alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Svin og griser

bartesvin
 dvergvillsvin
 filippinsk vortesvin
 Javavortesvin
 Mindorovortesvin
 Palawanbartesvin
 sulawesisk vortesvin
 Timorvortesvin
 vietnamesisk vortesvin
 villsvin
 tamgris
 visayisk vortesvin

Svin og griser (Sus) er en slekt som består av ti nålevende arter med internasjonal anerkjennelse, pluss en art som bare blir delvis anerkjent. 

Denne slekten er den mest tallrike i svinefamilien. Artene varierer mye i størrelse, fra det lille devergvillsvinet på omkring 8 kg til det enorme villsvinet, der purkene kan nærme seg 500 kg hos visse underarter. Det hersker en viss forvirring omkring hvorvidt Palawanbartesvinet (S. ahoenobarbus) er en egen art eller en underart av bartesvin (S. barbatus). Likeledes knytter det seg en viss usikkerhet til om vietnamesisk vortesvin (S. bucculentus) fortsatt eksisterer. Arten ble opprinnelig erklært utryddet av IUCN i 1996, men så ble den gjenoppdaget i Laos i 1997.

 Suini
 Sus (svin og griser)
 S. ahoenobarbus (Palawanbartesvin, Palawanskjeggsvin)
 S. barbatus (bartesvin, skjeggsvin)
 S. bucculentus (vietnamesisk vortesvin, indokinesisk vortesvin, annamitisk vortesvin)
 S. cebifrons (visayisk vortesvin)
 S. celebensis (sulawesisk vortesvin, Sulawesigris)
 S. oliveri (Mindorovortesvin, Olivers vortesvin) (bare delvis anerkjent som art)
 S. philippensis (filippinsk vortesvin)
 S. salvanius (dvergvillsvin, dvergsvin)
 S. scrofa (villsvin)
 S. s. domesticus (tamgris)
 S. timoriensis (Timorvortesvin)
 S. verrucosus (Javavortesvin, Javasvin)

Eksterne lenker 
 

Svinedyr
Pattedyr formelt beskrevet i 1821
Dyr formelt beskrevet av John Edward Gray
York Minster

York Minster er en av de største katedralene fra middelalderen i England og Nord-Europas største gotiske katedral. Katedralen, som ligger i byen York, ble bygget av Henrik III i 1220. Den har et korsformet grunnplan.

Litteratur 
 Pevsner, Nikolaus; York and the East Riding, London 1995, ISBN 0-14-071061-2

Eksterne lenker 
 

Katedraler i England
Korskirker
York
Abraham B. Yehoshua

Abraham B. Yehoshua (hebraisk: א.ב. יהושע‎; født 19. desember 1936 i Jerusalem, død 14. juni 2022) var en israelsk forfatter og universitetslærer. Han fullførte studier i filosofi og litteratur ved Det hebraiske universitetet i Jerusalem. Deretter var han lærer i Paris mellom 1963 og 1967. Fra 1972 har han vært knyttet til Universitetet i Haifa. Han debuterte i 1970 med novellsamlingen Tidlig sommeren 1970 og to andre historier.

Yehoshua skildrer det moderne Israel og skriver både noveller, romaner, skuespill og essay. Han skildrer mennesker som flykter fra en verden de ikke forstår og er kritisk til utviklingen i hjemlandet og til at mennesker isolerer seg i et lukket fellesskap. Flere av bøkene hans er oversatt til en rekke forskjellige språk, også til norsk, og Harold Bloom tar ham med i sin Vestens litterære kanon. Mesterverk i litteraturhistorien fra 1996.

Bibliografi 
Oversatt til norsk eller dansk (årstall angir skandinavisk utgave)
 Ekspresstoget i Yatir (novelle) i Kela og Ragnar Kvam: Ny israelsk prosa 1967
 Tidlig sommeren 1970 og to andre historier 1979 ISBN 82-02-04204-6 
 Elskeren 1980 ISBN 87-01-97401-7
 Sen skilsmisse 1984 ISBN 87-00-60002-4
 Herr Mani 1992 ISBN 82-05-20544-2

Oversatt til engelsk (årstall angir engelsk utgave)
 Three Days and a Child 1970 ISBN 0-7206-0161-4
 A Night in May 1974
 The Continuing Silence of a Poet 1988 ISBN 0-8156-0559-5
 Five Seasons 1989 ISBN 1-870015-94-0
 Possessions 1993
 Open Heart også kjent som The Return from India, 1997 ISBN 0-15-600484-4
 A Journey to the End of the Millennium 1999 ISBN 0-15-601116-6
 The Liberated Bride 2004 ISBN 0-15-603016-0
 A Woman in Jerusalem også kjent som The Human Resources Supervisor's Mission 2006 ISBN 1-870015-98-3. 

Essays
 Between Right and Right 1981 ISBN 0-385-17035-1
 Israel 1988
 The Terrible Power of a Minor Guilt 2000 ISBN 0-8156-0656-7

Referanser

Eksterne lenker 
 
 

Israelske forfattere
Hebraiskspråklige forfattere
Aharon Megged

Aharon Megged (født Aharon Grinberg; 2. november 1920 i Włocławek, død 23. mars 2016 i Tel Aviv) var en israelsk forfatter.

Han ble født i Polen, men foreldrene emigrerte til Palestinamandatet da han var seks år gammel. Etter fullført videregående skole i Tel Aviv var han på kibbutzen Sedot Yam i 12 år.

Sammen med en gruppe venner grunnla han Masa, et litterært ukeblad og var redaktør av dette i 15 år. Han var også litterær redaktør for flere aviser. Fra 1968 til 1971 var han kulturattasjé ved Israels ambassade i London, og i 1977/78 var han knyttet til Center for Hebrew Studies ved Oxford University som husdikter, en stilling han også hadde ved University of Iowa.

Han ga ut 35 bøker og vant en rekke priser for sitt forfatterskap. Han fikk Israelsprisen i litteratur i 2003. Hans bøker er oversatt til en rekke språk og har kommet ut i Storbritannia, USA, Argentina, Frankrike og andre land.

Megged var gift med forfatteren Ida Tsurit og er far til forfatteren Eyal Megged og Amos Megged,  universitetslektor i historie ved Haifa University.

Bibliografi 
På norsk:
 Kunnskapens tre 1972 Hørespill    sendt av Norsk rikskringkasting 16. november 1972     ISBN 82-7118-003-7
 Navnet i Kela og Ragnar Kvam: Ny israelsk prosa 1967

På engelsk:
 Everlasting life (Chaye olam) 2001     ISBN 965-448-763-2
 The animal that never was (in search of the unicorn) 1992     ISBN 0-930829-20-4
 The short life 1980     ISBN 0-8008-7180-4

Referanser 

Israelske forfattere
Hebraiskspråklige forfattere
Galați

Galați (//, tyrkisk: Kalas, polsk: Gałacz, tysk Galatz) er en by i det østlige Romania. Den er hovedstad i Galați fylke. I 2009 hadde byen et folketall på 291 345, og var dermed Romanias sjuende største by. Den har et areal på 246,3 km², og en befolkningstetthet på 1213 innb./km².

Geografi
Galați ligger like nord for elven Sirets utløp i nedre Donaus venstre bredd. Den nærmeste større by er Brăila ca. 18 kilometer i sørvestlig retning og oppstrøms langs Donau. Grensen til Moldavia er 12 kilometer langs elven og nordøst for byen.

Historie
På stedet for dagens by fantes det dakiske og romerske bosettinger. Galați blir første gang nevnt i en kilde fra 1445. Etter dette har byen utviklet seg til en viktig handelsplass, bl.a. som følge av den store havnen ved Donau.

I det 17. århundret ble Galati betegnet som den viktigste byen i fyrstedømmet Moldavia etter Iași. Byen besto da av omkring 300 hus og hadde 3000 innbyggere.
 
I det attende og i begynnelsen av det nittende århundret ble byen trukket inn i kamphandlinger og gjenstand for epidemier som følge av krigen mellom Russland og Tyrkia. I det nittende århundret fikk byen en økende betydning som handelsby, da den ikke lenger hørte til det valakiske fyrstedømmet eller Det osmanske riket, men grenset til Russland. Etter den første verdenskrig da byen en kort periode var besatt av tyske tropper, fortsatte byen å utvikle seg industrielt.

Næringsliv

Byen er preget av tungindustri som for eksempel det største stålverket i Romania, maskinindustri og det største rumenske skipsverftet. Videre finnes det i byen en tekstilfabrikk, møller, sagbruk og fiskeindustri.

I 1948 ble det her grunnlagt et polyteknisk institutt som har universitetsstatus fra 1974.

Befolkning
I 1930 talte byens befolkning ca. 100 600 innbyggere, hvorav ca. 69 500 rumenere, 19 000 jøder, 3 000 russere, 2500 grekere, 2200 ungarere og 1200 tyskere. Ved folketellingen i 2002 var innbyggertallet 298 816 innbyggere, hvorav 296 000 rumenere hvorav 1 482 sigøynere, 290 russere, 247 grekere, 205 ungarere, 115 jøder og 114 tyskere.

Samferdsel

Galațis havn er landets største innenlandshavn. Det går ferge til den motsatte siden av elven. Jernbanenettet som er knyttet til havnen omfatter Galati persontrafikkterminal og rangsjerterminalen Barboși ved landsbyen Movileni. Byen er knyttet til jernbanenettet siden 1870-årene. Fra persontrafikkterminalen går det regelmessig nærtrafikktog og hurtigtog i retning București og Tecuci. Bredsporjernbanen mot Reni i Ukraina ble per 2009 bare benyttet til godstrafikk. Europavei 87 går gjennom Galati.

Kultur og severdigheter
St. Georg-kathedralen (rumensk: Sfântu Gheorghe) er bygget i det 17. århundret. Byen har museum for moderne kunst og samtidskunst (rumensk: Muzeul de Artă Modernă și Contemporană), historisk museum, naturvitenskapelig museum, konserthus, teater og Gulliver dukketeater.

Fjernsynstårnet som ble ferdigstilt i 1978 og er 150 meter høyt og oppført i armert betong. På toppen av tårnet er det en restaurant.

Eksterne lenker 
 

Byer i Moldova (Romania)
Byer ved Donau
Maksim Tarasov

Maksim Vladimirovitsj Tarasov (russisk: Максим Владимирович Тарасов, født 2. desember 1970 i Jaroslavl) er en tidligere russisk stavhopper. Som først representerte Sovjetunionen, SUS og senere Russland. Hans bestenotering er på 6,05 meter, som gjør at han ligger på andreplass på verdensstatistikken.

Se også 
 Liste over stavhoppere som har nådd 6 meter

Referanser

Eksterne lenker 
 

Russiske stavhoppere
Olympiske mestere for SUS
Olympiske bronsemedaljevinnere for Russland
Verdensmestere i friidrett
Europamestere i friidrett
Deltakere for SUS under Vinter-OL 1992
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1992
Medaljevinnere under Sommer-OL 1992
Deltakere for Russland under Sommer-OL 2000
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2000
Medaljevinnere under Sommer-OL 2000
Personer fra Jaroslavl
Deltakere for Russland under VM i friidrett 1997
Fødsler i 1970
Deltakere for Russland under EM i friidrett 1998
Deltakere for Russland under VM i friidrett innendørs 1997
Verdensmusikk

Verdensmusikk (fra engelsk: world music) er en betegnelse som i hovedsak dekker all musikk som ikke faller inn under kategoriene vestlig popmusikk, vestlig klassisk musikk, eller musikkformer av amerikansk opphav, slik som jazz, hiphop, country og rock.

Betegnelsen ble skapt på midten av 1980-tallet av den britiske platebransjen for å kategorisere musikk som falt utenfor de ovenfornevnte kategoriene. 

Begrepet verdensmusikk dekker også popmusikk fra Afrika, Asia og Latin-Amerika, vestlig popmusikk som benytter elementer fra de nevnte kontinentene, og tradisjonsmusikk, hovedsakelig fra utenfor Europa og USA, men ikke utelukkende.

Betegnelsen blir brukt forskjellig i forskjellige land, og det er ikke uvanlig at popmusikk på fransk blir kategorisert som «world music» i amerikanske platebutikker.

Begrepet har blitt kritisert for å være eurosentrisk og upresist, og for å være lite egnet for klassifisering av musikk. Ut fra et musikalsk eller kulturelt synspunkt er det i utgangspunktet ingen fellestrekk mellom de forskjellige musikksjangerene som faller inn under kategorien verdensmusikk.

Referanser

Eksterne lenker
 Verden er et annet sted

Musikksjangre
Drammens Teater

Drammens Teater, Øvre Storgate 12 i Drammen, ble bygd i 1869 og åpnet 8. februar 1870 og er tegnet av arkitekten Emil Victor Langlet.

Teateret ble tegnet etter samme modell som  pariserteatrene Porte St. Martin og Châtelet, og er utført i en sammensatt nyrenessansestil med symmetriske fasader og rundbuede vinduer. Teateret ble det første «moderne» teaterhus i landet og ble regnet som et av de vakreste i Norden. 

10. desember 1993 ble Drammens Teater påtent og totalt ødelagt ved brann. Bare ytterveggene stod igjen, men på grunnlag av en rekke kilder og fotografier kunne huset rekonstrueres. Arkitekt var Jan Øyvind Berntzen.  Det sto ferdig 8. februar 1997 med oppgradert, moderne funksjonalitet. Teatersalongen ble gjenskapt av Hans Gabriel Finne. Teatrets gipsornamenter, bl.a. den store rosetten i taket i salongen med en omkrets på 45,3 meter ble laget av Gipsmakeriet i Oslo. Den høytidelige gjenåpningen ble foretatt av kong Harald V

Drammens Teater har fått Europa Nostera-diplomet: «For forbilledlig gjenskaping av den gamle teaterbygningen, i helhet og i detaljer for vilje og evne til verdifull bygningskulturbevaring for trofasthet mot det gamle teaters ånd og tone».

Kilder 
 Drammens Teaters historie
 Drammens teater på arc!

Eksterne lenker 
 Drammens Teater i Scenewebarkivet
 Drammens Teater

Teatre i Norge
Kultur i Drammen
Etableringer i 1870
1870 i Norge
Byggverk i Drammen
Sascha Gerstner

Sascha Gerstner (født 2. april 1977) er en tysk gitarist. Han spilte i power metal-bandet Freedom Call fra 1998 til 2001. I 2002 fikk han jobben som gitarist i Helloween, der han erstattet Roland Grapow.

Eksterne lenker 
 
 
 MySpace-profil
 Helloweens offisielle nettside

Helloween-musikere
Tyske gitarister
Fødsler i 1977
Oslofeltets berggrunn

Oslofeltets berggrunn er beskrivelse av de typer av bergarter som finnes i Oslofeltet. Bergartene er inndelt i formasjoner.

Prekambriumtiden
Det sørnorske grunnfjellsområde stikker opp i enkelte åser i Oslofeltet. Dette grunnfjellet ble dannet for 1500 til 1040 millioner år siden. Ekeberg og Nesodden er eksempler på slike høydeområder som er avgrenset av normalforkastninger.

Kambrosilurske skifre

Vangsåsformasjonen
Sandstein som utgjør en 125 meter tykk lagpakke fra begynnelsen av kambriumtiden på Ringsaker.

Alunskiferformasjonen

Svart leirskifer som ble dannet i midtre kambrium- til tidlig ordoviciumtiden i Oslo. Skiferen består av mer enn 10 % organisk materiale og kan være rik på tungmetaller som vanadium og uran, og står for større Radonutslipp.

Formasjonen var utbredt over hele Norge og i Sverige øst til Ørebro-området. Den finnes også på De britiske øyer. Leirskifrene fungerte som et glideplan under skyvedekkene under den kaledonske fjellkjedefoldingen i Silurtiden, og finnes derfor i en tynn sone ved østkanten av fjellkjeden helt fra Rogaland til Finnmark.

Formasjonen er kjent for sitt store innhold av fossiler, særlig trilobitter (Olenider) i den kambriske delen og graptolitter (Rhabdinopora) i den ordoviciske delen

Ordoviciumtiden

 Alunskiferformasjonen (øvre del)
 Bjerkåsholmformasjonen
 Tøyenformasjonen
 Hukformasjonen
 Elnesformasjonen
 Vollformasjonen
 Arnestadformasjonen
 Frognerkilformasjonen
 Nakkholmformasjonen
 Solvangformasjonen
 Venstøpformasjonen
 Grimsøyformasjonen
 Skjerholmformasjonen
 Skogerholmformasjonen
 Husbergøyformasjonen
 Langøyene- og Langåraformasjonen

Siluriske kalklag

 Solvikformasjonen
 Rytteråkerformasjonen
 Vikformasjonen
 Skinnerbuktformasjonen
 Malmøyformasjonen
 Steinsfjordformasjonen
 Sundvollgruppen

Permtiden
Rombeporfyr er den vanligste bergarten i Oslofeltet.

Kvartærtiden
Israndavsetninger fra isavsmeltingen etter siste istid. Mest kjent er Raet ved Larvik. Videre finnes store forekomster av sand på Romerike.

Referanser

Se også
Oslofeltet
Norges berggrunn

Litteratur
Hans Arne Nakrem og David Worsley: Jordas eldste oldtid. I: Ramberg et al. (red): Landet blir til. Norges geologi. Norsk geologisk forening 2006.

Bergarter
Tjøme ungdomsskole

Tjøme ungdomsskole er en ungdomsskole på Tjøme i Færder kommune i Vestfold fylke. Skolen er Tjømes eneste ungdomsskole, og har rundt 20 ansatte og 115 elever fra 8. til 10. klasse. Skolen ble tatt i bruk i 1990 og ligger rett nord for sentrum i tettstedet Tjøme. Skolen har egen gymnastikksal og et vakkert uteområde med grøntanlegg, turterreng og skog. Rektor er Anita Kvisle. Det arbeides med planer for renovering av skolen.

Ungdomsskolen på Tjøme fikk opprinnelig elever fra tidligere Tjøme kommunes to barneskoler: Lindhøy skole, som ble bygd sør for sentrum i 1952, og den vesle Hvasser skole, opprinnelig fra 1886, på øya Hvasser. Hvasser skole ble nedlagt i 2009, slik at ungdomsskolen nå bare får elever fra Lindhøy skole. Tidligere var ungdomsskolen på Tjøme en del av Lindhøy skole. Det har siden 1860-tallet vært i alt åtte faste skoler på forskjellige steder på Tjøme og Hvasser.

De fleste elevene ved Tjøme ungdomsskole fortsetter på Nøtterøy videregående skole på Nøtterøy eller på Færder eller Greveskogen videregående skole i Tønsberg. Andre søker seg også til WANG Toppidrett.

Ungdomsskoler i Vestfold og Telemark
Skoler på Tjøme
Utdanningsinstitusjoner etablert i 1990
Rasmus Olai Steinsvik

Rasmus Olai Steinsvik (født 22. september 1863 i Dalsfjord, død 22. juni 1913 i Kristiania) var en norsk journalist, forfatter, nynorskforkjemper og redaktør. Han begynte tidlig sitt arbeid med frihet for alle, nasjonal selvstendighet og norsk målreising.

Rasmus Steinsvik  var redaktør for avisen «Den 17de Mai» fra 1893 og frem til han døde i 1913. Tirsdag 9. januar i 1894 kom første utgaven av Den 17de Mai. Sammen med Arne Garborg var han grunnleggeren av bladet. 

Han var gift med forfatterinnen Marta Steinsvik fra 1896. De var foreldre til redaktør Kjell Steinsvik og besteforeldre til industrilederen og museumsmannen Kjell Rasmus Steinsvik.

Referanser

Litteratur 
 Dalhaug, Ole: Den 17de mai : Rasmus Steinsvik 1863-1913, 1997. 
 Gausemel, Steffen: Rasmus Steinsvik, hovudoppgåve i norsk. Universitetet i Oslo 1937.

Eksterne lenker 
 Aasentunet - Jostein Nerbøvik: Rasmus Steinsvik
 Aasentunet om Rasmus Steinsvik, med diverse artikler
 Herbjørn Sørebø i Dag og Tid om Steinsvik som journalist
 Nasjonalbiblioteket om "Den 17de Mai".
 Rasmus Olai Steinsvik målmann, journalist, forfatter, redaktør
 Rasmus Steinsvik hos Store norske leksikon 
 Utdypningsartikkel om Rasmus Steinsvik hos Store norske leksikon
 Skrifter av eller om Rasmus Steinsvik i bokdatabasen Bibsys

Norske sakprosaforfattere
Nynorskforfattere
Nynorskforkjempere
Norske journalister
Norske redaktører
Anarkister
Personer fra Volda kommune
Personer begravet på Vår Frelsers gravlund
]
S. Yizhar

S. Yizhar er pseudonym for Yizhar Smilansky (født 27. september 1916 i Rehovot, død 21. august 2006) var en israelsk forfatter. Han var av en skrivende familie, både far og fars onkel var forfattere.  

Selv var han utdannet lærer. Han deltok i krigen i 1948 og var medlem av Knesset fra 1949 til 1967 for Mapai. I sin politiske karrière talte han særlig om betydningen av landets naturreservater. Han var lærer en rekke steder: Yavniel, Ben Shemen, Hulda og Rehovot, og siste del av sin karriere var han professor i pedagogikk på Det hebraiske universitetet i Jerusalem. Som pensjonist var han gjesteforfatter ved Harvard Universitys Center for Jewish Studies.

S. Yizhar betraktes som en fornyer i israelsk litteratur. I sitt forfatterskap skriver han om landet Israel, om geologi, geomorfologi, klima og flora. Forholdet mellom person og omgivelser, bonden og Israels jord, kunstneren og landskapet er viktige elementer i hans forfatterskap. Som sjanger foretrekker han novellen, men han har også flere større romaner.

Bibliografi

Oversatt til norsk 
 Fangen i Kela og Ragnar Kvam: Ny israelsk prosa 1967
 Khirbet Khizah 2011 ISBN 9788203212543

På engelsk 
 Ephraim Goes Back to Alfalfa, 
 On the Edge of the Negev, 
 The Wood on the Hill, 
 A Night Without Shootings, 
 Journey to the Evening's Shores, 
 Midnight Convoy, 
 Days of Ziklag 1958 som har fikk Israelprisen for i 1959
 Mikdamot 1992
 Discovering Elijah 1999

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Minneord i The Guardian

Israelske forfattere
Hebraiskspråklige forfattere
The Bell Curve

The Bell Curve er en meget omtalt bok utgitt på engelsk i 1994 skrevet av nå avdøde Harvard-professor Richard J. Herrnstein og American Enterprise Institutes Charles Murray. Bokens sentrale poeng er at intelligens er et bedre forutsigelsesparameter for mange faktorer inkludert inntekt, arbeidsevne, fødsler utenfor ekteskap og forbrytelser, enn foreldres sosioøkonomisk status eller utdannelsesnivå. 

Boken argumenterer også for at de med høy intelligens (the "cognitive elite") separeres fra den alminnelige befolkning med gjennomsnittlig og lav intelligens, og at dette er en farlig sosial trend. Mye av kontroversen rundt boken oppstod pga. kapittel 13 og 14 hvor forfatterne skriver om forskjeller i intelligens mellom forskjellige raser, samt diskuterer implikasjoner for disse forskjeller. Store deler av pressen videreformidlet at forfatterne mente at disse IQ-forskjellene var genetisk betinget, en påstand man ikke finner i boken. De skriver følgende i innledningen til kapittel 13: «The debate about whether and how much genes and environment have to do with ethnic differences remains unresolved.»

Konklusjonene i boken er dedusert fra andres forskning. Richard Herrnstein hadde dog en solid bakgrunn innen psykologi, og medforfatteren Charles Murray var ikke noen ekspert på intelligenstesting i henhold til psykologen Leon J. Kamin

Bokens tittel kommer av  den klokkeformede normalfordelingen som man finner for IQ-verdier. Normaldistribusjonen er grensedistristribusjonen til tilfeldige mengder som er en sum av mindre, uavhengige tilfeldige fenomen. Tittelen forsøker å si at IQ-verdier er normalt distribuert fordi en persons intelligens er summen av mange små tilfeldige variasjoner i det genetiske og miljømessige faktorer.

Kort tid etter deltok et stort antall mennesker i kritikk og i støtte til boken. Noen kritikere forkastet boken og dens forfattere fordi de mente at de støttet vitenskapelig rasisme. Flere bøker ble skrevet som tilsvar for å kritisere boken The Bell Curve. Blant annet The Bell Curve Debate, som inneholder essayer som svarer på kontroversielle tema i The Bell Curve.

Norge
I den norskspråklige sfære har boken vært særlig omtalt og debattert. Når den har vært nevnt har den stort sett blitt kraftig kritisert, med noen få unntak.

Se også
 Statistikk
 Intelligens

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker
 The Bell Curve – skjult rasisme eller viktig samfunnsforskning? i Ideer om frihet (nr.1 1995)
 Et blad i rasismens historie – kronikk av Professor Nils Johan Lavik i Dagbladet 30. april 2000. 

Sakprosabøker
Bøker fra 1994
Glitre Energi Produksjon

Glitre Energi Produksjon er en norsk kraftprodusent og et datterselskap av Glitre Energi. Firmaet produserer årlig om lag 2,5 TWh elektrisk kraft fordelt på 31 hel- eller deleide kraftverk. Hovedkontoret er i Drammen.

Selskapet het tidligere Energiselskapet Buskerud (EB), men byttet i 2016 navn til Glitre Energi.

Konsernet Glitre Energi eies av Buskerud fylkeskommune via Vardar AS og Drammen kommune med 50 prosent hver.

Kraftverkene
Heleide:
 Mykstufoss kraftverk
 Djupdal kraftverk
 Pikerfoss kraftverk
 Gamlebrofoss kraftverk
 Kaggefoss kraftverk
 Geithusfoss kraftverk
 Gravfoss I kraftverk
 Gravfoss II kraftverk
 Døvikfoss kraftverk
 Hensfoss kraftverk
 Hofsfoss kraftverk
 Begna kraftverk
 Svarttjern kraftverk
Deleide:
 Embretsfoss kraftverk (50 %)
 Skollenborg kraftverk (69,2 %)
 Ustekveikja kraftverk (31 %)

Referanser

Eksterne lenker
 Statkraft
 EB

 
Næringsliv i Viken
Frank Wykoff

Frank Clifford Wykoff (født 29. oktober 1909 i Des Moines, Iowa, død 1. januar 1980 i Altadena, California) var en amerikansk friidrettsutøver. Han vant gull på 4 x 100 meter stafett tre ganger, og var hver gang med på å sette ny verdensrekord.

Wykoff fikk sitt idrettslige gjennombrudd i OL 1928 i Amsterdam. Han kom på 4.-plass på 100 meter, og tok gull på stafetten, der han løp startetappen. Sammen med lagkameratene James Quinn, Charles Borah og Henry Russell satte de ny verdensrekord på 41,0. Sølv- og bronsemedaljene gikk til Tyskland og Storbritannia.

I 1928 og 1931 vant han AAU-mesterskapet på 100 yards og NCAA-mesterskapet på samme distanse i 1930 og 1931. I mai 1930 satte han ny verdensrekord på 100 yards med tiden 9,4, og i 1931 satt han ny verdensrekord på 4 x 100 m stafett med tiden 40,8.

I OL 1932 i Los Angeles var han ankermann på stafettlaget, som denne gangen tok gull på verdensrekordtiden 40,0. Denne gangen løp han sammen med Robert Kiesel, Emmett Toppino og Hector Dyer. Fire år senere, i OL 1936 i Berlin, fikk han igjen være med på sette ny verdensrekord (39,8) og forsvare gullmedaljen, sammen med Jesse Owens, Ralph Metcalfe og Foy Draper.

OL-medaljer 
 1928  Amsterdam -  Gull i friidrett, 4 x 100 meter stafett  USA
 1932  Los Angeles -  Gull i friidrett, 4 x 100 meter stafett  USA
 1936  Berlin -  Gull i friidrett, 4 x 100 meter stafett  USA

Referanser

Eksterne lenker 
 

Sprintere fra USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 1928
Deltakere for USA under Sommer-OL 1928
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1928
Medaljevinnere under Sommer-OL 1932
Deltakere for USA under Sommer-OL 1932
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1932
Medaljevinnere under Sommer-OL 1936
Deltakere for USA under Sommer-OL 1936
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1936
Olympiske mestere for USA
Personer fra Des Moines
Fødsler i 1909
Dødsfall i 1980