med Drina. Ljubišnjafjellet i kommunen når opp til 2 238 moh. Kommunen har overveiende serbisk befolkning.

Pljevlja har ca. 21 000 innbyggere, mens kommunen har 36 916 innbyggere (2003). Med 1 346 km² er kommunen den tredje største i Montenegro. 60 % er serbere, 21 % montenegrinere, og 14 % bosnjaker og andre muslimer.

Historie 
I grotten Mališina er det funnet rester av bosetting fra Istiden, mens Medena Stijena har rike funn fra steinalderen. De illyriske stammene regnes som områdets første kulturfolk, som ble invadert av romerne i det første århundret.

Romerbyen Municipium S var en stor handelsby og religiøst senter i Dalmatia, og den nest største romerske bosettingen i dagens Montenegro nest etter Doclea som lå ved dagens Podgorica. Det er funnet uvurderlige glassarbeider fra romertiden.

På 500-tallet ankom slaverne og grunnla her byen Breznik (Breznica), som er nevnt første gang i 822. Byen ble en av de ledende i den serbiske staten Raška. En rekke handelsveier på Balkan krysset her, og i 1338 fikk byen tollkontor. I 1462 kom byen under tyrkerne. De kalte byen Taslidža ("fjellkilder"). Men det forhindret ikke at et kristent kloster – til Den hellige treenighet – ble opprettet tre år senere.

Hovedstaden for Sanjak Hercegovina ble flyttet til Pljevlja fra Foča i 1572. Tyrkerne innledet intens byggeaktivitet, blant annet med Husein Pasjas moske i 1569. Byen fikk status som kasba og ble utstyrt med kloakksystem på 1600-tallet. Det antas at byen da hadde 1 050 hus inkludert de nærmeste forstedene.

Pljevlja hadde hager, bad, moskeer og klostre, og bare Mostar var en større by innen Hercegovina-Sanjak'en. Først da Sanjak-hovedstaden ble flyttet til Mostar i 1833 startet nedturen for Pljevlja, som ble underlagt Sanjak Novibazar (Novi Pazar). Byen ble femti år senere – i 1878 – inntatt av østerrikske tropper. Under østerrikst styre blomstret byen igjen, og fikk industri og et bryggeri (v) i 1889.

Tyrkerne gjeninntok byen i 1908, og inngikk i Sanjak Taşlıca. I 1912 inntok montenegrinske og serbiske styrker byen. I 1913 inngikk byen i Kongedømmet Montenegro, og fra 1918 i Jugoslavia.

Transport og økonomi 
Pljevlja er en turistby, med Den hellige treenighets kloster og Husein Pasja-moskeen som de fremste attraksjonene. Minaretene ved Husein-pasja er de høyeste på Balkan.

Hovedinntekten kommer likevel fra det termiske kraftverket evd byen, som dekekr 45% av Montenegros energibehov. I et gruveanlegg utenfor byen produseres også 100 % av alt kull i landet. Šuplja stijena-gruven har også utvinning av sink og bly. Det er også omfattende skogshogst og landbruk i kommunen.

Pljevlja har stamvei-forbindelse til Serbia i nordøst og lokalveier sørover til Mojkovac og Bijelo Polje i Montenegro. Veiforbindelsene er generelt dårlige.

Montenegros kommuner
Byer i Montenegro
Askerhallen

Askerhallen er en ishall og et av flere idrettsanlegg som er i Risenga idrettspark på Risenga i Asker.

I januar 1968 ønsket bonde og ishockeyentusiast Bjørn Mortensen å ta initiativet til å bygge en ishall ved Risenga i Asker. I mars samme år hadde arkitekt  klar en modell av ishallen. Askerhallen ble åpnet søndag 31. august 1969, men i mai 1972 ble Askerhallen sterkt skadet i en brann. Den «Nye Askerhallen» ble åpnet i 1973 og overtatt av kommunen i 1975.

Hallen drives av Asker kommune, og blr brukt av blant annet ishockeyklubben Frisk Asker. A-laget spilte her fram til 5. februar 2022. Publikumsrekorden for seiekamper er 3 012, og ble satt under en festkamp arrangert av Norman Antivirus AS mot Vålerenga Ishockey 22. november 2007. Publikumsrekorden stammer fra 5. og avgjørende finale i 2002 da 3 200 benket seg i hallen og så Frisk vinne 1-0. Hallen brukes også av Asker Kunstløpklubb. I tillegg til isbanen, finnes også en liten gymsal i hallen, som blant annet brukes til turn og gymtimer for elever fra Bleiker videregående skole.

Hallen er like ved blant annet Risenga svømmehall, Risenga kunstisbane, Risenga kunstgressbane, Risenga ungdomsskole og Asker tennishall.

Hallen har vært vertsarena for flere mesterskap i kunstløp deriblant:
 Nordisk mesterskap i kunstløp: 1988, 1996, 2005, 2010.
 Norsk mesterskap i kunstløp: 1972, 1999, 2015.

I tillegg var den også vertsarena for EM i curling i 1977.

Referanser

Kilder 
 
 Kommunens nettside om Askerhallen

Idrettsanlegg i Asker
Frisk Asker Ishockey
Ishaller i Norge