alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Fly Me to the Moon

«Fly Me to the Moon», opprinnelig kalt «In Other Words», er en sang fra 1954, skrevet av Bart Howard. Kaye Ballard spilte låten inn for første gang samme år, men sangen ble for alvor kjent gjennom Frank Sinatras versjon fra 1964. Denne versjonen ble også tett knyttet opp til Apollo-programmene som skulle sende mennesket til månen. Astronauten Buzz Aldrin spilte Sinatras versjon under Apollo 11-ferden til månen. En rekke artister som Peggy Lee, Rod Stewart, Bobby Womack, Frank Sinatra og Joe Harnell har også spilt inn låten.

Sangen ansees som en internasjonal klassiker og evergreen, og i 1999 utnevnte Songwriters Hall of Fame sangen til en såkalt Towering Song. Utmerkelsen går til sanger som har hatt stor kulturell påvirkning over årene. Sangen har medvirket i en rekke filmer, blant andre Wall Street, Space Cowboys og Bridget Jones' dagbok. En popversjon av sangen ble brukt i videospillet Bayonetta i 2009.

Bakgrunn 

Bart Howard hadde skrevet kabaretmusikk til andre sangere – blant andre Cole Porter – i over 20 år, da han skrev «Fly Me to the Moon» i 1954. Etter ønske fra utgiveren skrev Howard en ballade som han kalte «In Other Words». Sangen ble fremført i flere kabaretoppsetninger med blant andre Felicia Sanders. Sangen var opprinnelig skrevet i 3/4-takt, men ble endret til 4/4-takt i Quincy Jones' arrangement.

Innspillinger 
I april 1954 ga Kaye Ballard ut sangen under tittelen «In Other Words». Dette var den første innspillingen av sangen, men flere skulle komme i årene etter. I 1960 sang Peggy Lee inn sin versjon av sangen på albumet Pretty Eyes og fremførte den året etter i The Ed Sullivan Show. Etter dette begynte sangen å bli omtalt som «Fly Me to the Moon (In Other Words)», og Howard endret tittelen til «Fly Me to the Moon» etter forslag fra Lee. Siden har sangen gått under dens «nye» tittel.

Connie Francis spilte inn sangen på italiensk og spansk i 1963: «Portami con te» (ta meg med deg) og «Llévame a la Luna» (ta meg til månen).

Joe Harnells instrumentale bossanova-versjon av sangen ble spilt inn på singel i 1962. Året etter nådde den plass 14 på Billboard Hot 100 og var med på albumet Fly Me to the Moon and the Bossa Nova Pops. Andre artister gjorde også instrumentale versjoner, blant andre Roy Haynes, Al Hirt og Oscar Peterson.

Den kanskje mest kjente innspillingen ble gjort av Frank Sinatra i 1964, på albumet It Might As Well Be Swing. Count Basie medvirker også på denne innspillingen

Referanser 

Sanger fra USA
Sanger fra 1954
Frank Sinatra-sanger
Tyver og kjeltringer

Tyver og kjeltringer (Cane e gatto) er en italiensk action-komedie fra 1982 regissert av Bruno Corbucci med Bud Spencer og Tomas Milian i hovedrollene.

Filmen var en internasjonal samproduksjon og ble dubbet til en rekke språk, blant annet engelsk.

Medvirkende
 Bud Spencer: Lt. Alan Parker
 Tomas Milian: Tony Roma (alias Antonio Rosario Archibald Pipino)
 Margherita Fumero: Deborah Smith
 Marc Lawrence: Salvatore Licuti
 Darcy Schean: Marianne 
 Billy Garrigues: Sgt. Haig

Andre titler
Engelsk: Cat and Dog, Thieves and Robbers. Spansk: Como el perro y el gato. Norsk: Skurker og banditter. Tysk: Bud, der Ganovenschreck

Referanser

Eksterne lenker 
 

Italienskspråklige filmer
Filmer fra 1967
Italienske actionfilmer
Italienske filmkomedier
Engelskspråklige filmer
Actionkomedier
Stridsklubbe

En Stridsklubbe er et slagvåpen brukt i oldtiden og middelalderen.

I sin enkleste form er stridsklubben en trekjepp, men kan også lages i andre materialer og utvikles videre til for eksempel å uthule klubbhodet og fylle hulrommet med bly eller sten. Stridsklubber med hode av sten er trolig det eldste våpen i menneskets historie.

Referanser

Våpen
Svartkamhytta

Svartkamhytta er en turisthytte som ligger ved Forbordsfjellet i Stjørdal kommune i Trøndelag. Hytta kan nås på en liten, tilrettelagt tur som passer for alle. Stien opp er gruset med flotte bruer over bekkene, og benker langs traseen. Hytta er åpen hele året.

Fra Skatval kirke til parkeringsplass ved Trongsteinan er det 3,1 km å kjøre med bil (cirka 10 minutter). Det er cirka 1.6 km å gå fra parkeringsplass med anslagsvis varighet på 30 minutt. Cirka total stigning på 100 meter.

Kjør fra Skatval kirke mot Forbordsfjellet (Bomvei, kr 30) og ta av til høyre ved krysset etter svingen ved starten av Våttåstien (se bilde - skilt merket Svartkamhytta) og innover til parkeringsplassen ved Småvollan/Trongsteinan.

Koordinater parkering: N 63° 31,084' E 10° 53,150'.

Man følger først veien innover mot Trongsteinan (som også er en alternativ parkeringsplass), og følger skiltingen mot Svarttkamhytta. Selv om den preparerte løypa er fin også for rullestolbrukere/ barnevogn, så er det en rekke bakker og stigninger som man bør ta med i beregningen. Ved hytta er det også flere benker og grillsted.

Eksterne lenker 
 Ut.no: Svartkamhytta
Svartkamhytta - instagram posts

Turisthytter i Trøndelag
Byggverk i Stjørdal
Samferdsel i Stjørdal
Morten Svartveit

Morten Svartveit (født 26. juni 1978 på Voss) er en norsk skuespiller.

Han er utdannet ved Det russiske akademiet for teaterkunst (GITIS) 2004-2008. Han har medvirket i forestillinger ved Det Norske Teatret, Oslo Nye Teater, Hålogaland Teater og Brageteatret. Han har også spilt i Radioteatret og en rekke filmer og tv-serie, blant andre Okkupert og Heimebane.

Han debuterte ved Det Norske Teatret i Tolvskillingsoperaen av Bertolt Brecht. Svartveit har siden gjestet flere andre teatre i Norge, og han spilt roller som Osvald i Gjengangere, Peder Eriksen i Den Stundesløse og Thrane i Thranes Metode. Svartveit har også medvirket i Bibelen og Bikubesong ved Det Norske Teatret, der han har jobbet siden 2013.

I 2016 spilte han sin første rolle ved Nationaltheatret, som Tomas i Fortrolige samtaler.

Svartveit har medvirket i flere TV-serier, blant andre Okkupert, Grenseland  og Heimebane, og i Viaplay-serien Pørni. Han har også spilt i filmene RoseMari (2016) og Når jeg faller (2018).

Han har også spilt i flere Kaptein Sabeltann-forestillinger i Dyreparken i Kristiansand. Han begynte som statist i 2004, og fra 2007 spilte han Kaptein Sabeltann i dagforestillingene i Kaptein Sabeltanns verden. I årene 2010–2013 spilte han sjømannen Ruben den røde i Kaptein Sabeltann og Grusomme Gabriels Skatt.

Teateroppsetninger (utvalg) 

 2018 – Kafka på Stranda – Det Norske Teatret
 2016–2018 – Inkognito – Det Norske Teatret
 2017 – Som lauvet i Vallombrosa – Det Norske Teatret
 2016 – Tenk Om – Det Norske Teatret
 2016 – Kvitebjørn Kong Valemon – Det Norske Teatret
 2016 – Festning Europa – Det Norske Teatret
 2016 – Fortrolige samtaler – Nationaltheatret
 2015 – Brand – Det Norske Teatret
 2015 – Sweeney Todd – Det Norske Teatret
 2014 – Woyzeck – Det Norske Teatret
 2014 – Spelemann på taket – Det Norske Teatret
 2013–2014 – Okse og esel – Det Norske Teatret
 2013 – Bikubesong – Det Norske Teatret
 2013 – Thranes Metode – Agder Teater/Kilden
 2013 – Den Stundesløse – Agder Teater/Kilden
 2012 – Gummibaronene – Hålogaland Teater
 2012 – Gengangere – Agder Teater/Kilden
 2012 – Plan A – kunsten å rane ein bank – Hålogaland Teater
 2011 – Tolvskillingsoperaen – Det Norske Teatret

Filmografi 
 2021 – De uskyldige
 2021 – Pørni, Charlie
 2020 – Stjernestøv (Adventskalender), Steinar
 2019 – Beforeigners (TV-serie), David 
 2018–2019 – Heimebane (TV-serie), Espen Eide
 2018 – Når jeg faller, Thomas 
 2015–2017 – Okkupert (TV-serie), Anders Knudsen
 2017 – Grenseland (TV-serie), Kristoffer
 2016 – RoseMarie, Jonas
 2015 – Kampen for tilværelsen, (TV-serie), lege
 2013 – Mistet, Marius
 2013 – Nedbemanning (kortfilm), Olav
 2013 – Trio – Odins gull (TV-serie), Jørgen
 2012 – Mer eller mindre mann, mann med vin
 2011 – Stikk! (TV-serie), Anders
 2010 – Uventet, Malic

Referanser

Eksterne lenker 
 Morten Svartveit i Scenewebarkivet

 Morten Svartveit på Filmfront

Fødsler i 1978
Norske skuespillere
Skuespillere ved Det Norske Teatret
Personer fra Voss kommune
Skuespillere i Kaptein Sabeltann
Ak Saray (Shahrisabz)

Ak Saray («Det hvite palass») er et palass i den usbekiske byen Shahrisabz. Av palasset står nå bare ruiner igjen. Palasset ble bygd i tiden 1380-1404 av erobreren Timur Lenk.

Historikk 
Den tyrkisk-mongolske herskeren Timur Lenk grunnla sitt sentralasiatiske imperium, Timuridriket, rundt 1369-1370. Timur ble født i Shahrisabz (eller Kesh, som byen den gang het) i 1336. Shahrisabz ligger ca. 80 km sør for Samarkand som etter hvert ble imperiets hovedstad. Timur påbegynte arbeidet med palasset i Shahrisabz i 1380 og hadde da et ønske om at hans fødeby skulle bli hovedstad. Palasset ble fullført rundt 1404, året før Timur døde.

Byen Shahrisabz og palasset Ak Saray ble ødelagt under Abdullah Shah II i Bukhara-khanatet etter at han erobret byen i det 16. århundre. Etter at Usbekistan ble uavhengig er det blitt utført restaureringsarbeid i tiden 1994-1998.

Bygningen 
Ruinene av palasset ligger nord for det historiske sentrum i Shahrisabz like ved den nordre byporten. Det er hovedsakelig deler av inngangspartiet, iwanen, som er bevart. Ruinen er 38 meter høy. Opprinnelig var hele inngangsportalen 74 meter høy og med et spenn på 22 meter. Over inngangspartiet står innskriften: «Hvis du tviler på vår makt, se på våre bygninger.»

Bygningen er beskrevet i et brev fra den castillanske utsendingen Ruy González de Clavijo som var utsendt fra kong Henrik III av Castilla og som besøkte Timur i Samarkand i 1404.

Referanser

Kilder 
 
  

Timurid-dynastiet
Byggverk i Usbekistan
Byggverk fullført i 1404
Strategus aenobarbus

Strategus aenobarbus er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende 
En middelsstor (30 -40 millimeter), kraftig, blankt svart hornbille, kroppen mer eller mindre sylindrisk.  Hannen har et slankt horn på pronotums forkant, bak dette er pronotum uthulet, på sdiene av uthulingen gjerne med et vinkelformet framspring. Pronotum er blankt og glatt over det hele. Hunnen ligner hannen, men er gjerne litt rødbrun på farge, uthulingen foran på pronotum er knapt synlig, den fremre delen av pronotum med nettaktig mikroskulptur. Antennene er korte og vifteformede. Dekkvingene er blanke med ganske fine punktrader. Undersiden er kledt med lange, gulaktige hår.

Levevis 
Larvene lever i jorden av røtter og råtnende plantedeler. Noen ganger kan de gjøre litt skade på plener og lignende. Utviklingen tar ett år. De voksne billene spiser gjerne frukt eller nektar fra blomster. De flyr om natten og kommer gjerne til lys.

Utbredelse 
Arten er kjent fra Karibia (Hispaniola).

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
 Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
 Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
 Stammen Oryctini Mulsant, 1842
 Slekten Strategus Hope, 1837
 Strategus aenobarbus (Fabricius, 1775)

Kilder 
 Ratcliffe, B.C. (1976) A revision of the genus Strategus (Coleoptera, Scarabaeidae). Bulletin of the University of Nebraska State Museum 10: 93-204. 
 Héctor Jaime Gasca-Álvarez & Brett C. Ratcliffe (2011) An annotated checklist of the oryctine rhinoceros beetles (Coleoptera: Scarabaeidae: Dynastinae: Oryctini) of the Neotropical and Nearctic realms. Zootaxa 3090: 21-40.

Eksterne lenker 
 Bilder av arten
 Bilde av en hunn
 
 

Hornbiller
Hispaniolas insekter
Biller formelt beskrevet i 1775
Megaceras brevis

Megaceras brevis er en bille som hører til gruppen hornbiller i familien skarabider (Scarabaeidae).

Utseende 
En stor, (ca. 35 millimeter), kort og bred, blank, brunlig til svart hornbille. Hannen har et kraftig horn i pannen, dette er særlig kraftig hos denne arten, og to korte, butte horn på pronotum, som er høyt hvelvet, for det meste svært blankt, men med et parti med kraftig punktering på hver side. For-leggen (protibia) har tre tenner. Dekkvingene er glatte og blanke.

Levevis 
Lite er kjent om biologien til disse billene. De fleste av artene er tilsynelatende sjeldne, og lever i løvskog. De voksne billene er nattaktive. Larvene utvikler seg mest sannsynlig i råtne stokker.

Utbredelse 
Arten er kjent fra Peru.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
 Familien skarabider, (Scarabaeidae) Latreille, 1806
 Underfamilien hornbiller, Dynastinae MacLeay, 1819
 Stammen Oryctini Mulsant, 1842
 Slekten Megaceras Hope, 1837
 Megaceras brevis Dechambre, 1998

Eksterne lenker 
 Bilder av arten
 
 

Hornbiller
Biller formelt beskrevet i 1998
Perus insekter
Photophorus

Photophorus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende 
Middelsstore til ganske store, avlange, blanke, brunlige smellere. Pronotum har lysorganer ved bakhjørnene. Antennene er tynne og trådformede. Dekkvingene har fine punkstriper-

Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis 
De tropiske artene i gruppen Pyrophorini lyser i mørket. De er kjent som cucujos i spansktalende land. De sender ut lys fra to lysorganer ved bakhjørnene av brystskjoldet (pronotum) og ett lysorgan ved bakkroppen. Dette lyset kan ha forskjellig farge, ofte "kaldt" lys fra brystskjoldet og rødaktig lys fra bakkroppen. Lyset fremkommer ved en meget energieffektiv prosess, se omtale under lysbiller (Lampyridae). Også larvene og til og med eggene er selvlysende. De levende billene brukes som selvlysende smykker, og noen biller i en flaske kan være en brukbar lampe. Denne slekten er ett av få eksempler på selvlysende smellere utenfor Amerika

Utbredelse 
Slekten er utbredt i Oseania (Fiji).

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien smellere, Elateroidea
 Familien smellere, Elateridae
 Underfamilien skjellsmellere, Agrypninae Candéze, 1857 
 Stammen Pyrophorini Candéze, 1859 
 Slekten Photophorus Candéze, 1863 
 Photophorus bakewellii Candèze, 1863
 Photophorus jansonii Candèze, 1863

Referanser

Eksterne lenker 
 

Smellere
Biller formelt beskrevet i 1863
Fleutiauxellus

Fleutiauxellus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende 
Små  (4 - 5,5 millimeter), avlange, halvblankt brune til svarte smellere. Antennene er trådformede og forholdsvis lange hos hannen når de til midtveis på dekkvingene, hos hunnen er de litt lengre enn hode + pronotum. Pronotum er omtrent så langt som bredt, hvelvet med rundede sider, fint punktert, bakhjørnene dratt ut rett bakover.

Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis 
Disse artene lever på breddene av elver og bekker.

Utbredelse 
Slekten er utbredt i de nordlige delene av Palearktis og Nord-Amerika, med flest arter i det nordlige Asia. To arter forekommer i Norge, men begge er sjeldne og lokale i sine forekomster.

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien smellere, Elateroidea
 Familien smellere, Elateridae
 Underfamilien Småsmellere, Negastriinae Nakane, 1953
 Slekten Fleutiauxellus Mequidnon, 1930
 Fjellbekksmeller, Fleutiauxellus algidus (Sahlberg, 1883) - Palearktis, finnes i fjellet i Midt-Norge
 Fleutiauxellus amamiensis (Ôhira, 1967)
 Fleutiauxellus awaensis Ôhira, 1994
 Fleutiauxellus babanus Kishii, 1994
 Fleutiauxellus cruciatus (Candéze, 1873)
 Fleutiauxellus curatus (Candèze, 1873)
 Fleutiauxellus dubius (Horn, 1871)
 Fleutiauxellus echigoanus Kishii, 1976
 Fleutiauxellus extricatus (Fall, 1926) - Nord-Amerika
 Fleutiauxellus grandiniger Kim & Han in Kim, Han & Lee, 2000
 Fleutiauxellus houwau Kishii, 1992
 Fleutiauxellus insulsus (Candèze, 1873)
 Fleutiauxellus interstinctus (Lewis, 1894)
 Fleutiauxellus ishidai Kishii, 1976
 Fleutiauxellus katamon (Kishii, 1985)
 Fleutiauxellus kishiii Ôhira, 1967
 Fleutiauxellus manki (Fall, 1934) - Nord-Amerika
 Elveørsmeller, Fleutiauxellus maritimus (Curtis, 1840) - Palearktis, finnes langs elver i Nord-Norge
 Fleutiauxellus modestus (Lewis, 1894)
 Fleutiauxellus nikkoensis (Kishii, 1976)
 Fleutiauxellus niponicus (Kishii, 1957)
 Fleutiauxellus ohkawai Kishii, 1998
 Fleutiauxellus ohmi Kishii, 1976
 Fleutiauxellus optatus (Lewis, 1894)
 Fleutiauxellus parvus Kim & Han in Kim, Han & Lee, 2000
 Fleutiauxellus quadrillum (Candèze, 1873)
 Fleutiauxellus sabulo Han, 2000
 Fleutiauxellus shirahatai Kishii, 1976
 Fleutiauxellus sugiurai Kishii, 1993
 Fleutiauxellus tsukadai (Kishii, 1987)
 Fleutiauxellus tsushimensis Kishii, 1976
 Fleutiauxellus tutus (Lewis, 1894)
 Fleutiauxellus yezo Kishii, 1976
 Fleutiauxellus yezoensis Ôhira, 1973
 Fleutiauxellus yotsuboshi Kishii, 1976

Eksterne lenker 
 
 Betsemmelsesnøkkel til de europeiske artene
 bugguide.net - bildedatabase over nordamerikanske insekter
 Bilde av Fleutiauxellus algidus
 

Smellere
Dyr formelt beskrevet i 1854
Hypoganus

Hypoganus er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae).

Utseende 
Middelsstore (ca. 15 millimeter), avlange, blanke, mørke smellere. Hodet er kort og bredt, med små fasettøyne. Antennene er lange og noe sagtakkede. Brystskjoldet (pronotum) er rundet, omtrent så langt som bredt, med skrått, spisst utstikkende bakhjørner. Dekkvingene er langsmale, omtrent så brede som brystskjoldet, med fine lengdestriper.

Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis 
Slekten finnes på våtmark i nordlige skoger.

Utbredelse 
Slekten er utbredt i nordlige skoger i den palearktiske sone og Nord-Amerika. Arten som forekommer i Norge finnes bare langs Oslofjorden og er regnet som sterkt truet

Systematisk inndeling 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien smellere, Elateroidea
 Familien smellere, Elateridae
 Underfamilien tannsmellere, Dendrometrinae Gistel, 1856
 Stammen Prosternini Gistel, 1856 - noe ganger regnet som en egen underfamilie, Prosterninae
 Slekten Hypoganus Kiesenwetter, 1858
 edelsmeller Hypoganus inunctus (Lacordaire, 1835) - i noen klassifikasjoner er dette den eneste arten som blir plassert i slekten
 Hypoganus miyatakei Ôhira, 1966
 Hypoganus relictus (Van Dyke, 1932)
 Hypoganus rotundicollis (Say, 1825)
 Hypoganus sichuanensis Schimmel & Tarnawski, 2017 
 Hypoganus stepanovi Denisova, 1948
 Hypoganus sulcicollis (Say, 1833)
 Hypoganus tibetis Cechovsky & Kuban, 1997
 Hypoganus wennae Lu & Prosvirov, 2017

Referanser

Eksterne lenker 
 
 bugguide.net - bildedatabase over nordamerikanske insekter
 

 

Smellere
Biller formelt beskrevet i 1858
Sigrun Høgetveit Berg

Sigrun Høgetveit Berg (født 2. november 1972, oppvokst på Ål i Hallingdal) er norsk historiker med doktorgrad. Hun er førsteamanuensis i eldre historie på Institutt for arkeologi, historie, religionsvitenskap og teologi ved Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet.

Berg tok doktorgrad i historie i 2014 på avhandlinga Trondens kannikgjeld – makt og rikdom gjennom seinmellomalder og reformasjon. Hun arbeider med kirkehistorie i seinmiddelalder og tidlig nytid, og eldre nordnorsk historie. Berg er leder for den tverrfaglige forskningsgruppa Creating the New North. 

Sigrun Høgetveit Berg har skrevet boka Reformasjonen (2017) og har redigert flere publikasjoner knytta til prosjektet The Protracted Reformation in Northern Norway (2014–2017). 

Hun er datter av Hallgrim Berg og Maria Høgetveit Berg og søster av Borgar Høgetveit Berg.

Bibliografi (utvalg) 
Reformasjonen (2017)
"It's all about inheritance" – on gender, Sámi, Bourdieu and other important categories in Lars Ivar Hansen's research (2017)
The Protracted Reformation in Northern Norway. Vol. 2: Towards a Protestant North (2016)

Referanser 

Norske historikere
Fødsler i 1972
Cyathodera

Cyathodera er en slekt av biller som hører til familien smellere (Elateridae). Slekten omfatter bare én kjent art.

Utseende 
Middelsstore (gjerne ca. 20 millimeter), slanke, blanke, brunlige til svarte smellere. Oversiden er fint hårete. Antennene er omtrent halvparten så lange som kroppen, tynne. Pronotum er klokkeformet, bakhjørnene trukket ut bakover. Dekkvingene har tydelige punktstriper.

Larvene er sylindriske, glatte med en voksaktige overflate og spredte hår, gjerne rød- eller gulaktige. Hodet er noe flatt med fremoverstrakte kjever. Det bakerste leddet har vanligvis et par kraftige utvekster av varierende form. Beina er ganske korte.

Levevis 
Storsmellernes larver lever for det meste i morken, død ved. Hva de spiser kan variere – noen arter synes å være hovedsakelig planteetere, andre er rovdyr. Mange arter bruker flere år på larveutviklingen. De voksne billene flyr godt og treffes ofte flygende, på blomster eller i vegetasjonen.

Utbredelse 
Artene er utbredt i den neotropiske økosonen.

Systematisk inndeling 
 

 Ordenen biller, Coleoptera
 Underordenen Polyphaga
 Overfamilien smellere, Elateroidea
 Familien smellere, Elateridae
 Underfamilien storsmellere, Elaterinae Leach, 1815
 Stammen Ampedini Gistel, 1856
 Understammen Dicrepidiina Candéze, 1859 
 Slekten Cyathodera Blanchard, 1846 
 Cyathodera lanugicollis (Candèze, 1859)
 Cyathodera longicornis Blanchard, 1843
 Cyathodera spinipennis Schwarz, 1902

Eksterne lenker 
 Bilde av Cyathodera longicornis. Besøkt 28.10. 2019
 

Smellere
Biller formelt beskrevet i 1846
Ian Peter Grohse

Ian Peter Grohse (født 1983) er historiker og førsteamanuensis i historie på Institutt for arkeologi, historie, religionsvitenskap og teologi ved Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet. Grohse har sin utdanning fra Humboldt-Universität zu Berlin og Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. Han har tidligere vært ved Høgskulen i Volda og Westfäliche Wilhelms-Universität Münster.

Bibliografi (utvalg) 
Frontiers for Peace in the Medieval North. The Norwegian-Scottish Frontier c. 1260-1470 (2017)
«The Lost Cause. Kings, the council and the question of Orkney and Shetland 1468-1536», Scandinavian Journal of History (2019).
«Nation and Nativism in Medieval Scandinavia. A Workshop Introduction», Frühmittelalterliche Studien 51 (2017): 389-406.
«Nativism in Sub-National Communities. Iceland and Orkney in the Late Middle Ages», Frühmittelalterliche Studien 51 (2017): 407-26.
«Nativism in Late-Medieval Norway. Scrutinizing a Theory», Scandinavian Journal of History 42 (2017): 219-44.
«Between Royal Orbits. Jurisdiction in the Northern British Isles ca. 1100-1360», Comparative Legal History  5 (2017): 16-35.
«Late Medieval Vikings – The MacDonald Raids on Orkney in 1461», i Chris Cooijmans (red.), Traversing the Inner Seas: Contacts and Continuity around Western Scotland, the Hebrides and Northern IrelandT (Edinburgh 2017).
«Frå småbarns munn. Myte og propaganda under kongene Inge og Sigurd Haraldsson c. 1136-39», Historisk tidsskrift 96 (2016): 473-91.
«The Royal Origins of Commercial Diplomacy. King Hákon IV Hákonarson and the Council of Lübeck, 1247-50», i Jesús Ángel Solórzano Telechea et al. (red.), Diplomacia, comercio y navegación entre las ciudades medievales de la Europa atlántica, Logroño 2015, 61-86.
«Orknøyene og Norgesveldet. Økonomisk eller politisk avhengighet?», Heimen 57 (2014): 307-18.
«Defending Country and Realm. Military Features of the Norse-Scottish Frontier», i Steinar Imsen (red.), Rex Insularum. The King of Norway and his Tributary Lands as a Political System c.1260-1450, Bergen 2014, 163-80.
«Medieval Maritime Diplomacy. The Case of Norwegian-Scottish Relations ca. 1266-1468/69», International Journal of Maritime History 26 (2014): 512-28.
«Tutor Testamentary – A Case of Guardianship in Late Norse Orkney», Historisk tidsskrift 93 (2014): 214- 41.
«From Asset in War to Asset in Diplomacy. Orkney and the Medieval Realm of Norway», Island Studies Journal 8 (2013): 255-68

Referanser 

Norske historikere