Ålens svømmeblæremark

Ålens svømmeblæremark er en nematode. Den lever som parasitt hos arter i ålefamilien.

Utseende og levevis 
De voksne individene lever utelukkende i svømmeblæra hos åler. Her lever de av blod som de får ved å bite hull i veggen på svømmeblæra. De er 3–6 cm lange og har en brun farge, som kommer av at tarmkanalen er fylt med åleblod. Det kan være opptil 15–20 mark i ei svømmeblære.

Livssyklusen er, som vanlig blant parasitter, komplisert med flere ulike stadier. Nyklekkede larver vandrer ut av svømmeblæra til svelget og deretter gjennom tarmsystemet ut i vannet. Larven slår seg ned på bunnen der den blir spist av muslingkreps eller hoppekreps. Inne i verten påvirker den oppførselen slik at krepsen beveger seg sakte og er mer eksponert. Dette fører til at krepsen blir tatt av småfisk eller planktonetende ål. Hvis larven havner i en småfisk, må den igjen tas av en ål for livssyklusen skal fullføres.

Den er først og fremst et ferskvannsdyr, men frittsvømmende larver kan overleve i brakkvann med en saltholdighet på opptil 8–10 promille. Infiserte mellomverter som hork, krøkle og svartkutling kan hjelpe arten med å spre seg i havvann.

Utbredelse og skadevirkninger 
Arten hører hjemme i Japan, Taiwan og det østlige Kina og snylter der på ålearten Anguilla japonica uten å gjøre særlig skade. I 1969 ble det importert europeisk ål (Anguilla anguilla) til Japan for å dekke den store etterspørselen etter ål i Asia. Levende ål ble fraktet fram og tilbake mellom Europa og Øst-Asia, og slik har sannsynligvis parasitten spredd seg til Europa.

Genetiske undersøkelser tyder på alle europeiske eksemplarer stammer fra en enkelt invasjon av svømmeblæremark fra Taiwan. Arten har også spredd seg til Nord-Amerika, men de nordamerikanske individene stammer fra Japan. 

De første europeiske funnene ble gjort i Tyskland og Italia i 1982. Arten koloniserte nesten hele Europa i løpet av 1980-årene. Det første norske funnet ble gjort i et oppdrettsanlegg i Østfold i 1993. A. crassus ble påvist i Imsa på Jæren, Drammenselva og Enningdalselva i 2008, og i Storelva ved Tvedestrand i 2010. Arten finnes sannsynligvis i mange vassdrag på Østlandet.

Parasitten gjør stor skade på svømmeblæra med blødninger, infeksjoner og fortykket vegg. Svømmeblæra blir mindre elastisk, noe som gjør det vanskelig å justere oppdriften for ulike dyp. Dette gjør ålen mer utsatt for predasjon fra fugler og rovfisk. Det spekuleres også på om parasitten gjør det vanskeligere for ålen å nå fram til gyteplassene i dypet i Sargassohavet. Bestanden av glassål som kommer til Europas kyster, er nå bare 1–5 % av bestanden før 1980. Reduksjonen blir forklart på ulike måter, men ålens svømmeblæremark kan være en del av forklaringen.

I Fremmedartslista 2018 er Anguillicoloides crassus vurdert til svært høy risiko på grunn av moderat invasjonspotensial og høy økologisk effekt.

Systematikk 
Ålens svømmeblæremark har det vitenskapelige navnet Anguillicoloides crassus. Noen forskere regner Anguillicoloides som en underslekt av Anguillicola, og da blir det vitenskapelige navnet Anguillicola crassus. 

Anguillicoloides omfatter også tre andre arter, og Anguillicola i snever betydning omfatter kun én art. Til sammen utgjør de en egen familie, Anguillicolidae. Alle artene snylter på ulike ålearter, men europeisk ål og den nordamerikanske Anguilla rostrata hadde ikke slike parasitter før A. crassus ble innført.

Litteratur 
 
 Didžiulis, V. (2013) NOBANIS – Invasive Alien Species Fact Sheet – Anguillicola crassus. – From: Online Database of the European Network on Invasive Alien Species – NOBANIS Besøkt 21. september 2013

Eksterne lenker 
 

Rundormer
Parasitter
Rundormer formelt beskrevet i 1974
Høyrisikoarter på fremmedartslista