alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Bayerns ministerpresident

I henhold til Bayerns grunnlov ledes denne tyske delstatens regjering av en ministerpresident. Innehaver av embetet er fra 2018 Markus Söder fra partiet CSU.

Ministerpresidenten velges av Den bayerske landdagen. Det bayerske statskanselli er ministerpresidentens sekretariat.

Geheimerådskanslere
1695–1704                Johann Rudolf von Wämpl
1704–1714                Ledig
1714 –  3. mars 1726         zu ergänzen
3. mars 1726 –  6. mars 1749  Franz Xaver Josef Freiherr von Unertl
1749–1758                Freiherr von Praidlohn
20. september 1758 – 21. oktober 1790  Wiguläus Xaverius Aloysius Freiherr von Kreittmayr

Ministre for det kongelige hus og for utenlandssaker
 1745 – 18. november 1777         Franz Joseph Freiherr und Graf von Berchem
 1777–1799                Matthäus Graf von Vieregg
 21. februar 1799 –  2. februar 1817  Maximilian Joseph Graf von Montgelas 
 2. februar 1817 – oktober 1825    Heinrich Aloys Graf von Reigersberg 
 Oktober 1825 –  2. januar 1832     Georg Friedrich Freiherr von Zentner 
 2. januar 1832 –  1. november 1837  Friedrich August Koch oder 
 31. desember 1831 – 25. oktober 1837 Ludwig Kraft Ernst Fürst von Öttingen-Wallerstein (1791–1870) (som innenriksminister)
 1. november 1837 –  1. mars 1847  Karl von Abel
 1. mars 1847 –  1. desember 1847  Friedrich August Karl Maria Philipp Joseph Freiherr von Zu Rhein 
 1. desember 1847 – 14. mars 1848  Ludwig Fürst von Öttingen-Wallerstein
 14. mars 1848 – 29. april 1848  Klemens August Graf von Waldkirch (amtierend)
 29. april 1848 – 18. april 1849  Otto Camillus Hugo Graf von Bray-Steinburg

1849 – 1918

Folkestaten Bayern 1918 – 1919 / Fristaten Bayern 1919 –

1918 – 1945

Etter 1945

Referanser

Kilder 
 
 

Politikk i Bayern
Bayern ministerpresident
Bayern
 Ministerpresident
Bayerische Volkspartei

Bayerische Volkspartei (BVP) var et konservativt politisk parti i Bayern, grunnlagt 1918 av bayerske medlemmer av det katolske sentrumspartiet. Partiet motsatte seg en tysk sentralstat, men ønsket en tysk føderasjon som ga Bayern utstrakt selvstendighet. Partiet oppløste seg selv i 1933, og ble etter den andre verdenskrig erstattet av CSU.

Historie 
Grunnleggerne motsatte seg den sentralistiske politikk til Matthias Erzberger som var en tilhenger av Weimarrepublikken. BVP utviklet seg til et selvstendig katolsk folkeparti. Det gikk inn for en tysk føderasjon, men med en stor grad av selvstendighet for Bayern.

BVP var mellom 1919 og 1933 det største partiet i Bayern, og var representert i alle regjeringer. I 1921/1922 og fra 1924 til 1933 hadde de også ministerpresidenten.

Partiet forsøkte å forhindre at SPD fikk noen innflytelse i delstatsparlamentet, og høyrefløyen i partiet ønsket å gjeninnføre monarkiet.

På riksnivå inngikk partiet et valgforbund med det katolske sentrumspartiet og hadde til 1920 også fraksjonsfellesskap. Partiet ble oppløst 4. juli 1933.

Etter annen verdenskrig ble CSU grunnlagt som etterfølger til BVP.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Politikk i Bayern
Politiske partier etablert i 1918
Politiske partier nedlagt i 1933
Politiske partier i Weimarrepublikken
1918 i Tyskland
1933 i Tyskland
Opus Dei

Prelaturet av Det Hellige Kors og Opus Dei, best kjent som Opus Dei (latin, Guds verk), er en romersk-katolsk organisasjon grunnlagt 2. oktober 1928 av Josemaría Escrivá, en spansk prest som senere ble kanonisert av pave Johannes Paul II.

Beskrivelse
Opus Deis målsetning er å spre budskapet om at arbeidet og alle hverdagslivets situasjoner er en mulighet til å møte Gud, tjene andre og forbedre samfunnet. Opus Dei samarbeider med de lokale kirkene ved å tilby kristen undervisning (kurs, retretter, sjelesorg), som retter seg mot mennesker som vil fornye sitt åndelige liv og apostolat.

Opus Dei har omkring 85 000 medlemmer i 60 land, med hovedkontor i Roma. Organisasjonen ble gjort til et personalprelatur av pave Johannes Paul II i 1982, som også kanoniserte dens grunnlegger 6. oktober 2002. 

Av de 85 000 medlemmene er 98 % lekfolk, menn og kvinner, og flertallet er gift. De resterende 2 % er prester.

Opus Deis medlemmer kan deles i to hovedgrupper, de såkalte «numeraries» som utgjør 20 prosent og lever i om lag 1700 sentre. Disse sentrene er kjønnssegregerte og livet her minner mye om livet i et kloster, bortsett fra at beboerne har vanlige jobber ute i samfunnet på dagtid, og gir store deler av lønnen sin til organisasjonen. Den andre store gruppen  «supernumeraries» som utgjør 70 prosent av medlemmene lever «vanlige familieliv», men setter av minst to timer om dagen til rosenkransen, lesning i Det nye testamente og annen åndelig litteratur, stille bønn, samvittighetsransakelse osv.

Opus Dei er blitt beskyldt for å være organisert som en frimurerlosje, og ha til hensikt å skaffe den katolske kirke den makt den hadde i middelalderen. Disse beskyldningene er mange ganger tilbakevist av kurien i Vatikanet. Opus Dei har tidligere uttrykt ønske om å etablere seg i Norge, men fikk avslag av de norske katolske biskopene i 1984 og av presterådet i Oslo katolske bispedømme i 2003. Til  tross for dette har en prest fra Opus Dei holdt retretter i Oslo katolske domkirke eller en nærliggende kirke en gang i måneden siden 1984. Den nye biskop, Bernt Ivar Eidsvig, er derimot mere positiv til Opus Dei. Janne Haaland Matlary anbefaler også at Opus Dei får etablere seg i Norge. Den mye negative omtale av Opus Dei gjennom Dan Browns bøker, har ført til en oppblomstring og vitalisering av organisasjonen i mange land.

Referanser

Kilder

Eksterne lenker
 
 The Ways of Opus Dei – artikkel fra Time.
 ODAN Opus Dei Awareness Network – støttenettverk for Opus Dei-avhoppere (engelsk)

Katolisisme
Religiøse organisasjoner
Konspirasjonsteorier
Etableringer i 1928
Vår Frue kirke (Dresden)

Vår Frue kirke (tysk: Frauenkirche) i Dresden er en stor protestantiske kirke. Kirken ble ødelagt under bombingen av Dresden i 1945, men ble etter 1990 restaurert og innviet igjen søndag 30. oktober 2005.

En kirke til Unser Lieben Frauen, Vår Kjære Frue, skal ha stått på stedet siden 1000-tallet. Den moderne kirken stammer derimot fra 1700-tallet. Den ble tegnet av George Bähr og bygget fra 1726 til 1743. Arkitekten døde i 1738, og fikk aldri se kirken fullført.

Den enorme kuppelen med en høyde på 91 meter ble raskt et kjennemerke for byen, og den lett gjenkjennelige silhuetten ble festet til lerretet av flere malere. Tvil om at kuppelen skulle være ustabil ble gjort til skamme da den prøyssiske hæren bombarderte kirken med granater i 1760. Granatene spratt av, og kirken stod som før.

I 1849 ble Frauenkirche sentrum for det revolusjonære mai-opprøret. I flere dager var den omgitt av barrikader og gatekamper, før opprørerne som var igjen ble arrestert inne i selve kirken.

Men kirken kunne ikke stå imot bombingen av Dresden den 13. februar 1945. Frauenkirche ble utbrent og kuppelen raste sammen den 15. februar klokken 10.

Restaurering 

Planene for restaureringen ble funnet frem igjen i 1990. 14 borgere med blant andre trompetisten Ludwig Güttler i spissen forfattet «Ruf aus Dresden» («Ropet fra Dresden»). Talen om å restaurere kirken, holdt på 45-årsdagen for bombingen den 13. februar 1990, traff et verdenspublikum som etterhvert samlet seg i ulike grupper og samlet inn penger til arbeidet. I 1994 ble grunnstenen for rekonstruksjonsarbeidet lagt. Krypten i kirken ble ferdig i 1996.

Rekonstruksjonsarbeidet blir utført med gamle planer og materiale så langt det er mulig. Bortsett fra kuppelen bygges kirken med det opprinnelige materialet fra ruinen. Hver sten blir båret forsiktig vekk, målt, og katalogisert, og med utgangspunkt i hvor den lå i ruinhaugen kan man regne seg frem til dens opprinnelige plassering.

På grunn av aldring vil gammel sten være mørk, mens nyere deler vil være lysere. På grunn av dette vil man kunne se de nye stenene de første årene, og kirken vil minne folk om sin dramatiske historie.

Kirken vil imidlertid få et helt nytt orgel, istedenfor en reproduksjon av det opprinnelige, laget av Johann Gottfried Silbermann. Det vakre gullkorset som ble ødelagt under bombingen er gjenskapt med gaver fra Storbritannia. Den har også syv nye kirkeklokker som første gang ble ringt med i pinsen 2003.

Det utvendige konstruksjonsarbeidet ble fullført den 22. juni 2004, slik at kuppelen igjen kunne sette sitt preg på Dresden. Med krafttak de siste årene ble restaureringen fullført høsten 2005, og kirken gjeninnviet 30. oktober det året.

Bilder

Referanser

Eksterne lenker 
 

Lutherske kirkebygninger i Tyskland
Byggverk i Dresden
Mariakirker
Molotovcocktail

Molotovcocktail (finsk: Polttopullo eller Molotovin koktaili, oppkalt etter Sovjetunionens utenriksminister Vjatsjeslav Molotov) er en flaske med bensin eller annet brennbart stoff og en fille i flaskehalsen som lunte. Lunta tennes og flaska kastes som en håndgranat som knuser når den treffer målet og antenner væska som en brannbombe. Molotovcocktailer ble først tatt i bruk som improviserte våpen under den spanske borgerkrigen 1936–1939, men fikk sitt ironiske navn av finske soldater under vinterkrigen mot Sovjetunionen 1939–1940.

Molotovcocktailer er enkle, raske og billige å framstille og blir brukt under opptøyer, geriljakriger, gatekamper og ved brannstiftelser. Fordi ilden er kortvarig og temperaturen forholdsvis lav, er hjemmelagede molotovcocktailer lite effektive sammenlignet med andre brannvåpen som brannbomber, flammekastere og napalm.

Historie 
Våpenet ble første gang brukt i den spanske borgerkrigen fra 1936 til 1939, men da ikke under navnet molotovcocktail.

Kallenavnet dukket først opp da finske soldater tok i bruk samme enkle brannvåpen mot panserkjøretøyer fra Den røde armé under vinterkrigen vinteren 1939–1940. Våpenet ble oppkalt etter Vjatjeslav M. Molotov, som var sovjetisk regjeringssjef og utenriksminister og beordret bombingen av Helsingfors. Han forklarte til verdenspressen at de sovjetiske bombeflyene hadde sluppet «matforsyninger» over Helsingfors, noe som ikke var sant, og da de sovjetiske stridsvognene kom, bød de finske soldatene dem på «molotovcocktailer». Den finske hæren startet industriell framstilling av molotovcocktailer, som ble sendt til fronten sammen med de nødvendige fyrstikkene.

Improviserte molotovcocktailer var vanlig under andre verdenskrig. Blant annet spilte de en stor rolle under Warszawagettoens opprør mot den tyske okkupasjonen i 1943.

Brannbomben ble benyttet av sivile ukrainere under Russlands invasjon av Ukraina i 2022.

Se også 
 Kasapanos

Referanser

Eksterne lenker 
 

Brannvåpen
Ild
Eponymer
Flasker
Jubilee-linjen

Jubilee-linjen er en linje i Londons undergrunnsbane. Den ble åpnet 1. mai 1979 på en av Bakerloo-linjens to grener, i den hensikt å avlaste denne linjen. En fire kilometer lang seksjon ble lagt til dette, slik at den går fram til Charing Cross jernbanestasjon. Den gamle undergrunnsstasjonen Charing Cross ble da omdøpt til Embankment. Linjen er markert med grå farge, ofte referert til som sølv, på undergrunnskartet. 

Linjen skulle egentlig hete Fleet-linjen, etter elven Fleet, men på grunn av dronning Elisabeth IIs sølvjubileum i 1977, og fordi planene om å forlenge linjen til Fleet Street hadde blitt skrinlagt, valgte man å kalle den Jubilee-linjen. Gråfargen på kartet ble valgt for å minne om sølvjubileet. Linjen ble offisielt åpnet av prinsen av Wales den 30. april 1979, og frakt av passasjerer begynte fra 1. mai 1979.

En utvidelse til Lewisham på den andre siden av Themsen var planlagt fra begynnelsen av, men ble ikke startet på grunn av pengemangel. Ingenting skjedde før i 1990-årene, da man satte i gang arbeider. På det tidspunkt hadde det vært store forandringer i landskapet, spesielt i Docklands, og utvidelsen fikk en annen form enn den som opprinnelig var planlagt. Strekningen fra Green Park til Charing Cross ble nedlagt, og linjen ble lagt om via Westminster og Waterloo.

Togtype
Jubilee-linjen betjenes av «1996-stock» tog. Disse ble opprinnelig levert som seksvognstog, men i årsskiftet 2005-2006 ble det lagt til en syvende vogn som ny tredjevogn (eller femtevogn om toget går i motsatt retning). Hver av vognene er 17,77 meter lange. Togene har en totalkapasitet på 817 passasjerer, hvorav 234 sitteplasser.

Kart

Stasjoner

Fra vest mot øst.

 Stanmore
 Canons Park
 Queensbury
 Kingsbury
 Wembley Park
 Neasden
 Dollis Hill
 Willesden Green
 Kilburn
 West Hampstead
 Finchley Road
 Swiss Cottage
 St. John's Wood
 Baker Street
 Bond Street
 Green Park
 Westminster
 Waterloo
 Southwark
 London Bridge
 Bermondsey
 Canada Water
 Canary Wharf
 North Greenwich
 Canning Town
 West Ham
 Stratford

Referanser

Se også
Liste over stasjoner på London Underground

Eksterne lenker 
 «Photographic Archive», London Transport Museum
 «Official opening of Jubilee line», London Transport Museum

Linjer i Londons undergrunnsbane
1979 i England
Jernbanestrekninger åpnet i 1979
Gottfried Silbermann

Gottfried Silbermann (født 14. januar 1683 i Kleinbobritzsch, død 4. august 1753 i Dresden) var en betydningsfull tysk orgelbygger. Orglene han selv, broren Andreas Silbermann og brorens sønn, Johann Andreas Silbermann, bygde, kalles i dag Silbermann-orgler.

Liv og virke 
Gottfried Silbermann regnes som den viktigste orgelbyggeren i den midttyske barokk-tradisjonen. Av hans rundt 50 nybygde orgler er 31 bevart, og de dominerer fremdeles «orgellandskapet» i Sachsen.

I tillegg til orgler bygde og videreutviklet Silbermann klaviaturinstrumenter med strenger, blant annet cembali, klavikorder og hammerklaver.  Ifølge Johann Sebastian Bachs elev Johann Friedrich Agricola var Bach svært fornøyd med Silbermanns videreutvikling av Bartolomeo Cristoforis nyskapning, hammerklaveret:
«Herr Gottfr. Silbermann fikk først bygd to av disse instrumentene. Et av dem fikk salige kapellmester Hr. Joh. Sebastian Bach undersøke og spille på. Han berømmet klangen, ja beundret den: men han klaget på at det låt for svakt i [det] høye [registeret] og var alt for tungspilt. Dette tok Hr. Silbermann, som slett ikke tålte at noen klandret arbeidene hans, svært ille opp. Han var derfor lenge sint på Hrn. Bach. Og likevel sa samvittigheten hans at Hr. Bach ikke hadde urett. Han fant det også best, og det bekrefter bare hans gode ry, å ikke levere flere av disse instrumentene; derimot tenke desto hardere over hvordan forbedre de feilene Hrn. J. S. Bach hadde påpekt. […] Hr. Silbermann hadde også den prisverdige ærgjerrighet at han viste salige Hrn. kapellmeister Bach et av de nyutviklede instrumentene og lot ham undersøke det; og fikk til gjengjeld hans fulle anerkjennelse.»

Kjente orgler 
Freiberg domkirke (1714), restaurert 1982–1983.
St. Jakobikirken i Freiberg (1718), i bra stand.
Großkmehlen kirke (1718), restaurert 1995–1996.
St. Johanneskirken i Freiberg (1719), i bra stand, flyttet til Freiberg domkirke i 1939.
Sofiekirken i Dresden (1720), ødelagt under bombingen av Dresden i 1945.
St. Petrikirken i Freiberg (1735), i bra stand.
Frauenkirche i Dresden (1736), ødelagt under bombingen av Dresden i 1945.
Dresden domkirke (1755), fullført av Silbermanns medarbeidere etter at han selv døde. Satt opp igjen i 1971 etter å ha ligget lagret siden 1944.

Referanser og noter

Litteratur
 
 Walter Hentschel: Der Orgelbauer Gottfried Silbermann, i Landesverein Sächsischer Heimatschutz Dresden, bind XXI hefte 7/12 (1932), s. 197 ff

Eksterne lenker 
 Gottfried-Silbermann-Gesellschaft
 Liste over Gottfried Silbermann-orgler, baroquemusic.org, hentet 27. november 2015

Tyske orgelbyggere
Klaverbyggere
Personer fra Landkreis Mittelsachsen
Briand

Briand er etternavnet til blant annet: 

 Aristide Briand (1862-1932), en fransk statsmann og flere ganger statsminister og utenriksminister av Frankrike, mottaker av Nobels fredspris i 1926 (sammen med Gustav Stresemann). 
 Anne Briand (f. 1968), fransk skiskytter.
Fatah

Fatah, eller al Fatah, er en palestinsk frigjøringsorganisasjon og viktigste deltager i PLO. Organisasjonen ble grunnlagt av Yasir Arafat og ble gjennom mange tiår ledet av ham. Etter Arafats død i 11. november 2004 er organisasjonen ledet av Farouk Kaddoumi.

Navnet «Fatah» er et baklengs akronym for Harakat al-Tahrir al-Watani al-Filastini (arabisk, bevegelsen for frigjøring av det palestinske hjemland). Ordet «Fatah» betyr også «erobring» på arabisk.

Historie 
Fatah ble opprettet i 1959 i Syria med formål å frigjøre de palestinske områdene fra det de anså som okkupanter, som briter og europeere. Den arabiske liga sa nei til en dannelse av en nasjonalstat for jøder, fordi det ville bety slutten på et eneveldig arabisk velde i Midtøsten. I 1967–1968 sluttet Fatah seg til PLO og vant lederskapsrollen i 1969. Fatahs ledere ble utvist til Libanon fra Jordan etter voldelige sammenstøt med jordanske styrker i perioden 1970–1971, som begynte med Svart september i 1970, hvor 10 000 palestinere ble henrettet. 

I 1960- og 1970-årene trente Fatah et stort antall militante og opprørske grupper fra Europa, Midtøsten, Asia og Afrika. På den tiden ble PLO splittet på grunn av Abu Nidal, som også henrettet PLO-medlemmer. Abu Nidal var hovedmannen bak terroraksjoner, som kapring av sivile fly og politiske likvidasjoner i Vest-Europa og Midtøsten. Fatah tok også i bruk geriljametoder mot israelske sikkerhetsstyrker og utførte terrorangrep mot israelske sivilister. Da Israel invaderte Libanon i 1982, ble fraksjonen spredt til flere land i Midtøsten med hjelp fra USA og flere andre vestlige stater.

Arafat undertegnet en prinsipperklæring med Israel i 1993 og ga avkall på terrorisme og vold. Han fikk vende tilbake til de palestinske territoriene fra eksil i Tunisia. Fatah har imidlertid deretter vært knyttet til fortsatte angrep på israelske sivilister og de okkuperte områdene, til geriljakrig mot israelske okkupasjonsstyrker på Vestbredden og Gazastripen og mot israelske sikkerhetsstyrker i Israel. Fatah opprettholder fortsatt diverse væpnede grupper som har utført operasjoner, inkludert Force 17, Hawari Special Operations Group, Tanzim og Al-Aqsa-martyrenes brigader.

Fatah mottok våpen, eksplosiver og trening fra det tidligere Sovjetunionen og andre kommunistregimer i Øst-Europa. Folkerepublikken Kina og Nord-Korea har angivelig også skaffet dem våpen.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Palestina
Politiske partier etablert i 1959
Andy Cole

Andrew Alexander Cole (født 15. oktober 1971) er en tidligere engelsk fotballspiller. Han er født i Nottingham. Han har spilt i flere Premier League-klubber. Da han ble solgt fra Newcastle til Manchester United for 8 millioner pund i 1995, var han den dyreste engelske fotballspilleren noensinne.

I sesongen 1993-1994 ble han toppscorer i Premier League. Etter at han gikk til Manchester United, var han med på vinne ligagull fem ganger, FA-cupen to ganger, og Mesterligaen en gang (1999). Sesongen 2001-02 var han med på å vinne ligacupen med Blackburn, og har dermed vunnet samtlige av de store trofeene i engelsk fotball.

I juli 2004 gikk han tilbake til Fulham etter uoverensstemmelser med Blackburns manager Graeme Souness.

Han har spilt 15 landskamper og scoret 1 mål for .

Cole la opp 11. november 2008 mens hans spilte for Nottingham Forest. Han spilte i 2008/2009 11 kamper og scoret ingen mål

Klubber 
 Arsenal (1990–1991)
 Fulham (1991, på utlån)
 Bristol City (1992–1993)
 Newcastle United (1993–1995)
 Manchester United (1995–2001)
 Blackburn (2001–2004)
 Fulham (2004–2005)
 Manchester City (2005–2006)
 Portsmouth (2006–2007)
 Birmingham (2007, på utlån)
 Sunderland (2007–2008)
 Burnley (2008, på utlån)
 Nottingham Forest (2008)

Trofeer 
 Premier League 1996, 1997, 1999, 2000, 2001
 FA-cupen 1996, 1999
 UEFA Champions League 1999
 Charity Shield 1996, 1997
 Ligacupen 2002

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 
  Andy Coles profil på united.no

Engelske fotballspillere
Fotballspillere for Arsenal FC
Fotballspillere for Fulham FC
Fotballspillere for Newcastle United FC
Fotballspillere for Manchester United FC
Fotballspillere for Blackburn Rovers FC
Fotballspillere for Manchester City FC
Vinnere av Mesterligaen i fotball for menn
Personer fra Nottingham
Amplitude

Amplitude er avstanden fra en bølges største utslag (toppunkt eller bunnpunkt) til likevektstilstanden (midten). Amplituden er altså en positiv verdi. For sinus- og cosinusbølger er amplituden halvparten av høyden mellom toppunkt og bunnpunkt.

Bølger
Katnosa

Katnosa er et vann i Nordmarka, øst for Hønefoss og nord for Oslo. Vannet er 2,64 km² stort og vannspeilet ligger 464 moh, på grensen mellom kommunene Ringerike, Lunner og Jevnaker. Den nordvestre delen kalles Aklangen og er adskilt fra resten av Katnosa med det smale sundet Smalet. Aklangen var en separat innsjø frem til Katnosa ble oppdemt.

Fra Katnosa renner Katnoselva ned til vannet Store Sandungen og videre til Hakkloa, Bjørnsjøen og Skjærsjøen. Tidligere var det servering ved Katnosa gård, som nå er stengt for allmennheten. Skiforeningen har imidlertid fått tillatelse av familien Løvenskiold til å ha servering ved Sandvikshytta. Den Norske Turistforening har dessuten ei ubetjent hytte, Katnosdammen, ved dammen i sørenden av sjøen.

Se også 
Spålen-Katnosa naturreservat

Fotnoter

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Skiforeningens bilder og presentasjon av Katnosa i Markadatabasen

Nordmarksvassdraget
Innsjøer i Ringerike
Norderhovs geografi
Innsjøer i Lunner
Innsjøer i Jevnaker
Reservoarer i Viken
Øystein Djupedal

Øystein Kåre Djupedal (født 5. mai 1960 i Oslo) er en norsk tidligere politiker og fylkesmann i Aust-Agder, og jobber som regiondirektør i Husbanken. Han var valgt inn på Stortinget fra Sør-Trøndelag for Sosialistisk Venstreparti (SV) 1993–2009 og var statsråd i Kunnskapsdepartementet 2005–2007. Han er gift og har tre barn. Han er bror av Torkjell Djupedal, lederen for Selja Forlag. I 2015 meldte han seg ut av SV og inn i Arbeiderpartiet.

Utdannelse 
Djupedal tok artium ved Trondheim katedralskole i 1979 og utdannet seg til typograf ved Brundalen videregående skole i 1981-1983. Han var lærling ved Wennbergs trykkeri AS og tok svennebrev i litografi i 1985.

Stortingskomiteer 
 2007–2009 medlem av Kontroll- og konstitusjonskomiteen.
 2001–2005 medlem av Finanskomiteen.
 2001–2005 medlem av Den utvidede utenrikskomiteen.
 1997–2001 medlem av Finanskomiteen.
 1993–1997 medlem av Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen.

Kunnskapsminister 

Fra 17. oktober 2005 til 18. oktober 2007 var han kunnskapsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering. Han og miljøvernminister Helen Bjørnøy trådte ut av regjeringen i oktober 2007.

Djupedal innledet «barnehageløftet» fra Stoltenberg II-regjeringen, stoppet veksten i privatskoler i Norge gjennom en tilstramming i privatskoleloven. I skolepolitikken sto han derimot for en videreføring av det Kunnskapsløftet som forgjengeren Kristin Clemet gjennomførte, med mer fokus på resultatmåling, nasjonale prøver og individuelt tilpasset opplæring og evaluering. Han ble også kjent for uttrykket «hvileskjæret» som gikk ut på å fryse forskningsbevilgningene på samme nivå i 2007 som i 2006.

Fylkesmann i Aust-Agder 
Djupedal ble i statsråd 19. desember 2008 utnevnt til fylkesmann i Aust-Agder for en periode på seks år, en utnevnelse som ble møtt med kritikk. Øystein Djupedal meldte seg først som søker en måned etter at søknadsfristen var gått ut, etter å ha blitt bedt om å søke stillingen av fornyingminister Heidi Grande Røys. I utgangspunktet hadde han søkt fylkesmannsstillingen i Nord-Trøndelag, men denne fikk hans partifelle Inge Ryan. Djupedal tiltrådte som fylkesmann 1. oktober 2009. Han gikk av da fylkesmannsembetet i Aust-Agder ble slått sammen med Vest-Agders 1. januar 2016.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 

Norske utdanningsministre
SV-statsråder
Statsråder i Regjeringen Stoltenberg II
Stortingsrepresentanter for Sør-Trøndelag
Stortingsrepresentanter fra SV
Stortingsrepresentanter 1993–1997
Stortingsrepresentanter 1997–2001
Stortingsrepresentanter 2001–2005
Stortingsrepresentanter 2005–2009
Fylkesmenn i Aust-Agder
Personer fra Trondheim kommune