Symfoni nr. 7 (Beethoven)

Symfoni nr. 7 i A-dur (opus 92) er en symfoni i fire satser komponert av Ludwig van Beethoven mellom 1811 og 1812, mens han forbedret helsen i den bøhmiske kurbadbyen Teplice. Verket er viet grev Moritz von Fries.

Ved premieren skal Beethoven angivelig ha bemerket at det var et av hans beste verk. Den andre satsen, Allegretto, var den mest populære satsen og måtte spilles to ganger. Den umiddelbare populariteten til Allegretto-satsen resulterte i dens hyppige fremføring atskilt fra den komplette symfonien.

Bakgrunn 
Da Beethoven begynte å komponere den 7. symfonien, planla Napoleon sin invasjon av Russland. Etter den 3. symfonien, og muligens også den 5., ser den 7. symfonien ut til å være en annen av Beethovens musikalske konfrontasjoner med Napoleon, denne gangen i sammenheng med de europeiske frigjøringskrigene etter mange år med Napoleons dominans.

Beethovens liv på denne tiden var preget av et forverret hørselstap, noe som gjorde «samtalehefter» nødvendige fra 1819 og som Beethoven benyttet for å kommunisere skriftlig.

Premiere 
Verket ble uroppført med Beethoven selv som dirigert i Wien den 8. desember 1813 under en veldedighetskonsert for soldater som ble såret i slaget ved Hanau. I Beethovens tale til deltakerne blir ikke motivene nevnt direkte: «Vi blir rørt av ingenting annet enn ren patriotisme og det gledelige offeret av våre krefter for de som har ofret så mye for oss.»

Programmet inkluderte også det patriotiske verket Wellingtons seier, som opphøyet britenes seier over Napoleons Frankrike. Orkesteret ble ledet av Beethovens venn Ignaz Schuppanzigh og inkluderte noen av den tidens fremste musikere: fiolinisten Louis Spohr, komponistene Johann Nepomuk Hummel, Giacomo Meyerbeer og Antonio Salieri. Den italienske gitarvirtuosen Mauro Giuliani spilte cello under premieren.

Stykket ble veldig godt mottatt, slik at publikum krevde at Allegretto-satsen skulle spilles en gang til. Spohr nevnte spesielt Beethovens narrestreker på podiet («da en sforzando skjedde, rev han armene sine kraftig sammen... ved inngangen til en forte hoppet han i luften»), og «vennene til Beethoven lagde arrangementer for en repetisjon av konserten» der «Beethoven ble løftet ut av sine økonomiske vanskeligheter».

Utgaver 
Den første utgaven av partituret, deler og klaverutdrag ble utgitt i november 1816 av Steiner & Comp.

En faksimile av Beethovens manuskript ble utgitt i 2017 av Figaro Verlag.

Orkestrering 
Symfonien er komponert for 2 tverrfløyter, 2 oboer, 2 klarinetter, 2 fagotter, 2 horn, 2 trompeter, pauker og strykere.

Format 
Den 7. symfonien er i fire satser:

 Poco sostenuto – Vivace (A-dur)
 Allegretto (a-moll)
 Presto – Assai meno presto (trio) (F-dur, Trio i D-dur)
 Allegro con brio (A-dur)

En typisk fremførelse av verket varer omtrent 40 minutter.

Verket som helhet er kjent for sin bruk av rytmiske innretninger som antyder en dans, som prikket rytme og gjentatte rytmiske figurer. Det er også tonalt subtilt, og bruker spenningene mellom toneart-sentrene A, C og F. For eksempel er den første satsen i A-dur, men har gjentatte episoder i C-dur og F-dur. I tillegg er andre sats i a-moll med episoder i A-dur, og den tredje satsen, en scherzo, er i F-dur.

I. Poco sostenuto – Vivace 
Første sats starter med en lang utvidet introduksjon merket Poco sostenuto (  = 69) som er kjent for sine lange stigende skalaer og en fallende serie anvendte dominanter som letter moduleringer til C-dur og F-dur. Fra den siste episoden i F-dur går satsen over til Vivace gjennom en serie på intet mindre enn seksti repetisjoner av noten E.

Vivace-delen er i sonatesatsform, og domineres av livlige danselignende prikkede rytmer, plutselige dynamiske endringer og brå modulasjoner. Det første temaet til Vivace-delen er vist nedenfor.

 

Gjennomføringsdelen åpner i C-dur og inneholder omfattende episoder i F-dur. Satsen avsluttes med en lang koda, som starter på samme måte som gjennomføringsdelen. Kodaen inneholder en berømt tyve-takts passasje bestående av et to-takts motiv som gjentas ti ganger i bakgrunnen for et fire-oktav dypt orgelpunkt av noten E.

II. Allegretto 
Andre sats i a-moll har tempomarkeringen Allegretto («litt livlig»), noe som gjør den langsom bare i forhold til de andre tre satsene. Denne Satsen ble fremført ved premieren og har vært stadig populær siden. Dens omfattende bruk av strykere gjør den til et godt eksempel på Beethovens fremskritt innen orkesterskriving for strykeinstrumenter, og bygger videre på Haydns eksperimentelle innovasjoner.

Satsen er strukturert i en dobbel variasjonsform. Den begynner med hovedmelodien spilt av bratsjer og celloer, en ostinato (gjentatt rytmisk figur eller basslinje, eller passacaglia av en firedelsnote, to åttedelsnoter og to firedelsnoter).

 

Denne melodien spilles deretter av andrefiolinene mens bratsjene og celloene spiller en andre melodi, beskrevet av George Grove som «en rekke skjønnheter hånd i hånd, som hver er redd for å miste grepet om sine naboer.» Førstefiolinene tar deretter den første melodien, mens andrefiolinene tar den andre. Denne progresjonen kulminerer med at treblåserseksjonen spiller den første melodien mens førstefiolinene spiller den andre.

Etter dette endres musikken fra a-moll til A-dur ettersom klarinettene tar en roligere melodi i bakgrunnen av lyse trioler spilt av fiolinene. Denne seksjonen avsluttes trettisyv takter senere med en rask nedstigning av strykerne på en a-moll-skala, og den første melodien gjenopptas og utdypes i en streng fugato.

III. Presto – Assai meno presto 
Den tredje satsen er en scherzo i F-dur og trio i D-dur. Her spilles trioen (basert på en østerriksk pilegrimssalme) to ganger i stedet for en gang. Denne utvidelsen av den vanlige A – B –A strukturen av ternær form til A – B – A – B – A var ganske vanlig i andre verk av Beethoven fra denne perioden, som hans Fjerde symfoni, Pastoralesymfonien og Strykkvartett op. 59 nr. 2.

IV. Allegro con brio 
Den siste satsen er i sonatesatsform. Ifølge musikkhistorikeren Glenn Stanley utnyttet Beethoven muligheten for at en strykerseksjon kan realisere både vinkel og rytmisk kontrast hvis den brukes som en obligato-lignende bakgrunn, spesielt i kodaen, som inneholder et eksempel av den dynamiske merkingen fff (forte-fortissimo), en sjeldenhet i Beethovens musikk. 

 

I sin bok Beethoven and his Nine Symphonies skrev George Grove: «Styrken som hersker gjennom denne satsen er bokstavelig talt utrolig, og minner en om Carlyles helt Ram Dass, som har «ild nok i magen til å brenne opp hele verden.»» Donald Tovey kommenterte i sitt Essays in Musical Analysis satsens «Bakkanalske raseri» og mange andre forfattere har kommentert dens virvlende danseenergi. Hovedtemaet er en presis todelt-taktvariant av den instrumentale ritornellen i Beethovens egen bearbeiding av den irske folkesangen «Save me from the grave and wise», nr. 8 av hans tolv irske folkesanger, WoO 154.

Mottagelse 
Kritikere og lyttere har ofte følt seg rørt eller inspirert av den Syvende symfonien. For eksempel skriver en programhefteforfatter:

«... den siste satsen glir sammen i et uimotståelig tempo som truer med å feie hele orkesteret av føttene og rundt teatret, fanget i den store gleden ved å fremføre en av de mest perfekte symfoniene som noensinne er skrevet.»

Komponist og musikkforfatter Antony Hopkins sier om symfonien: «Den syvende symfonien gir oss kanskje mer enn noen av de andre en følelse av ekte spontanitet; notene ser ut til å fly ut av partituret når vi blir båret med på en flom av inspirert oppfinnelse. Beethoven selv snakket om den kjærlig som «et av mine beste verk». Hvem er vi til å bestride hans dom?»

En annen beundrer, komponisten Richard Wagner, henviste til de livlige rytmene som gjennomsyrer verket og kalte det «dansens apoteose».

På den andre siden har beundring for verket ikke vært universell. Friedrich Wieck, som var til stede under øvingene, sa at konsensus blant musikere og lekmenn var at Beethoven måtte ha komponert symfonien i en beruset tilstand, og dirigenten Thomas Beecham kommenterte tredjesatsen slik: «Hva kan du gjøre med den? Det er som om mange jaker hopper rundtomkring.»

Den ofte gjentatte påstanden om at Carl Maria von Weber betraktet den kromatiske basslinjen i førstesatsens koda som bevis for at Beethoven var «moden for galehuset» ser ut til å ha vært en oppfinnelse av Beethovens første biograf, Anton Schindler. Hans store beundring for Beethoven er velkjent, og han ble kritisert av sine samtidige for sine besettende angrep på Weber. Ifølge John Warrack, Webers biograf, var Schindler karakteristisk unnvikende da han forsvarte Beethoven, og det er «ikke et snev av konkrete bevis» for at Weber noen gang kom med kommentaren.

Litteratur 
 Antony Hopkins (1981). The Nine Symphonies of Beethoven. London, Seattle: Heinemann, University of Washington Press. ISBN 978-0-295-95823-1. OCLC 6981522.
 Harry Goldschmidt (1975). Beethoven. Werkeinführungen. Leipzig: Reclam.

Referanser

Eksterne lenker 

 Symfoni nr. 7 hos International Music Score Library Project

 Partituret til Beethovens Symfoni nr. 7 i A-dur hos Indiana University School of Music
 Beethoven: Symphony No. 7 hos BBC Radio 3: CD Review: musikkritiker John Deathridge undersøker og anbefaler innspillinger av Beethovens syvende symfoni (engelsk)

Klassisisme
Symfoni nr. 6 (Beethoven)
Uroppføringer av musikk i 1813