Perikles

Perikles (født cirka 495 f.Kr., død i september 429 f.Kr., gresk: Περικλῆς, «omgitt av ære») var en fremtredende og innflytelsesrik statsmann, taler og general i Athens gullalder (mellom perserkrigene og Peloponneskrigen). Han var etterkommer av alkmaionidene på morssiden.

Perikles hadde så stor innflytelse på athensk samfunn at Thukydid, hans samtidige historiker, hyllet ham som «Athens første borger.» Perikles gjorde om det athenske sjøforbundet til et athensk rike, og ledet sine landsmenn i de to første årene av Peloponneserkrigen. Perioden da han ledet Athen, omtrent fra 461 f.Kr. til 429 f.Kr., er kjent som «Perikles' tidsalder», dog dette uttrykket i noen tilfeller også inkluderer år så tidlig som perserkrigene og så sent som starten av neste århundre.

Perikles støttet kunst og litteratur; dette er en stor grunn til at Athen blir ansett som utdannings- og kultursenteret i Antikkens Hellas. Han startet et ambisiøst prosjekt som bygde mesteparten av de fortsatt overlevende byggverkene på Akropolis (inkludert Parthenon). Dette programmet gjorde byen vakrere, viste dens glans, og satte folket i arbeid. Perikles fostret også athensk demokrati til den grad at enkelte kritikere kaller ham en populist.

Han giftet seg med Aspasia cirka 445 f.Kr.

Tidlig liv 
Perikles ble født rundt 495 f.Kr. i demen Kholargos. Han var sønn av politikeren Xanthippos, som til tross for å ha blitt ostrakisert i 485/4 f.Kr., vendte tilbake til Athen bare fem år etter for å lede den athenske kontingenten i slaget ved Mykale til seier. Perikles mor, Agariste, tilhørte den mektige og kontroversielle slekten Alkmaionidene, og hennes familiære bånd spilte en avgjørende rolle i å starte Xanthippos politiske karriere. Agariste var oldebarnet til tyrannen Kleisthenes av Sykion og niesen til den athenske reformatoren Kleisthenes. Ifølge historikerne Herodot og Plutark drømte Agariste at hun fødte en løve noen dager før Perikles fødsel. Løven kan bli tolket som et tradisjonelt tegn på storhet, men anekdoten kan også peke til Perikles uvanlig store hode, en skavanke hans samtidige komikere ofte pekte ut. (Plutark hevder at dette var grunnen til at Perikles alltid ble avbildet med hjelm på hodet, men hjelmen var faktisk et symbol på hans stilling som strategos).

Perikles tidlige år var stille. Han var en innadvent ung mann som unngikk å vise seg i offentlighet, og som foretrakk å fokusere på studiene sine.

Hans velstående familie sørget for at han ble grundig skolert. Han lærte musikk av datidens mestre (Damon eller Pythokleides kan ha vært lærerne hans) og han blir ansett som å være den første politikeren som mente filosofi var viktig. Han møtte filosofer som Protagoras, Zenon fra Elea, og Anaxagoras. Særlig sistnevnte ble en nær venn som hadde stor påvirkning på Perikles. Perikles tankemåte og retoriske karisma kan ha vært produkter av filosofens vektlegging av følelsesmessig ro og skeptiskhet til guddommelige fenomener. Hans ro og selvkontroll blir også sett på som produkter av Anaxagoras påvirkning.

Tidlig politisk karriere og ostrakismen av Kimon 
Våren 472 presenterte Perikles Persai av Aiskhylos under dionysia som liturgies og demonstrerte dermed at han var en av de rikeste mennene i Athen. Simon Hornblower har hevdet at Perikles' valg av dette skuespillet som presenterer et nostalgisk bilde av Themistokles' berømte seier i slaget ved Salamis, viser at den unge politikeren støttet Themistokles mot sin politiske motstander Kimon. Det var Kimons fraksjon som lyktes i å få sendt Themistokles i eksil kort tid etterpå.

Plutark sier at Perikles var den fremste blant athenerne i førti år. Dersom dette stemmer, må Perikles ha inntatt en lederposisjon tidlig i 460–årene. I løpet av disse årene forsøkte han å beskytte sitt privatliv og forsøkte å presentere seg som et forbilde for sin medborgere. Han unngikk for eksempel ofte banketter i et forsøk på å være nøysom.

Perikles var i 463 den førende anklageren til Kimon, lederen for den konservative fraksjonen som ble anklaget for å forsømme Athens vitale interesser i Makedonia.  Kimon ble frikjent, men denne konfrontasjonen beviste at Perikles' viktigste politiske motstander var sårbar.

Navnet på drabantbyen dateres til antikkens Athen, men den antikke demen Kholargos som tilhørte stammen Akamantis, var nær dagens Kamatero eller Peristeri. Rundt 462–461 bestemte lederskapet for det demokratiske partiet seg for at det var på tide å begrense Areopagos' makt. Areopagos var et tradisjonelt råd som var kontrollert av det athenske aristokratiet og som en gang hadde vært det mektigste rådet i staten. Lederen for partiet og mentor til Perikles, Efialtes, foreslo en skarp redusering av Areopagos' makt. Ekklesiaen (den athenske forsamlingen) adopterte Efialtes' forslag uten sterk motstand. Denne reformen signaliserte inngangen til en ny epoke av «radikalt demokrati». Det demokratiske partiet ble gradvis dominerende i athensk politikk, og det virket som Perikles var villig til å følge en populistisk politikk for å smigre offentligheten. Ifølge Aristoteles kan Perikles' holdning forklares ved det faktum at hans fremste politiske motstander, Kimon, var rik og generøs og kunne sikre seg støtte i folket ved å øse ut av sin personlige formue. Historikeren Loren J. Samons II hevder derimot at Perikles hadde nok ressurser til å markere seg politiske gjennom private midler, dersom han hadde ønsket.

Perikles oppnådde i 461 å politisk eliminere sin formidable motstander gjennom ostrakisme. Anklagen var at Kimon hadde forrådt sin by ved å oppføre seg som venn av Sparta. Selv etter at Kimon ble sendt i eksil, fortsatte Perikles å fremme populistisk sosialpolitikk. Han foreslo først et dekret som lot de fattige se teater uten å måtte betale. Staten skulle dekke deres inngangsbillett. Med andre dekreter senket kravet til eiendom som lå til grunn for å kunne bli arkont i 458–457 og innførte generøs betaling for alle borgere som måtte tjene i juryen i Heliaia, høyesteretten i Athen, en gang rett etter 454. Men hans mest kontroversielle tiltak, var en lov i 451 som begrenset athensk borgerskap til de med athensk avstamning på begge sider.

Under den andre hellige krig ledet Perikles den athenske hæren mot Delfi og gjeninnsatte Fokis' herredømme over orakelet. Perikles engasjerte seg i 447 i utvisningen av barbarene fra den thrakiske halvøya Gallipoli for å etablere athenske kolonier i regionen. Men på dette tidspunktet ble Athen alvorlig utfordret av en rekke opprør blant sine allierte. Oligarkene i Theben konspirerte mot den demokratiske fraksjonen i 447. Athenerne krevde deres umiddelbare overgivelse, men etter slaget ved Koroneia, ble Perikles tvunget til å avgi Boeotia for å få tilbake fanger som ble tatt i slaget. Med Boeotia på fiendtlige hender, ble Fokis og Lokris ustyrlige og falt raskt under de fiendtlige oligarkenes kontroll. Et enda farligere opprør brøt ut i 446. Évvia og Megara gjorde opprør. Perikles krysset over til Évvia med sine styrker, men ble tvunget til å dra hjem da den spartanske hæren invaderte Attika. Gjennom bestikkelser og forhandlinger dempet Perikles den umiddelbare trusselen, og spartanerne dro hjem. Da Perikles senere ble konfrontert med bruken av offentlige midler, ble ikke en utgift på 10 talenter rettferdiggjort i tilstrekkelig grad, siden de offisielle dokumentene bare henviste til penger brukt til «svært alvorlig formål». Det «alvorlige formålet» (først og fremst bestikkelser) var så opplagt for tilhørerne at de godkjente utgiften uten videre diskusjoner og selv uten undersøkelser av hendelsen.

Etter at den spartanske trusselen var fjernet, krysset Perikles tilbake til Évvia for å knuse opprøret der. Han straffet der landeierne i Khalkis som mistet sine eiendommer. Innbyggerne i Istiaia som i mellomtiden hadde drept mannskapet på en athensk trirem, ble fjernet og erstattet av 2000 bosettere. Krisen ble offisielt gjort slutt på av trettiårsfreden (vinteren 446–445) hvor Athen gav avkall på de fleste områdene og interessene på det greske fastlandet som byen hadde skaffet seg siden 460. Både Athen og Sparta var enige om ikke å forsøke å vinne hverandres allierte til sin side.

Endelig oppgjør med de konservative 
De demokratiske og konservative fraksjonene konfronterte hverandre i 444 f.Kr. i en hard maktkamp. Den ambisiøse nye lederen til de konservative, Thukydid (må ikke forveksles med historikeren med samme navn), anklaget Perikles for uansvarlighet og kritiserte måten han brukte penger på de pågående byggearbeidene. Thukydid klarte innledningsvis å få ekklesiaen på sin side, men da Perikles inntok gulvet, satte han de konservative på plass. Han svarte resolutt med å foreslå at han skulle betale fornyelsen av egen lomme på den betingelsen at han fikk sette inskripsjoner til ære for hans eget navn. Han ble møtt med applaus, og Thukydid led et uventet nederlag. Athenerne ostrakiserte Thukydid for ti år i 442 og Perikles var igjen den ubestridte lederen i den athenske politiske arena.

Athens styre over sin allianse 
Perikles ønsket å stabilisere Athens herredømme over sin allianse og å opprettholde dens dominans i Hellas. Prosessen der det athenske sjøforbundet ble forvandlet til et athensk imperium regnes vanligvis å ha begynt lenge før Perikles' tid, siden forskjellige allierte i forbundet valgte å betale skatt til Athen i stedet for å bemanne skip til forbundets flåte. Men forvandlingen ble akselerert og ført til sin konklusjon gjennom tiltak satt i verk av Perikles. Det siste stedet i endringen til imperium kan ha blitt utløst av Athens nederlag i Egypt, siden dette utfordret byens herredømme i Egeerhavet og førte til opprøret til flere allierte som Milet og Erythrai. Athen overførte skattekisten til alliansen fra Delos til Athen i 454–453 f.Kr., enten på grunn av en genuin frykt for sin dens sikkerhet etter nederlaget i Egypt og de alliertes opprør, eller som en unnskyldning for å skaffe seg kontroll over forbundets finanser. Innen 450–449 var opprørene i Milet og Erythrai slått ned, og Athen  gjeninnførte sitt styre over forbundets allierte. Kliarkos foreslo rundt 447 myntdekretet som innførte athenske sølvmynter, vektenheter og måleenheter hos alle de allierte. Ifølge et av dekretets provisjoner skulle overskuddet fra pregingen gå til et spesielt fond, og alle som foreslo å bruke det på annen måte kunne dømmes til døden.

Det var fra denne alliansens skattekiste at Perikles hentet midlene som trengtes til å gjennomføre hans ambisiøse plan som var sentrert rundt det «perikleanske Akropolis» som inkluderte Propylaia, Parthenon og den gyldne statuen av Athene, skulpturert av Perikles' venn, Fidias. Perikles foreslo i 449 et dekret som tillot bruken av 9000 talenter for å finansiere det betydelige gjenoppbyggingsprogrammet til de athenske templene. Angelos Vlakhos, en gresk akademiker, poengterer at bruken av alliansens skattekiste som ble lagt opp til og iverksatt av Perikles, er en av de største underslag i menneskehetens historie. Denne feilaktige bruken finansierte derimot noen av de mest fantastiske kunstneriske verkene i antikkens verden.

Samoiske krig 

Den samoiske krig var den siste betydelige militærhendelsen før Peloponneskrigen. Etter at Thukydid ble sendt i eksil, ble Perikles gjenvalgt som general, det eneste embetet han offisielt hadde, selv om hans innflytelse var så stor at han var de facto statens hersker. Samos var i 440 i krig med Milet om kontrollen over Priene, en antikk by i Jonia ved foten av Mykale. Miletene kom til Athen for å fremme sin sak mot samoerne. Athenerne beordret at de to partene skulle stoppe kampene og legge saken frem for dom i Athen, men samoerne nektet. Perikles svarte med å godkjenne et dekret som sendte en ekspedisjon til Samos som «anklaget folket der, at selv om de fikk ordre om å avbryte sin krig mot miletene, fulgte de ikke ordre.» I et sjøslag beseiret athenerne ledet av Perikles og ni andre generaler styrkene til Samos og innsatte en administrasjon på øya. Da samoene gjorde opprør mot athensk styre, tvang Perikles opprørerne til å kapitulere etter en hard beleiring på åtte måneder som resulterte i betydelig misnøye blant athenske sjømenn. Perikles kuet så et opprør i Bysantium, og da han dro hjem til Athen, gav han en begravelsestale til ære for soldatene som døde i ekspedisjonen.

Perikles ledet mellom 438 og 436 Athens flåte i Pontos og etablerte vennskapsforbindelser med de greske byene i regionen. Perikles fokuserte også på interne prosjekter som befestningen av Athen (byggingen av den «midtre muren» rundt 440) og opprettelsen av nye klerukhier som Andros, Naxos og Thurii (444) i tillegg til Amfipolis (437–436).

Personlige angrep 

Perikles og hans venner var aldri immune mot angrep, siden det å være den fremste i Athen ikke var det samme som absolutt styre. Rett før utbruddet av Peloponneskrigen, stod Perikles og to av hans nærmeste, Fidias og sin ledsagerske Aspasia, foran en rekke personlige og juridiske angrep.

Fidias hadde hatt ansvaret for alle byggeprosjektene og ble først anklaget for å underslå gull som var tiltenkt statuen av Athene. Så ble han anklaget for umoral, siden han hugget inn slaget til amasonene på skjoldet til Athene og skar ut en figur som minnet om ham som en skallet, gammel mann, i tillegg til en figur som lignet Perikles i kamp med en amasone. Perikles' fiender fant også et falskt vitne mot Fidias som het Menon.

Aspasia, som var kjent for sin evne til å konversere og gi råd, ble anklaget for å korrumpere kvinnene i Athen for å tilfredsstille Perikles' perversjoner. Aspasia var antagelig en hetære og drev et bordell<ref>R. Just,Women in Athenian Law and Life",144</ref>, selv om disse påstandene er omstridt blant moderne forskere.M. Henry, Prisoner of History, 138-139 Anklagene mot henne var antagelig ikke mer enn ubevist sladder, men hele opplevelsen var svært bitter for Perikles. Selv om Aspasia ble frikjent takket være et sjeldent emosjonelt utbrudd fra Perikles, døde hans venn Fidias i fengsel. En annen venn av ham, Anaxagoras, ble angrepet av ekklesiaen for sin religiøse tro.

I forlengelsen av disse anklagene angrep ekklesiaen Perikles selv ved å be ham rettferdiggjøre sitt angivelige sløseri med, og vanstyre av, offentlige midler. Perikles var ifølge Plutark så redd for den kommende rettssaken at han ikke lot athenerne trekke seg for lakedamonierne. Beloch tror også at Perikles med vilje satte i gang krigen for å beskytte sin politiske stilling hjemme. Dermed var Athen på begynnelsen av Peloponneskrigen i den ubekvemme posisjonen at de la sin fremtid i hendene på en leder viss prestisje var blitt alvorlig svekket for første gang på over et tiår.

 Peloponneskrigen 
Årsakene til Peloponneskrigen har blitt mye diskutert, men de fleste antikke historikerne la skylden på Perikles og Athen. det ser ut til at Plutark tror at Perikles og athenerne startet krigen, stormet av gårde for å sette i verk sin krigerske taktikk «med en slags arroganse og forkjærlighet for strid.» Thukydid hinter mot det samme selv om han vanligvis regnes for å være en beundrer av Perikles. Thukydid har på dette punktet blitt kritisert for å være forutinntatt til fordel for Sparta.

 Opptakt til krigen 

Perikles var overbevist om at krigen mot Sparta, som ikke kunne skjule sin misunnelse på Athens dominans, var uunngåelig om ikke velkommen. Derfor nølte han ikke med å sende tropper til Korkyra for å forsterke den korkyriske flåten som kjempet mot Korint. Flåtene konfronterte hverandre i slaget ved Sybota i 433, og et år senere kjempet athenerne mot korintiske kolonister i slaget ved Poteidaia. Disse to hendelsene bidro sterkt til Korints vedvarende hat mot Athen. I samme periode foreslo Perikles det megariske dekret som minnet om en moderne handelsblokade. Ifølge retningslinjene i dekretet var megariske handelsmenn ekskludert fra markedene i Athen og havnene i hennes imperium. Denne bannlysningen kvelte den megariske økonomien og gjorde freden mellom Athen og Sparta svært anstrengt, siden Sparta var alliert med Megara. George Cawkwell brøt Perikles med dette dekretet trettiårsfreden, «men kanskje ikke uten noe som minnet om en unnskyldning». Athenernes rettferdiggjørelse var at megarerne hadde kultivert det hellige landet som var viet Demeter og hadde gitt tilflukt til rømte slaver, en oppførsel som athenerne regnet som umoralsk.

Etter å ha konsultert med sine allierte, sendte Sparta en utsending til Athen og krevde visse innrømmelser som umiddelbar utvisning av alkmaionidai–familien inkludert Perikles og tilbakekallelse av det megariske dekret. Sparta truet med krig dersom kravene ikke ble møtt. Det opplagte formålet for dette forslaget var å fremprovosere en konfrontasjon mellom Perikles og folket. Og dette skulle skje noen få år senere. På den tiden fulgte athenerne Perikles' instruksjoner uten å nøle. I den første legendariske talen som Thukydid legger i hans munn, rådet Perikles athenerne til ikke å gi seg for motstandernes krav, siden de var militært sterkere. Perikles var ikke forberedt på å gjøre ensidige innrømmelser da han trodde at «dersom Athen gir seg i denne saken, ville Sparta helt sikkert komme opp med ytterligere krav». Derfor ba Perikles spartanerne om å tilby quid pro quo. I bytte for å trekke tilbake det megariske dekret, krevde athenerne at Sparta skulle oppgi sin praksis med periodisk utvisning av utlendinger fra deres territorium (xenelasia) og å anerkjenne autonomien til dets allierte byer. Dette kravet impliserte at Spartas hegemoni også var hensynsløst. Betingelsene ble avslått av spartanerne, og ingen av partene var villige til å trekke seg i spørsmålet, i stedet forberedte de seg på krig. Athanasios G. Platias og Konstantinos Koliopoulos, professorer i strategiske studier og internasjonal politikk, hevder at «fremfor å gi etter for tvangskrav, valgte Perikles krig». En annen vurdering som godt kan ha hatt innflytelse på Perikles   var bekymringen for opprør i imperiet kunne spre seg dersom Athen viste svakhet.

 Krigens første år 

Mens freden allerede var skjør, sendte Arkhidamos II, Spartas konge, i 431 en ny delegasjon til Athen som krevde at athenerne skulle underlegge seg Spartas krav. Denne delegasjonen fikk ikke komme inn i Athen siden Perikles allerede hadde fått vedtatt en resolusjon som sa at ingen spartanske delegasjoner var velkomne dersom spartanerne tidligere hadde satt i gang fiendtlige militære aksjoner. Den spartanske hæren var på dette tidspunktet samlet i Korint, og siden de tolket dette som en fiendtlig aksjon, nektet athenerne å slippe inn utsendingen. Siden hans siste forsøk på forhandlinger dermed hadde blitt avslått, invaderte Arkhidamos Attika, men fant ingen athenere der. Perikles var klar over at Spartas strategi ville være å invadere og herje athensk territorium og hadde tidligere sørget for å evakuere hele befolkningen i regionen inn bak murene til Athen.

Ingen definitive nedtegnelser finnes om hvordan Perikles klarte å overbevise innbyggerne i Attika til å gå med på å flytte inn i de overbefolkede urbane områdene. For de fleste betydde flyttingen at de oppgav sitt land og forfedrenes templer og fullstendig endret sin livsstil. Beboerne fra landsbygda var langt fra glade for Perikles beslutning, men de gikk med på å dra. Perikles gav også sine kompanjonger og rådet dem i deres affærer og forsikret dem om at dersom fienden ikke plyndret gårdene hans, ville han tilby sine eiendommer til byen. Dette løftet ble gitt i bekymring for at Arkhidamos som var en venn av ham, kunne komme til å passere eiendommen hans uten å herje den, enten som en gest for en gammel venn eller som et kalkulert politisk trekk som var rettet mot å fremmedgjøre Perikles fra befolkningen.

{| class="toccolours" style="float: right; margin-left: 1em; margin-right: 2em; font-size: 85%; background:#c6dbf7; width:30em; max-width: 40%;" cellspacing="5"
| style="text-align: left;" | «For helter har hele verden som sin grav, og i land langt borte fra deres eget, hvor søylen med deres epitet erklærer det, der er nedskrevet i etthvert bryst en uskrevet nedtegnelse uten noen tavler til å ta vare på det, med unntak av hjertet.»
|-
| style="text-align: left;" | Perikles' begravelsestale slik den ble nedtegnet av Thukydid (2.43)
|}

Athenerne ble rasende da de så ødeleggelsen av gårdene deres, og de begynte snart å uttrykke sin misnøye mot sin leder indirekte. Mange av dem regnet ham ansvarlig for å ha drevet dem ut i krig. Selv i møte med det stigende presset, gav ikke Perikles etter for kravene om umiddelbare aksjoner mot fienden eller revidere sin opprinnelige strategi. Han unngikk også å kalle sammen ekklesiaen i frykt for at befolkningen i sitt raseri over den manglende motstanden mot raseringen av gårdene deres, kunne forhastet bestemme seg for å utfordre den spartanske hæren i felten. Ettersom møter i forsamlingen diskret ble kalt sammen av dens vekslende presidenter, «prytanier», hadde Perikles ingen formell kontroll over tidsplanen deres. Antagelig var respekten som prytaniene hadde for Perikles nok til å overtale dem til å gjøre som han ville. Mens den spartanske hæren ble værende i Attika, sendte Perikles en flåte på 100 skip for å plyndre kystene til Peloponnes og brukte kavaleri for å bevokte gårdene som lå nær murene til byen.

Da fienden trakk seg tilbake og plyndringen tok slutt, foreslo Perikles et dekret hvor myndighetene i byen skulle sette til side 1000 talenter og 100 skip, i tilfelle Athen ble angrepet av marinestyrker. Dekretet sa videre at selv det å foreslå at pengene skulle brukes til noe annet, kunne føre til dødsstraff. I løpet av høsten 431 ledet Perikles athenske styrker i en invasjon av Megara. Noen få måneder senere (vinteren 431–430) gav han sin monumentale og emosjonelle begravelsestale til ære for athenerne som døde for byen.

De siste militære operasjonene og hans død 
Hæren til Sparta plyndret Attika på nytt i 430, men Perikles lot seg ikke rokke og nektet å revidere sin opprinnelige strategi. Han var ikke villig til å møte den spartanske hæren i slag, og ledet igjen en sjøekspedisjon for å plyndre kysten av Peloponnes. Denne gangen tok han med seg 100 skip. Ifølge Plutark skremte en måneformørkelse mannskapet rett før skipene seilte, men Perikles brukte astronomisk kunnskap han hadde skaffet seg fra Anaxagoras for å roe dem ned.

Sommeren samme år brøt det ut en epidemi som rystet athenerne. Den nøyaktige identiteten til sykdommen er usikker og har vært kilde for mye debatt. Byens harde tider som epidemien skapte, utløste et nytt opprop fra befolkningen, og Perikles ble tvunget til å forsvare seg i en emosjonell siste tale som Thukydid presenterer en tolkning av. Denne regnes som en monumental tale som avslører Perikles dyder, men også hans bitterhet mot sine medborgeres utakknemlighet. Midlertidig klarte han å temme folkets harme og red av stormen, men hans interne fienders forsøk på å undergrave ham gav til slutt resultater. De klarte å frata ham generalembetet og å gi ham en bot som var mellom 15 og 50 talenter. Antikke kilder nevner at Kleon, en stigende og dynamisk protagonist i den athenske politiske arena under krigen, som den offentlige anklageren i rettssaken til Perikles.

Men innen et år, i 429, tilgav ikke bare athenerne Perikles, men gjenvalgte ham som strategos. Han ble gjeninnsatt med kommandoen over den athenske hæren og ledet alle dens militære operasjoner i løpet av 429. Han hadde igjen makten i sine hender. Men det året var Perikles vitne til begge sine legitime sønners død, Xantippos og hans elskede Paralos som han hadde med sin første kone, i epidemien. Hans moral var undergravd, han brøt ut i tårer og selv ikke Aspasias selskap kunne trøste ham. Han døde selv av sykdommen høsten 429 f.Kr.

Rett før han døde var hans venner samlet rundt hans seng og talte alle hans dyder i fredstid og understreket hans ni krigstroféer. Perikles var omtåket, men hørte dem og avbrøt dem og poengterte at de hadde glemt å nevne hans edleste og største titler i sin beundring. «For,» sa han, «ingen levende athener sørget aldri på grunn av meg.» Perikles levde under de første to og et halvt årene i Peloponneskrigen, og ifølge Thukydid var hans død en katastrofe for Athen, siden hans etterfølgere var ham underlegen. De foretrakk å tilskynde alle de dårlige vanene hos mobben og fulgte en ustabil politikk hvor de var mer opptatt av å være populære enn brukbare. Med disse bitre kommentarene, minner ikke bare Thukydid tapet av en mann han beundret, men han kunngjør også ustabiliteten i Athens unike ære og storhet.

Privatliv 
Perikles ble etter athensk tradisjon først gift med en av sine nærmeste slektninger som han fikk to sønner med, Xanthippos og Paralos. Men dette ekteskapet var ikke lykkelig, og en gang nær 445 f.Kr. skilte han seg fra sin kone og tilbød henne til en annen mann med hennes mannlige slektningers tillatelse. Navnet på den første konen er ikke kjent, den eneste informasjonen om henne er at hun var konen til Hipponikos før hun giftet seg med Perikles og at hun var mor til Kallias fra dette første ekteskapet.

Under Peloponneskrigen satte Perikles i verk en defensiv «stor strategi» viss mål var å utmatte fienden og preservere status quo. Ifølge Platias og Koliopoulos trengte ikke Athen som den sterkeste part å slå Sparta militært og «valgte å ødelegge den spartanske planen for seier.» De to grunnleggende prinsippene i den «perikleanske store strategien» var å nekte å gi etter som han i henhold til oppfordret athenerne til ikke å gi etter med å forkaste det megariske dekretet, og å unngå å strekke seg for langt ut. Kagan sier at Perikles' voldsomme krav om at ekspedisjonsstyrkene ikke skulle deles, kan godt ha vært et resultat av det bitre minnet fra det egyptiske felttoget som han skal ha støttet. Hans strategi skal ha vært iboende upopulær, men Perikles klarte å overtale det athenske folket om å følge den. Det er på grunn av dette at Hans Delbrück kalte ham en av de største statsmennene og militære lederne i historien. Selv om hans landsmenn engasjerte seg i flere aggressive aksjoner kort tid etter hans død, hevder Platias og Koliopoulos at athenerne holdt fast ved den store perikleanske strategien i å forsøke å ta vare på, ikke ekspandere, imperiet, og de gav ikke avkall på den før den sicilianske ekspedisjon. Ben X. de Wet konkluderer med at hans strategi ville ha lyktes dersom han hadde levd lenger.

Men kritikere av Perikles' strategi har vært like tallrike som dens tilhengere. En vanlig kritikk er at Perikles var alltid en bedre politiker og taler enn strateg. Donald Kagan kalte den perikleanske strategien «en form for ønsketenkning som slo feil,» og Barry S. Strauss og Josiah Ober har sagt at «som strateg var han mislykket og fortjener en del av skylden for Athens store nederlag». Kagan kritiserte den perikleanske strategien i fire punkter:
Ved å avslå mindre innrømmelser satte den i gang krigen.
Den ble ikke forutsett av fienden og manglet dermed troverdighet.
Den var for svak til å utnytte eventuelle fordeler.
Den var avhengig av Perikles i utførelsen og dermed nødt til å bli forlatt etter hans død.

Kagan anslår Perikles' utgifter på sin militærstrategi i Peloponneskrigen til rundt 2000 talenter årlig, og basert på dette tallet konkluderer han med at han ville bare ha nok penger til å holde krigen gående i tre år. Han antar at siden Perikles må ha kjent til denne begrensningen, planla han antagelig en mye kortere krig. Andre som Donald W. Knight, konkluderer med at strategien var for defensiv og ville ikke lyktes.

På den andre siden forkastet Platias og Koliopoulos denne kritikken og hevdet at «athenerne tapte krigen først da de dramatisk omgjorde den perikleanske store strategien som la vekt på at ytterligere erobringer ikke skulle skje». Det er en populær konklusjon at de som fulgte ham manglet hans evner og karakter.

Taleferdighet 
Forskere forsøker fremdeles å løse mysteriet rundet Perikles' taler og å finne ut om ordene tilhører den athenske statsmannen eller historikeren Thukydid. Siden Perikles aldri skrev ned eller distribuerte sine taler, har ingen historikere kunne svare på dette med sikkerhet. Thukydid gjenskapte tre av dem fra hukommelsen, og derfor kan vi ikke være sikre på at han ikke la til egne meninger og tanker. Selv om Perikles var hovedkilden for hans inspirasjon, har noen historikere bemerket at den emosjonelle og idealistiske litterære talestilen som Thukydid tillegger Perikles er fullstendig på kollisjonskurs med Thukydids egen kalde og analytiske litterære stil. Men dette kan være resultatet av inkluderingen av retorikken i sjangeren historiografi. Men det skal sier at Thukydid kan ha brukt to forskjellige litterære stiler for to forskjellige formål.

Kagan hevder at Perikles adopterte «en opphøyet form for tale, fri fra de vulgære og avskyelige triksene til talerne fra mobben,» og ifølge Diodorus Siculus «utmerket [han] seg blant alle sine medborgere i talekunsten.» Ifølge Plutark unngikk han å bruke gimmiker i sin taler, i motsetning til den lidenskapelige Demosthenes, og snakket alltid på en rolig måte. Men han påpeker at poeten Ion rapporterte at Perikles' talestil var «en noe arrogant måte å tiltale noen på, og at han i sitt hovmod var der en del forakt for andre.» Men i Menexenos baktaler Sokrates Perikles' retoriske berømmelse og hevder ironisk at siden Perikles ble opplært av Aspasia som var trener for mange talere, ville han være overlegen noen som var utdannet av Antifon. Han tilla også forfatterskapet til begravelsestalen til Aspasia og angriper sine samtidiges opphøyelse av Perikles 
.

Antikke greske forfattere kalte Perikles «olympisk» og skrøt av hans talenter. De henviste til ham som «tordnene og lynende og spennende Hellas» og at han bar Zevs våpen mens han talte. Ifølge Quintilian ville Perikles alltid forberede seg svært godt for sine taler, og før han satte i gang, ba han alltid til gudene slik at han ikke skulle si noen upassende ord. Richard Claverhouse Jebb konkluderer med at han «var unik som athensk statsmann, Perikles må ha vært unik på to måter også som taler. For det første fordi han okkuperte en slik posisjon etter å personlig ha klatret dit på en måte som ingen andre før ham, og for det andre fordi hans tanker og hans moralske styrke vant ham berømmelse for hans flytende språk slik ingen før hadde fått fra athenerne».

Arv 
Perikles' mest synlige arv kan finnes i de litterære og kunstneriske verkene i hans gyldne tidsalder, av disse finnes de fleste den dag i dag. Selv om Akropolis er ruiner, står den fortsatt og er et symbol på dagens Athen. Paparrigopoulos skrev at disse mesterverkene er «nok til å gjøre navnet til Hellas udødelig i vår verden.»

Victor L. Ehrenberg hevder at i politikken var et grunnleggende element i Perikles' arv athensk imperialisme som fratok folkene med unntak av folket i herskerstaten demokrati og frihet. Fremmingen av en slik arrogant imperialisme skal ha ruinert Athen. Men andre analytikere fastholder at det var en athensk humanisme i den gyldne tidsalderen. Ytringsfriheten er regnet som en varende arv som stammet fra denne perioden. Perikles er hedret som «idealet av den perfekte statsmann i antikkens Hellas», og hans begravelsestale er i dag synonym med kampen for et deltagende demokrati og samfunnsstolthet.

Referanser

Litteratur

Primærkilder (greske og romerske) 
 Aristofanes, The Acharnians. Se opprinnelige tekst hos Perseus program.
 Aristoteles, Constitution of the Athenians. Se opprinnelige tekst hos Perseus program.
 Aristoteles, Politika. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Cicero, De Oratore. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Diodorus Siculus, Library, 12th Book. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Herodot, The Histories, VI. Se opprinnelige tekst hos  Perseus.
 Platon, Alcibiades I. Se opprinnelige tekst hos in Perseus.
 Platon, Gorgias. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Platon, Menexenus. Se opprinnelige tekst hos  Perseus.
 Platon, Phaedrus, Se opprinnelige tekst hos Perseus
 Plutark, Cimon. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Plutark, Livsskildringer. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Quintilian, Institutiones. Se opprinnelige tekst hos  The Latin Library.
 Thukydid, Historien om Peloponneserkrigen, I-III. Se opprinnelige tekst hos Perseus.
 Xenofon (?), Constitution of Athens''. Se opprinnelige tekst hos  Perseus.

Sekundære kilder 
 Aird, Hamish (2004). Pericles: The Rise and Fall of Athenian Democracy. The Rosen Publishing Group. ISBN 0-8239-3828-X.
 Badian, E. (1987). «The Peace of Callias». Journal of Hellenic Studies 107: 1–39. Retrieved on 2006-08-21.
 Beloch, K.J. (1884). Die Attische Politik seit Perikles. Leipzig
 Beloch, K.J. (1893). Griechische Geschichte. Bind II
 Blois de, Lukas (1997). An Introduction to the Ancient World. Routledge (UK). ISBN 0-415-12774-2.
 Buckley, Terry (1996). Aspects of Greek History 750-323 BC. Routledge (UK). ISBN 0-415-09957-9.
 Butler, Howard (2005). The Story of Athens. Kessinger Publishing. ISBN 1-4179-7092-8. 
 Cawkwell, George (1997). Thucydides and the Peloponnesian War. Routledge (UK). ISBN 0-415-16552-0.
 Cunningham L.S., Reich J.J. (2005). Culture And Values. Thomson Wadsworth. ISBN 0-534-58228-1.
 Davis, John Kenyon (1971). Athenian propertied families, 600-300 B.C. Clarendon Press. ISBN 0-19-814273-0.
 Delbrück, Hans (1920): History of the Art of War, University of Nebraska Press; Reprint edition, 1990. Translated by Walter, J. Renfroe. Volume 1.
 Dobson, J.F. [July 1919]. «Pericles as an orator», The Greek Orators. London: Methuen. 
 Encyclopaedic Dictionary The Helios. Bind VIII. article: The Funeral Speech over the Fallen. Bind XV. article: Pericles
 Ehrenberg, Victor L. (1990). From Solon to Socrates. Routledge (UK). ISBN 0-415-04024-8. 
 Fine, John V.A. (1983). The Ancient Greeks: A critical history. Harvard University Press. ISBN 0-674-03314-0.
 Fornara Charles W., Loren J. Samons II (1991). Athens from Cleisthenes to Pericles. Berkeley: University of California Press.
 Gomme, A. W. (A. Andrewes and K. J. Dover). An Historical Commentary on Thucydides (I-V). Oxford University Press (1945–1981). ISBN 0-19-814198-X.
 Henri, Madeleine M. (1995). Prisoner of History. Aspasia of Miletus and her Biographical Tradition. Oxford University Press. ISBN 0-19-508712-7.
 Hornblower, Simon (2002). The Greek World 479-323 BC. Routledge (UK). ISBN 0-415-15344-1. 
 Hurwit, Jeffrey M. (2004). The Acropolis in the Age of Pericles. Cambridge University Press. ISBN 0-521-82040-5.
 Just, Roger (1991). Women in Athenian Law and Life. Routledge (UK). ISBN 0-415-05841-4. 
 Kagan, Donald (1996). «Athenian Strategy in the Peloponnesian War», The Making of Strategy: Rules, States and Wars av Williamson Murray, Alvin Bernstein, MacGregor Knox. Cambridge University Press. ISBN 0-521-56627-4.
 Kagan, Donald (1974). The Archidamian War. Ithaca: Cornell University Press. ISBN 0-8014-0889-X.
 Kagan, Donald (1989). The Outbreak of the Peloponnesian War. Ithaca: Cornell University Press. ISBN 0-8014-9556-3.
 Kagan, Donald (2003). «War aims and resources (432-431)», The Peloponnesian War. Viking Penguin (Penguin Group). ISBN 0-670-03211-5.
 Kakridis, Ioannis Th. (1993). Interpretative Comments on the Pericles' Funeral Oration. Estia
 Katula, Richard A. (2003). «The Origins of Rhetoric», A Synoptic History of Classical Rhetoric av James J. Murphy, Richard A. Katula, Forbes I. Hill, Donovan J. Ochs. Lawrence Erlbaum Associates. ISBN 1-880393-35-2.
 King, J.D. (2005). Athenian Democracy and Empire.
 Knight, D.W. (1970). «Thucydides and the War Strategy of Pericles». Mnemosyne 23: ss 150–160. 
 Libourel, Jan M. (October 1971). «The Athenian Disaster in Egypt». American Journal of Philology 92, nr. 4: 605-615.
 Loraux, Nicole (2003). «Aspasie, l'étrangère, l'intellectuelle», La Grèce au Féminin. Belles Lettres. ISBN 2-251-38048-5.
 Mattson, Kevin (1998). Creating a Democratic Public. Penn State Press. ISBN 0-271-01723-6. 
 McGregor, Malcolm F. (1987). «Government in Athens», The Athenians and their Empire. The University of British Columbia Press. ISBN 0-7748-0269-3.
 Mendelson, Michael (2002). Many Sides: A Protagorean Approach to the Theory, Practice, and Pedagogy of Argument. Springer. ISBN 1-4020-0402-8.
 Monoson, Sara (2000). Plato's Democratic Entanglements. Princeton University Press. ISBN 0-691-04366-3.
 Morrison, J.S. (1950). «Pericles Monarchos». Journal of Hellenic Studies 70: ss. 76–77. Retrieved on 2006-07-13.
 Ober, Josiah (1991). «National Ideology and Strategic Defence of the Population, from Athens to Star Wars», Hegemonic Rivalry: From Thucydides to the Nuclear Age. Westview Pr. ISBN 0-8133-7744-7.
 Ober, Josiah (1996). The Athenian Revolution. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. ISBN 0-691-01095-1. 
 Paparrigopoulos, Konstantinos (-Karolidis, Pavlos)(1925), History of the Hellenic Nation (Bind Ab). Eleftheroudakis (på gresk).
 Platias Athanasios G., Koliopoulos Constantinos (2006). Thucydides on Strategy. Eurasia Publications. ISBN 960-8187-16-8.
 «Pericles». The Oxford Classical Dictionary redigert av Simon Hornblower and Antony Spawforth. (1996).
 «Pericles». Encyclopaedia Britannica. (2002).
 Podlecki, A.J. (1997). Perikles and His Circle. Routledge (UK). ISBN 0-415-06794-4.
 Power, Edward J. (1991). A Legacy of Learning. SUNY Press. ISBN 0-7914-0610-5.
 Rhodes, P.J. (2005). A History of the Classical Greek World. Blackwell Publishing. ISBN 0-631-22564-1.
 Ruden, Sarah (2003). Lysistrata. Hackett Publishing. ISBN 0-87220-603-3.
 Samons, Loren J. (2004). «The Peloponnesian War», What's Wrong with Democracy?. Los Angeles,California: University of California Press. ISBN 0-520-23660-2.
 Sealey, Raphael (1976). «The Peloponnesian War», A History of the Greek City States, 700-338 B.C. University of California Press. ISBN 0-520-03177-6.
 Shrimpton, G. (1991). Theopompus The Historian. McGill-Queen's Press – MQUP. ISBN 0-7735-0837-6.
 Sicking, CMJ (1998). Distant Companions: Selected Papers. Brill Academic Publishers. ISBN 90-04-11054-2.
 Smith, William (1855). «Death and Character of Pericles», A History of Greece. R. B. Collins.
 Starr, Chester G. (1991). A History of the Ancient World. Oxford University Press US. ISBN 0-19-506628-6.
 Ste Croix de, GEM (1955–1956). The Character of the Athenian Empire. Historia III.
 Ober Josiah, Strauss Barry S. (1990). The Anatomy of Error: Ancient Military Disasters and Their Lessons for Modern Strategists. St Martins Pr. ISBN 0-312-05051-8.
 Tuplin, Christopher J. (2004). Pontus and the Outside World. Brill Academic Publishers. ISBN 90-04-12154-4.
 Vlachos, Angelos (1992). Remarks on Thucydides' History of the Peloponnesian War (Α΄-Δ΄). Volume I. Estia
 Vlachos, Angelos (1974). Thucydides' bias. Estia
 Wade-Grey, H.T. (July-September 1945). «The Question of Tribute in 449/8 B. C.». «Hesperia» 14, nr: 3: 212–229.
 Wet de, B.X. (1969). «This So-Called Defensive Policy of Pericles». Acta classica 12: ss 103–119.
 Yunis, Harvey (1996). Taming Democracy. Cornell University Press. ISBN 0-8014-8358-1.

Eksterne lenker 
 

Biografier
 Britannica 11th Edition
 Columbia Encyclopedia, Sixth Edition  (2001–05)
 Peck, Harry Thurston

Perikles og det athenske demokrati
 Jolley, Christopher. Polity of Ancient Athens
 McConville, Michael. En kritisk analyse på athensk demokrati

Videre vurdering av Perikles og hans tid
 Ash, Thomas. Fra det athenske sjøforbundet til det athensk imperiet
 Jebb, R.C. Attiske talere fra Antifon til Isaios
 Martin, R. En oversikt over klassisk gresk historie fra Mykene til Aleksander (Perikles' borgerskapslov)
 Muhlberger, Steve. Perikleansk Athen

Greske statsmenn fra oldtiden
Greske generaler fra oldtiden
Greske oratorer fra oldtiden
Athenere fra oldtiden
Dødsfall i 429 f.Kr.
Personer fra Athen