alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Barentssekretariatet

Barentssekretariatet er et interkommunalt selskap eid av Nordland og Troms og Finnmark fylkes­kommuner. Barents­sekretariatets primær­oppgave er å støtte norsk-russiske samarbeids­prosjekter i norsk og russisk del av Barentsregionen. Det er Utenriksdepartementet som hvert år bevilger rundt 30 millioner kroner til Barents­sekretariatet som brukes til prosjekt­finansiering av norsk-russiske samarbeids­prosjekter. Siden 1993 har Barentssekretariatet vært med og finansiert av over  norsk-russiske samarbeids­prosjekter. Barents­sekretariatet er også et kompetansesenter på norsk-russisk samarbeid og bistår både offentlige og private aktører med hjelp innenfor relaterte tema. 

Sekretariatet ble opprettet i oktober 1993, for å fungere som sekretariat for Norges periode som formannskap i Barentsregionen (1993–1995). Sekretariatet fortsatte driften som et prosjekt under Utenriks­departementet, inntil det i 1999 ble det overtatt av de tre nordligste fylkes­kommunene som et inter­kommunalt selskap. Barentssekretariatets hovedkontor ligger i Kirkenes. I tillegg har sekretariatet kontor i Murmansk, Arkhangelsk og Naryan Mar. I november 2022 besluttet selskapet å legge ned kontorene i Russland som følge av landets invasjon av Ukraina.

Sekretariatsleder er Lars Georg Fordal som overtok denne stillingen 1. september 2016.

Barentsnews/BarentsObserver

Nettstedet BarentsObserver ble først etablert som internettbasert nyhetstjeneste i oktober 2002 under navnet Barentsnews av journalist Atle Staalesen i Kirkenes. I september 2003 skiftet nettstedet navn til BarentsObserver. Fra 2005 til 2015 ble BarentsObserver drevet av Barentssekretariatet. I oktober 2015 sluttet alle ansatte i BarentsObserver og startet det uavhengige nyhetsnettstedet The Barents Observer. BarentsObserver ble som en konsekvens nedlagt som nyhetsstjeneste.

BarentsObserver.com var en åpen internettbasert nyhetstjeneste med nyheter om og fra Barentsregionen. Nettstedet publiserte nyheter fra Norge, Sverige, Finland og Russland. Nyhetsnettstedet BarentsObserver ble ikke redigert ikke etter Redaktørplakaten.

Oppsigelsessaken 2015 
Høsten 2015 valgte styret for Barentssekretariatet å avskjedige daværende redaktør Thomas Nilsen. Konflikten mellom redaktør og eiere skyldtes lang tids uenighet og ordskifte om hvorvidt nettstedet skulle redigeres og organiseres i tråd med prinsippene i Redaktørplakaten. Nilsen etablerte deretter The Independent Barents Observer. 

Konflikten og oppsigelsessaken fikk stor oppmerksomhet i norske medier og reaksjoner fra de norske presseorganisasjonene Norsk Redaktørforening og Norsk Journalistlag.

Se også 
 Barentsregionen
 Barentssamarbeidet

Referanser

Eksterne lenker 
 
 BarentsObserver.com — Nyheter om Barentsregionen på engelsk og russisk.

Norske interkommunale selskaper
Kirkenes
Store lendemuskel

Store lendemuskel (musculus psoas major) er en muskel hos mange virveldyr og hos mennesker. 

Den ligger foran bakre ende av 12. ribbe og prosessene ut på sidene av virvlene i korsryggen og på siden av de samme ryggvirvlene. Muskelen går forover langs kanten av det lille bekken, foran fremre kant av bekkenbenet, like foran hoftekula, og fester seg på lårbenet femur ved den nedre/mindre trokanter. Muskelen er en av hovedmusklene til å bøye i hofteleddet. 

Denne muskelen danner indrefileten og er en av de møreste musklene på slakt. Det er derfor det dyreste kjøttet.

Anatomi
Voss stasjon

Voss stasjon er en jernbanestasjon i Voss kommune i Vestland. Den ligger på Bergensbanen, og var endestasjon da Vossebanen åpnet i 1883. Da Bergensbanen til Oslo ble åpnet av Kong Haakon VII i 1909 fant den offisielle markeringen sted ved denne stasjonen. Stasjonen ligger i Voss sentrum, på nordøstre kant av Vangsvatnet på en høyde av 56,5 meter over havet.

Stasjonen var tidligere utgangspunktet for sidelinjen Hardangerbana som gikk til Granvin. Denne linja ble nedlagt for passasjertrafikk i 1985 og helt nedlagt i 1989, strekningen til Palmafoss vognlastterminal ble beholdt som sidespor. De fleste lokaltogene vest på Bergensbanen som går lengre enn Bergen-Arna har sitt endestopp ved Voss, men noen lokaltog går videre til Myrdal. Voss hadde mye skiftinggodstog, men som ble nedlagt etter innstillingen av Gt. 5531/5532 Hønefoss-Voss-Hønefoss i 1984 samt nedleggelsen av vognlastterminalen ved nevnte Palmafoss.

Litteratur

Eksterne lenker 

Jernbanestasjoner på Bergensbanen
Jernbanestasjoner i Vestland
Jernbanestasjoner i Voss
Jernbanestasjoner åpnet i 1883
1883 i Norge
Paul Armin Due
Jernbanestasjoner på Hardangerbana
Stig Nilsson

Stig Westeraas Nilsson (født 24. november 1952 i Kristiansund) er en norsk forfatter, dramatiker, låtskriver, artist, video- og podcastprodusent, forlagsredaktør i Kolofon Forlag AS og tidligere høgskolelærer i journalistikk, journalist i dagsaviser og programleder i NRK radio og fjernsyn.

Nilsson har skrevet om lag 400 sanger og sangtekster til egne plateproduksjoner og for en rekke artister, deriblant Sissel Kyrkjebø,  Jørn Hoel, Frode Alnæs,Lynni Treekrem, Hanne Krogh, Arja Saijonmaa, Tor Endresen og Karoline Krüger. Om lag 150 av Nilssons sanger og sangtekster er innspilt og utgitt på plate.

Som dramatiker har Nilsson levert manus til blant andre Det norske Teatret,, Operaen i Kristiansund, Nord-Trøndelag Teater og en rekke friteatre. Mest kjent er librettoen til Lady Arbuthnott - Frua på Elverhøi,  som per 2022 er satt opp for 25. gang i fullformat og er sett av mer enn  publikummere. 19 skuespill og musikaler signert Stig Nilsson er registrert i Dramatikerforbundets Manusbanken.

Stig Nilsson har utgitt fem egne LP-plater og album. Debutplaten Æ e fra Ballsund, æ ble belønnet med Prøysenprisen. Han har også utgitt flere digitale singler og album på strømmetjenester, blant annet på Spotify, og forfattet tolv bøker. 

Han er medeier og produsent i plateselskapet og musikkforlaget Fabeltjenester AS.

Diskografi 

Album
Æ e fra Ballsund, æ (album, 1976)
Brunost og sirop og brø (album, 1977)
Stakkars lille mann (album,1983)
Kjærligheten er blå , med Nord-Trøndelag Teater & Asgeir Skrove (album, 2007)
Løvetanndans (album, 2020)

Singler
«Mainn med ljån» (singel, 2018)
«Da æ ælska» (singel, 2018)
«Kjære du» (singel, 2018)
«Acta est fabula (Skuespællet e slutt)» (singel, 2019)
«Når den du ælske dør» (singel, 2020)
«Gud, ikkje fræls amrikanern» (singel, 2020)
«Øl på mårrakvistn» (singel, 2020) 
«Tru på æventyr» (singel, 2021) 
«Solgull» (singel, 2021)
«Eit steg tebake» (singel, 2021)

Bibliografi 
 1977 – Viser frå havgapet, Noregs Boklag
 1978 – Blåklokkeklang. Noregs Boklag
 1980 – Baksida fram , Noregs Boklag
1991 – Fanget i Mareberget, Valdisholm Forlag
2003 – Avis frå A til Å, Samlaget
2006 – Prots trollmann med kor, Enter Forlag (biografi
2009 – Frode Alnæs, mannen som er en gitar, Schibsted forlag (biografi)
2010 – Sissel - en sangfugl fløy inn fra vest, Schibsted (biografi)
2010 – Belle 'kje å hæl mæ, kristiansundsordbok utgitt på Undine forlag
2021 - Jarlen av Hankø, en biografi om en Askeladd, Kolofon Forlag (biografi)

Priser og utmerkelser 

 1976 – Prøysenprisen for debut-LP
 1993 – NOPA-prisen Årets verk for sin debut som dramatiker
 2010 – Møre og Romsdal fylkes kulturpris
 2010 – Nordeas Kulturpris

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske dramatikere
Norske låtskrivere
Personer fra Kristiansund kommune
Asker prestegjeld

Asker prestegjeld var et prestegjeld tilhørende gamle Asker prosti i Oslo bispedømme i Den norske kirke, og dekket opprinnelig Askerbygda. Hovedkirken var Gamle Asker kirke, og etter at denne ble ødelagt i brann i 1878, Asker kirke. Prestegjeldet ble avviklet i 2004.

Historikk 
Aska sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet, Gamle Asker kirke, Aska Mariœ, Fabiani & Sebastiani kirkja, var en steinkirke fra 1100-tallet, som avløste en eldre trekirke. Asker ble i høymiddelalderen omtalt som Skógeimsherað, og utgjorde en del av Asker skipreiða i Oslosýsla. Middelalderkirken er omtalt i Biskop Eysteins jordebok fra 1397 som Aska kirkja.

Prestegjeldet 
Asker prestegjeld antas å gå tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden. I middelalderen omtales to kirker i Asker prestegjeld:
 Asker
 Blakstad

Senest rundt reformasjonen ble Asker hovedkirke, med Tanum og Haslum (Vestre og Østre Bærum sogn) tillagt som annekskirker, mens Blakstad antas nedlagt før reformasjonen. Prestegjeldet er oppført i Skattematrikkelen 1647 som Asche sougen i Aggers fougderie.

Nyere tid 
Asker prestegjeld dannet i 1837 grunnlaget for Asker formannskapsdistrikt, og med det for kommunen Asker. Fra 1. januar 1894 ble Asker prestegjeld delt i tre, ved at Vestre og Østre Bærum ble skilt ut som egne prestegjeld.

Fra 2004 ble prestegjeldet som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk det også ut av lovverket. Asker prestegjeld og dets kirkesokn er i dag del av Asker prosti. Ved avviklingen hadde prestegjeldet to kirkesokn, Asker og Vardåsen.

Referanser

Eksterne lenker 
 Asker prestegjeld på lokalhistoriewiki.no
 Prestegjeld og sogn i Akershus

Prestegjeld i Oslo bispedømme
Asker prosti
Askers historie
Alfhild

For kvinnen i norrøn mytologi, se Alvhild (mytologi)

Alfhild er et kvinnenavn med opprinnelse i norrøne alfr, «alv», og hildr, «slag, kamp». Den norrøne formen av navnet var Alfhildr med variantene Álfhildr og Alhildr.

Utbredelse
Ælfhild var et populært navn i England fra 900- til 1100-tallet.
	

Alfhildr er kjent brukt i én runeinnskrift fra vikingtiden, så navnet var kjent, men neppe blant de mest brukte i Norden på den tiden.

Alfhild var et populært navn på norske jentebarn på begynnelsen av 1900-tallet.

|}

Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
 Alfhild Agrell (1849–1923), svensk forfatter og dramatiker
 Alfhild Dihle, norsk sykepleier og professor ved OsloMet
 Alfhild Hovdan (1904–1982), norsk journalist og turistsjef i Oslo
 Alfhild Nakken, norsk arkivar og forfatter
 Alfhild Skaardal, kultursjef i Skien

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kvinnenavn
Arill Riise

Arill Ingvald Riise (født 1958 i Sæbø i Ørsta kommune) er en norsk journalist og programleder på TV.

Riise begynte i NRK i 1983. Tiden i NRK omfattet også programleder for Norge Rundt, Dagsrevyen, Sommeråpent og  VM på ski i Trondheim 1997. Han var nyhetsanker i Dagsrevyen inntil han sluttet sommeren 2003. Høsten samme år tiltrådte han stillingen som  informasjonsleder i Fiskebåtredernes Forbund. I august 2006 begynte han som programleder i God morgen, Norge på TV 2. Han var senere  programleder for debattprogrammet Landstinget på TV 2, før han ble tilknyttet kanalens avdelingskontor i Ålesund. Fra høsten 2010 utgjorde Riise, sammen med Mah-Rukh Ali, den nye ankerduoen for TV 2 Nyhetenes hovedsendinger klokken 18.30 og 21. I 2014 ledet han TV 2s OL-morgen- og -dagsendinger fra Sotsji sammen med Annemarta Giske. Riise ble tildelt prisen som «Årets nynorskbrukar» av Nynorsk kultursentrum i 2012, Kringkastingsprisen i 2016 og Kulturdepartementet sin nynorskpris for journalistar i 2021. Sommeren 2015 var han programleder i God sommer Norge på TV 2. Riise har samfunnsvitenskapelig utdanning fra Universitetet i Bergen.

Da han var 9 år gammel ble familiens bolighus på Rise gården ved Hjørundfjorden tatt av snøskred. Hans yngre bor omkom og Arill Riise overlevde såvidt etter å ligget begravd under snømassene. Et eldre ektepar i nabohuset omkom..

Bibliografi 
 Blå fjordar, blått blod (Samlaget, 1994)
 Livet på Sunnmøre blant bona og dæmmagutta (1998) 
 Sild og Grandiosa (2006)

Referanser

Eksterne lenker 
 
  Arill Riise på allkunne.no

NRK-journalister
Programledere for NRK
Programledere for TV 2
Personer fra Ørsta kommune
Medlemmer av Studentradioen i Bergen
Matt Hill

Matthew Hill (født 19. januar 1968 i North Vancouver i Britisk Columbia) er en canadisk stemmeskuespiller og komiker som jobber for Ocean Studios. Han er kjent for mange roller innen anime, spesielt Kira Yamato i Gundam SEED og Gundam SEED Destiny. Hill er også kjent for sin rolle som Ed i den animerte TV-serien Ed, Edd og Eddy.

Eksterne lenker 
 
 

Canadiske stemmeskuespillere
Personer fra North Vancouver
Iva Majoli

Iva Majoli Marić (født 12. august 1977 i Zagreb) er en tidligere profesjonell kroatisk tennisspiller. 

Marić ble profesjonell tennisspiller i 1991 kun fjorten år gammel. Hun vant sin første og eneste Grand Slam-tittel som 19-åring, hun beseiret Martina Hingis med 6-4, 6-2 i finalen 1997 i French Open. Hun brøt dermed Hingis seiersrekke på 37 strake kamper uten tap. Hun var nummer fire på rankingen over verdens beste kvinnelige singlespillere i 1996. Maric vant 8 single- og én doubleturnering i løpet av sin tenniskarriere som varte til 2004.

Grand Slam titler 
  French Open:
 Single damer 1997 (hun beseiret Martina Hingis med 6-4, 6-2 i finalen)

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kroatiske tennisspillere
Deltakere for Kroatia under Sommer-OL 1996
Tennisspillere under Sommer-OL 1996
Deltakere for Kroatia under Sommer-OL 2000
Tennisspillere under Sommer-OL 2000
Personer fra Zagreb
Fødsler i 1977
Blohm & Voss BV 138

Blohm & Voss BV 138 var et tysk tre-motors lang-distanse patrulje- og bombefly. Flyet ble utviklet og produsert av Blohm & Voss før og under andre verdenskrig. Det var Luftwaffes viktigste maritime rekognoseringsfly. Prototypen fløy første gang 15. juli 1937 og produksjonen kom igang året etter. Fra 1938 og fram til 1943 ble det totalt produsert 297 BV 138 i 8 produksjons­varianter.

Beskrivelse 
Flyet var et sjøfly og var utstyrt med tre Junkers Jumo 205D dieselmotorer, hver på 880 hk. En av disse var plassert høyt over midtlinjen på flyet og drev en 4-bladet propell, mens motorene på vingene drev 3-bladete propeller(dette ser ut til å variere iflg. div. bilder). Flyet hadde to haleror og var bestykket med ett kanontårn i nesepartiet, ett akter på flykroppen og ett oppe bak motoren i midten. Det hadde plass til 6 besetnings­medlemmer og 10 passasjerer.

Den første av de 227 standard variantene BV 138C-1 begynte tjeneste i mars 1941. Forskjellen mellom denne typen og B-1/U1 varianten var at den hadde 4-bladet propell på midtre motor. De første syv flyene fra C-1 serien ble først levert til tjeneste i mars 1942. Totalt 72 BV 138 C-1 hadde blitt bygget innen 1942. Selv om BV 138s konstruk­sjons­program fikk klassifisering av høyeste prioritet gikk produksjonen sent pga. de alliertes bombing av fabrikkene. Alle BV 138 fikk byttet motorer til den nye 880 hp Jumo 205D etter hvert som disse ble tilgjengelig. Denne motoren krevde at det ble laget to ekstra luftinntak i det øvre motordekselet. Bevæpningen ble også oppdatert i alle varianter, både med nese- og haletårn med en MG 151/20 og med én øvre haleposisjon med en MG 131.

Varianter

Prototyper 
Ha 138 V1 (D-ARAK) – Første flygning 15. juli 1937
Ha 138 V2 (D-AMOR) – Første flygning i august 1937
Ha 138 V3          – Konstruksjon ble avsluttet på grunn av redesign

Produksjon 
BV 138 A01 til A06 – Operasjonelle tester
BV 138A-1          – Fløy rekogniseringsturer under invasjonen av Norge
BV 138B-0          – Startet offisielt tjeneste i oktober 1940
BV 138B-1          – Startet sin tjeneste i november 1940
BV 138C-1          – Hadde også en minesveipervariant
BV 138MS           – Minesveipervariant

Militær tjeneste 
Tidlige varianter ble brukt i rekognoseringsoppdrag under felttoget i Norge. De første standardmodellene, BV 138C-1, kom imidlertid ikke i tjeneste før i mars 1941. BV 138 ble laget i en rekke varianter, deriblant som maritimt bombefly og minesveiper. Enkelte varianter var utstyrt med FuG 200 Hohentwiel radar.

Museumsfly 
Det finnes ingen komplette BV 138 igjen. Ved Danmarks Tekniske Museum i Helsingør finnes imidlertid restene av et vrak som ble hevet fra Øresund i 2000. Dette flyet sank under en britisk flyoppvisning rett etter krigen.

Spesifikasjoner (C-1)

Eksterne lenker 
 Informasjon om en BV 138 som sank i Ilsvikøra ved Trondheim
 BV 138 stasjonert i Norge
 BV 138 vrak i Norge
 BV 138 flyvrak

Fly fra andre verdenskrig
Bombefly
Sjøfly
Rekognoseringsfly
Tremotors propelldrevne luftfartøy
Blohm & Voss-luftfartøy
Pakito

Pakito er kallenavnet til den franske Eurodance-artisten Julien Ranouil. Han ble kjent etter han laget en remix av Living on Video av Trans-X. Albumet Video ble utgitt i november 2006 i USA. Han er mest kjent for disse musikkstilene: 
Dance
Electro
Techno

Utgivelser 
Album
Video (2006)

Singler
2006: «Living on Video»
2006: «Moving on Stereo»
2007: «Are U Ready»
?: «You Wanna Rock»

Remixer
2006: David Kane – «Club Sound» 
2006: Eliess – «Don't Stop Till You Get Enough» 
2007: 2 Touch – «Blue Monday»

Eksterne lenker 
 

Dance-artister
DJ Lhasa

DJ Lhasa, eller Maurizio Braccagni som er hans egentlige navn, er en italiensk DJ og produsent av elektronisk musikk, primært hardcore, euro-dance og trance. Han startet som DJ i 1987, og slapp sitt første album samme år. Han spiller som DJ for det meste kommersiell dance- og trance-musikk, særlig i Nord-Europa. Stilen hans har innflytelse fra futuristisk artistisk retning. I 1993 nådde han, sammen med Roberto Gallo Salsotto, de europeiske hitlistene med sangen Everybody Gonfi-Gon, utgitt under navnet TWO COWBOYS. Takket være denne hitten ble DJ Lhasa kjent som en populær DJ, og spilte på utallige klubber i hele Europa og mixet mange dance- og popsanger.

Gjennom 90-åra gjorde Braccagni en rekke produksjoner og remix-versjoner for italienske plateselskap (blant annet av Whigfield-prosjektet), både aleine og sammen med Roberto Gallo Salsotto. I tillegg til navnet Two Cowboys, brukte duoen psevdonymet M.B.R.G. (etter initialene sine). I dag driver han sitt eget selskap, MABRA Records.

Diskografi 
Under følger utvalgt diskografi under artistnavnet DJ Lhasa.

Album 
 Technologia – juni 2005

Singler 
 Dancefloor EP – mai 2005 
 Mysterious Times – okt. 2004 
 No Controles (C.Y.T. Rmx) – sept. 2004 
 No Controles – mai 2004 
 Together Forever – oktober 2003 
 Giulia (Gabry Ponte Rmx) – april 2003 
 Giulia – mars 2003 
 Pinocchio – oktober 2002 
 Heaven Is a Place on Earth – juni 2002

Remixer 
 Better Than Life – nov. 2004 
 Lonely – september 2004 
 Feelin' Fine – april 2004 
 Pretty Green Eyes – april 2003

Eksterne lenker 
 
 Diskografi hos Discogs

Trance-artister
Dance-artister
Personer fra Milano
Italiensk plateprodusenter
Italienske DJer
Italienske musikere
Ketogen diett

Ketogen diett er en diett som blant annet blir brukt i behandlingen av pasienter med epilepsi. Behandlingen finnes i flere versjoner, men generelt dreier det seg om diett med mye fett og lite karbohydrater. Dietten gir ketose som kan ha en positiv effekt på anfallsituasjonen til en del pasienter. I praksis har det vist seg vanskelig å gjennomføre behandlingen over lengre tid. Dietten bør aldri forsøkes uten støtte av dietist og lege.

Dietten starter ofte på sykehus, i samarbeid med leger. Det er en påkjenning for både pårørende og pasient, ettersom det vanlige inntaket av mat begrenses. 
Når kroppen ikke får vanlig tilgang på energi, griper den tak i fettlageret i kroppen for å omdanne dette til energi. 

Etter ketose er oppnådd, må pasienten få tilført store deler fett, som kroppen skal bruke som kilde til energi. Spesielle typer fett fås kjøpt på apoteket, som man kan bruke i matlaging.

Dette er en hårfin balanse, og man må få utregnet hvor mye kalorier, karbohydrater osv. pasienten skal ha ved hvert måltid, for at ketosen skal opprettholdes. Får pasienten for mye karbohydrater, eller spiser mer av ett eller annet i strid med dietten, brytes ketosen og effekten man er ute etter uteblir.

Man kan måle mengden ketonlegemer i urinen ved å bruke stiks, som man dypper i urinen. Denne bytter farge ut fra mengde ketonlegemer i urinen.

Se også 
 Slanking

Eksterne lenker
 Matthew's Friends. Engelsk nettsted med informasjon om epilepsi og ketogen diett (engelsk).
 The Charlie Foundation. Amerikansk nettsted med informasjon om epilepsi og ketogen diett  (engelsk).
 Informasjon om ketogen diett ved epilepsi på Oslo universitetssykehus nettsider

 
medisin
Kosthold
Walter Reed Army Medical Center

Walter Reed Army Medical Center (WRAMC) var den amerikanske hærens fremste medisinske senter i De forente staters østkystområder. Det lå nord i Washington, DC, og var oppkalt etter militærlegen major Walter Reed, som ledet det teamet som bekreftet den cubanske legen Carlos Finlays oppdagelse av at gulfeber overføres ved myggstikk fremfor ved direkte kontakt mellom mennesker.

Det som ble WRAMC vokste fra en institusjon med sengeplasser til 80 pasienter til ca. 5 500 rom som dekket et gulvareal på 113.000 m².

De første ti pasientene ble tatt i mot 1. mai 1909. I 2005 ble det bestemt å erstatte WRAMC med et nytt Walter Reed National Military Medical Center; som ble reist på tomten til National Naval Medical Center i Bethesda i Maryland, 11 km fra WRAMCs tomt i Washington, DC.

Eksterne lenker
 Official Walter Reed Army Medical Center website
 BRAC 2005: DoD Uses Process to Revamp Medical System

Byggverk i Washington, D.C.
U.S. Army
Militærsykehus
Sykehus i USA
Etableringer i 1909
Opphør i 2011
Tidligere sykehus
Liste over ordførere i Lurøy

Ordførere i Lurøy er en liste over ordførere i Lurøy kommune.

Kilder 
Kåre Roland: Ordførere i Lurøy Lurøy folkebibliotek

 
Lurøy
Fylkesvei 4452

Fylkesvei 4452 går mellom Klepp stasjon og Kåsen i Klepp. Veiens lengde er 4,3 km.

Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 252.

Kommuner og knutepunkter

Referanser

Eksterne lenker 
 Vegvesenets vegkart 
 

Fylkesveier i Rogaland
Veier i Klepp
Easy Riders

Se også Easy Rider
Easy Riders er et rockeband startet av den norske musikeren Michael Krohn, mest kjent som vokalist og låtskriver i Raga Rockers. Bandet har gitt ut to album, et i 2004 og det siste i 2007.

Besetning
 Michael Krohn – vokal
 Eivind Staxrud – gitar
 Johnny Skalleberg – gitar
 Henning Sandsdalen – bass
 Ole Tom Torjussen – slagverk

Diskografi
 Easy Riders (2004)
 Oslo City Blues (2007)
 Easy Riders Complete (2008)

Eksterne lenker
 Easy Riders på MySpace

Norske rockegrupper
Lycée Édouard Herriot

Lycée Édouard Herriot er en videregående skole i Lyon. Den norske seksjonen ved Lycée Edouard Herriot ble opprettet i 1989. Skolen har ca. 1 250 elever, både gutter og jenter. Norge disponerer skoleplasser til maksimum åtte norske jenter og/eller gutter hvert år. Samarbeidet med skolen i Frankrike forvaltes av Senter for internasjonalisering av utdanning (SIU). 

I 2015 - ble for første gang - norske gutter tatt opp ved skolen. 

Skolen ligger i sentrum av Lyon. Bygningene er over 100 år gamle, men godt vedlikeholdt. Deler har nylig gjennomgått en betydelig oppussing.

Lyon ligger i den sørlige del av Frankrike og er Frankrikes 3. største by med 
ca. 460 000 innbyggere. I "Stor-Lyon" er det 1 220 000 innbyggere. Den ligger ved sammenløpet av Saône og Rhône, og er en viktig handelsby.

Byen har tre universiteter + ENS og INSA, teknisk høgskole og flere vitenskapelige og kulturelle institusjoner. Ett av universitetene har en skandinavisk seksjon.

Kost og losji
Det er gjort avtale med et internat i skolens nærhet som har plass til åtte norske jenter. Førsteårselevene spiser frokost og middag på internatet, og lunsj i skolens matsal. 2. års- og 3. årselevene kan også spise lunsj på skolen.

Som ved alle franske internat for skoleelever, er det strenge regler for å forlate internatet på kveldstid.

I helgene bor 1. års-elevene i vertsfamilier.

Miljø, fritid
Det er gode muligheter til å drive med fritidsaktiviteter på skolen. Det er organisert klubber i video, informatikk, teater, fotball, jonglering, dans, badminton, skoleavis, gymnastikk, volleyball, osv.

Norskseksjonen disponerer et eget rom på skolen, hvor det finnes norske bøker, norske aviser, en stasjonær datamaskin, og en bærbar. Dessuten er det et fellesrom på internatet til leksearbeid.

Skolestart
Ved skolestart følger ikke de norske elevene undervisningen i fransk i sine klasser. I disse timene får de intensiv undervisning i fransk av seksjonsleder. Full integrering i franske klasser skjer senest i slutten av første trimester. Dessuten får de ekstraundervisning i fransk, matematikk og fysikk-kjemi.

Eksterne lenker

- Lycée Edouard Herriot  (fransk)
- Senter for internasjonalisering av utdanning (SIU)
- Lycée.no

Skoler i Frankrike
Lyon