Mørke midt på dagen

Mørke midt på dagen er en bok av forfatteren Arthur Koestler, utgitt på engelsk i 1940. Manuskriptet var skrevet på tysk, men ble smuglet til England sammen med at Koestler selv rømte for nazistene. 

Boken omhandler hendelsene omkring Moskva-prosessene. Koestler kjente personlig flere av de tiltalte, og brukte romanformen for å skildre det han så skjedde, og uttrykke sin avsky for regimets måte å behandle dissidenter på.

Boken ble utgitt på norsk av Gyldendal i 1965, oversatt av Trygve Width.

Handlingsreferat 
Rubashov blir arrestert midt på natten av to menn fra det hemmelige politiet. En av mennene er omtrent på Rubashovs alder, den andre er noe yngre. Den eldre mannen oppfører seg mer formell og høflig, men den yngre mannen er brutal. Rubashov blir fengslet, og han forventer å bli holdt i isolasjon frem til han skal skytes. Han begynner snart å kommunisere med fange nr. 402, en mann som holder til en annen celle i nærheten. I motsetning til Rubashov er ikke nr. 402 en intellektuell, men hær-offiser som hater kommunister. De to vokser nærmere over tid, og utveksler blant annet informasjon om fengselet og andre innsatte. Rubashov tenker også over sitt eget liv. Han ble medlem av Sovjetunionens kommunistiske parti som tenåring. Han ble deretter en offiser i militæret, som gjentatte ganger hadde meldt seg frivillig til farlige oppdrag. Han måtte også tåle tortur, etter å ha blitt forrådt andre kommunister som avvek fra den offisielle parti-linjen, og han beviste at han var lojal landets politikk og mål.

Men i løpet av den siste tiden kom han mer i tvil. Til tross for 20 år med makt, hadde sovjetiske myndigheter forårsaket bevisste dødsfall og henrettelser av flere millioner mennesker. Men partiet ser ikke ut til å være særlig nærmere å nå målet deres om en sosialistisk utopi. Fra dette tidspunktet veksler fortellingen frem og tilbake mellom hans nåværende liv som politisk fange, eller hans tidligere liv som et medlem av den politiske eliten. Han husker sitt første besøk i Berlin rundt 1933, etter at Adolf Hitler hadde kommet til makten. Rubashov håpte å om-organisere de tyske kommunistene. Han møtte Richard, en ung tysk kommunist som hadde distribuert materiale i strid med partiets offisielle linjer. Ved et museum, under et bilde av Pietà, forklarer Rubashov til Richard at han har brutt med parti-disiplinen, og derfor må utvises fra partiet deres. Samtidig befinner en Gestapo-agent seg i nærheten. For sent innser Richard at Rubashov hadde forrådt ham til det hemmelige tyske politiet. Rubashov forlater ham raskt, og Richard blir arrestert. Men når han setter seg inn i en drosje, innser Rubashov at drosje-sjåføren også er kommunist.

Kort tid senere ble Rubashov også arrestert av Gestapo, og blir fengslet i to år. Selv om han gjentatte ganger blir utsatt for tortur, bryter han aldri sammen. Etter at nazistene endelig løslater ham, vender Rubashov tilbake til Sovjetunionen. Rubashov blir senere sendt til Belgia, for å håndheve parti-disiplinen blant en gruppe havne-arbeidere. Etter den italienske invasjonen av Etiopia som utløste Den andre italiensk-abessinske krig i 1935, fordømte Folkeforbundet og kommunist-partiet Italia. De innførte også en internasjonal embargo på forskjellige strategiske ressurser, spesielt olje, som italienerne har stort behov for. De belgiske havnearbeiderne er fast bestemt på å ikke la noen forsendelser til Italia passere gjennom havnen deres. Ettersom regjeringen hans har til hensikt å forsyne italienerne med olje og andre ressurser i hemmelighet, må Rubashov overbevise havnearbeiderne om at de - til tross for den offisielle politikken - som kommunister likevel må losse alle materialene.

Lederen for disse arbeiderne er en tysk kommunistisk immigrant med kallenavnet Little Loewy, som forteller Rubashov sin egen livshistorie. Han er en kommunist som har ofret mye for partiet, men han er fremdeles fullstendig dedikert. Etter en rekke problemer begår Lille Loewy selvmord ved hengning. Rubashov begynner deretter på et nytt oppdrag. I romanen, etter omtrent en uke i fengsel, blir Rubashov brakt inn til sin første høring, som blir ledes av Ivanov - en tidligere venn. Han var også en veteran fra den russiske borgerkrigen, og er en gammel bolsjevik som deler Rubashovs meninger om revolusjonen. Rubashov hadde den gang overbevist Ivanov om ikke å begå selvmord, etter at beinet hans ble amputert på grunn av skader under borgerkrigen. Ivanov sier at hvis Rubashov tilstår anklagene mot seg, kan han få redusert straffen sin. Da kan han muligens få 5 eller 10 år i en arbeidsleir, i stedet for henrettelse. Han må rett og slett samarbeide. Siktelsene diskuteres knapt, ettersom begge menn forstår at de ikke er relevante. Ivanov sender ham tilbake til cellen sin, og ber Rubashov tenke over saken.

Ivanov og en annen dommer, Gletkin, diskuterer Rubashovs skjebne. Gletkin oppfordrer til å bruke harde, fysiske metoder for å demoralisere fangene mest mulig og tvinge frem tilståelsen hans. Men Ivanov insisterer på at Rubashov kommer til å tilstå, etter å ha innsett at dette er den eneste logiske tingen å gjøre - gitt hans situasjon, og hans tidligere forpliktelser ovenfor partiet. Gletkin minner om at under kollektiviseringen av bøndene kunne de ikke overtales til å overgi deres individuelle avlinger før de ble torturert (eller drept). Siden dette bidro til å muliggjøre det endelige formålet for en sosialistisk utopi, var dette både den logiske og den dydige tingen å gjøre. Ivanov tror på å innføre tøffe handlinger for å nå målene deres, men han blir også plaget av de lidelsene han forårsaker. Ivanov har ikke latt seg overbevise av den yngre mannens argumenter, og Rubashov fortsetter sin tilværelse i ensomhet. Rubashov får høre at en annen fange snart skal henrettes.

Denne dødsdømte mannen heter Michael Bogrov, som tidligere var en nær venn av Rubashov. Mens Bogrov blir båret vekk gråtende og skrikende, trommer alle fangene - som tradisjonen deres er - langs veggene for å signalisere deres brorskap. Bogrov, når han passerer Rubashovs celle, roper fortvilet navnet hans. Men Rubashov, etter å ha sett ham passere gjennom et hull i døren, blir sjokkert over den patetiske skikkelsen Bogrov nå har blitt. En stund senere får Rubashov besøk av Ivanov i cellen sin. Han forteller Rubashov at Bogrovs henrettelse hadde blitt orkestrert av Gletkin i håp om å svekke Rubashovs besluttsomhet. I fangenskap fortsetter Rubashov å skrive i dagboken sin, og hans synspunkter er veldig i tråd med Ivanovs.

Rubashov forteller til fange nr. 402 at han endelig har tenkt å kapitulere. Men når nr. 402 skjeller ham ut, begynner de å krangle om hva ære er og de avbryter kontakten med hverandre. Rubashov signerer et brev til myndighetene hvor han endelig går med på å fullstendig gi avkall på sine opposisjonelle holdninger, og offentlig fordømme sine tidligere feil. Mens han tilstår alle de falske anklagene mot seg, tenker Rubashov på de mange gangene han hadde forrådt agenter i fortiden: Blant annet Richard, den unge tyskeren. Lille Loewy i Belgia. Orlova, hans tidligere sekretær og elskerinne. Han erkjenner at han nå blir behandlet med samme hensynsløshet som dem.

Eksterne lenker
 Les utgaven fra 1965 på Bokhylla.no

Bøker fra 1940
Lanternebøkene