Hylleslekta

rødhyll
 sommerhyll
 svarthyll

Hylleslekta er en slekt med forskjellige stauder, busker og små trær. De er alle innført som hageplanter, men rød– og svarthyll har naturalisert seg i ganske stor grad. Rødhyll har status SE (svært høy risiko) og svarthyll hadde hatt status HI (høy risiko), hvis svarthyll hadde vært innført etter år 1800. Altså de er begge høyst problematiske for norsk natur, da særlig rødhyll.

Kjennetegn 

Artene i hylleslekta har ulikefinnede blader, som oftest har to par småblader. Sammen med at bladene og skudd er motsatte. Blomstene er radiærsymmetriske, der rødhyll har de gulgrønne blomstene og de røde bærene i en klaseform. Mens svarthyll har de kremgule til hvite blomstene og de svarte bærene i en skjermkvast. Bærene er saftfylte steinfrukter med tre til fem steiner.
Rødhyll blir en én til fire meter høy busk eller et lite tre, litt lys grønnfarge på bladene, blomstrer om våren omtrent samtidig med når løvet spretter, har stammer med brun marg og har blomster med så å si ingen duft. 
Mens svarthyll blir et tre med to til fem meters høyde, mørk grønnfarge på bladene, blomstrer godt utpå sommeren, har stammer med lys marg og blomstene har sterk duft.
Blader og ved har en ubehagelig lukt.

Bruk 

Hyllebærsaft kan lages av bærene av begge artene, men svarthyll er vanligst i bruk. Men en kan også lage saft fra blomstene til svarthyll. Saft av hylleblomst er lys, mens saften av bærene blir mørk rød.
Saften fra hyllebær kan gjøres om til vin, og den kan også brukes som basis for hyllebærsuppe.

Bærene og det hvite i blomstene fra svarthyll er spiselige og har vært brukt som medisin. De inneholder flavonglykosidene rutin, isoquercetin og flere. Men bærene og blomstene inneholder også klorogen–, kaffesyre, garvestoff og sukker. Flavonglykosidene og den flyktige oljen virker svette– og urindrivende, og kan derfor brukes ved forkjølelse, blærekatarr, og lett feber. Bærene inneholder også sitron–, eple– og vinsyre. Fargestoffet i svarthyll er antocyanosider. De inneholder også β-karoten (som omdannes til vitamin-A, diverse B-vitaminer og C-vitamin sammen med noe pektin. Tørkede frukter virker mildt avførende. Rødhyllbær er brukt til saft og syltetøy.
Svarthyll er spesielt mye brukt i utlandet. Svenskene har blant annet saften fra savrthyllblomster med navnet flädersaft.

Giftighet 

Alle delene, men særlig røttene og fruktene ble brukt som urin– og svettedrivende middel i folkemedisinen.  Det er tilfeller av forgiftninger, av at hyllerøtter var utblandet eller byttet ut med røtter av belladonnaurt. 
Det og å spise hyllebær i rå tilstand bør unngås. Dette er på grunn av de negative effektene det ofte får. Det er en individuell følsomhet mot giften, men bare noen få frukter har gitt alvorlig oppkast hos barn.
Det er noen harpikslignende stoffer, som er skyld i oppkast– og diaréffekten. Det er mest av denne harpiksen i frøene, men det er også noe i oljen i fruktkjøttet. Giftvirkningen forsvinner med oppvarming.

Det er gjort dyreforsøk med etanol-ekstrakter av sommerhyll. Disse ekstraktene hindret evnen til å gå, når de ble injisert. Etter som mengden med injisert ekstrakt, så ble det også observert et tydelig fall i det arteriellt blodtrykk

Ved kjemiske undersøkelser av roten til sommerhyll, er det funnet to esteriserte iridoidglykosider. Disse er Nigirin-b og ebulin-a. Det ble også funnet to ikke giftige proteiner som inaktiverer ribosomer i skallet på svarthyll og i bladene på sommerhyll.
Cyanoglykosiden prunasin er kun funnet i svarthyll. Disse glykosidene blir spaltet til bl.a. blåsyre i magesekken av magesyren, og av β-glykosidase som blir frigjort i skadde plantedeler. Blåsyreinnholdet er målt til 3–17 mg per 100 g friske blader, noe som blir 30–170 ppm. Mens blåsyreinnholdet i fruktene er 3 mg/100 g eller mindre i fruktene, noe som tilsvarer 30 ppm eller mindre. Så med disse dataene, er det kun blader og kanskje andre plantedeler, som innebærer en cyanidfare. Men fruktene innebærer ingen slik fare. Men blader og lignende er for usmakelige, for at en slik forgiftning normalt er reell.

Slektskap og arter 

Hylleslekta var i kaprifoliumfamilien, men er flyttet til moskusurtfamilien, der den er sammen med seks andre slekter. Slekta er flyttet fra kaprifolfamilien til moskusurtfamilien på grunnlag av morfologiske og molekylære undersøkelser. 

De mest kjente i Skandinavia er:

 Sommerhyll (Sambucus ebulus)
 Svarthyll (Sambucus nigra)
 Rødhyll (Sambucus racemosa)
 Amerikahyll (Sambucus pubens)
 Sambucus sibirica Nakai
 Sambucus kamtschatica

Men disse artene eksisterer også rundt om på kloden:

 Sambucus adnata Wall.
 Sambucus amabilis Cockerell
 Sambucus australasica (Lindl.) Fritsch
 Sambucus australis Cham. & Schltdl.
 Sambucus caerulea Raf.
 Sambucus canadensis L.
 Sambucus cerulea Raf.
 Sambucus chinensis Lindl.
 Sambucus coerulea
 Sambucus gaudichaudiana DC.
 Sambucus henriana M.L.Samutina
 Sambucus hybr
 Sambucus javanica Reinw. ex Blume
 Sambucus lanceolata R.Br.
 Sambucus longifolius
 Sambucus maderensis Lowe
 Sambucus newtoni Cockerell
 Sambucus palmensis Link
 Sambucus peruviana Kunth
 Sambucus sieboldiana Blume
 Sambucus strumpfii Gutte
 Sambucus tigranii Troitsky
 Sambucus wightiana Wall.
 Sambucus williamsii Hance
 Sambucus winchesteri Knowlton

Etymologi 

«Sambucus» har sitt opphav fra latin, der Columella og Plinius brukte dette på hyll i år 70 e.kr. Mens «racemosus» (hannkjønn), «racemosa» (hunnkjønn) og «racemosum» (intetkjønn) betyr klaseformet, og «nigrus» (hannkjønn), «nigra» (hunnkjønn) og «nigrum» (intetkjønn) betyr svart. De sistnevnte er adjektiver, mens «Sambucus» er et substantiv.

Referanser

Eksterne lenker 

 

 Effects of elderberry juice on fasting and postprandial serum lipids and low-density lipoprotein oxidation in healthy volunteers: a randomized, double-blind, placebo-controlled study

Moskusurtfamilien
Bær
Planter formelt beskrevet i 1753
Planter formelt beskrevet av Carl von Linné