alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Svenska kyrkan

Svenska kyrkan, på norsk Den svenske kirke, regnes for Sveriges nasjonalkirke. Siden 1. januar 2000 er den ikke lenger statskirke. Den er evangelisk-luthersk, men erstattet ikke den katolske kirken som tilfellet var under den Danske kronen. I Sverige etablerte man under reformasjonstiden i mindre grad et nytt presteskap, men gjennomførte vesentlige reformer av den eksisterende (katolske) kirken. Man opprettholdt det kirkelige hierarkiet fundert i den apostoliske suksesjonen. I Danmark, og etterhvert det selvstendige kongeriket Norge, fikk monarken rolle som Kristi stedfortreder hvorigjennom den liturgiske sakralitet og prestenes verdighet har blitt garantert direkte. 

Navnet Svenska kyrkan dukker for første gang opp i en lovtekst i 1860 (i den første svenske dissenterloven). Et eget navn for kirken i Sverige ble da nødvendig for å skjelne mellom Svenska kyrkan og andre trossamfunn, hvis eksistens ble erkjent for første gang av staten gjennom dissenterlovgivningen. Tidligere talte man heller om kyrkan i Sverige eller den svenska kyrkan. Den 1. januar 2000 ble relasjonene mellom Svenska kyrkan og staten endret, og innebærer at kirken ikke lenger er statskirke, men anses like fullt som Sveriges folkekirke. Imidlertid er Svenska kyrkan fortsatt til en viss grad styrt av Riksdagen, gjennom «Lag om Svenska kyrkan» (1998:1591), «Lag om införande av lagen om Svenska kyrkan» (1998:1592) samt «Lag om registrerat trossamfund» (1998:1593) og «Lag om avgift till registrerat trossamfund» (1999:291).

Prinsippet med apostolisk suksesjon skal ha overlevd gjennom mester Peter Mangnussons (daværende rektor ved Sankt Birgittahuset i Roma) bispevielse i Roma 1. mai 1524, samt det gode forholdet mellom Kong Gustaf Vasa og Pave Clemens VII (Giulio di Giuliano de Medici).

De svenske bispedømmer
Svenska kyrkan er inndelt i tretten bispedømmer, stift, og Uppsala stift er et erkebispedømme.

Kalmar domkyrka og Mariestad domkyrka har fortsatt rang av domkirker, men er ikke lenger hovedkirke i sitt bispedømme.

Se også 
 Augustanasynoden
 Evangeliska fosterlandsstiftelsen

Referanser

Litteratur
 Carl Henrik Martling: Fädernas kyrka och folkets – Svenska kyrkan i kyrkovetenskapligt perspektiv, Verbum 1992 ISBN 91-526-1808-0
 Erik Petrén: Kyrka och makt – Bilder ur svensk kyrkohistoria, Bokförlaget Signum 1990. ISBN 91-87896-02-8
 Kyrkans liv. Introduktion till kyrkovetenskapen, utg. av Stephan Borgehammar Verbum 1993. ISBN 91-526-2114-6
 Sveriges kyrkohistoria 8 band. Olika författare. Huvudredaktör: Lennart Tegborg. Verbum 1998-2005.

Eksterne lenker 
 

Lutherske kirker
 
Etableringer i  1536
1530-årene i Sverige
Kristendom i Sverige
Svenske organisasjoner
Marek Woloszyn

Marek Andrzej Wołoszyn (født 4. september 1963 i Polen) er en polsk-norsk illustratør, designer og kunstskribent. 

Marek Woloszyn har utdannelse fra kunstakademiet i Kraków i Polen. Han har illustrert flere bildebøker i Norge. Han har tidligere arbeidet med SIRKEL – teknisk kunstmagasin for Kunstnernes eget materialutsalg (KEM) i Oslo. 

Marek Woloszyn kom til Norge tidlig på 1990-tallet. Han er gift med illustratøren Hilde Kramer. De bor på Enebakkneset i Akershus.

Bibliografi

Billedbøker 
 (1991): Gratulerer med dagen Bjarne Betjent (tekst av Eyvind  Skeie)
 (1993): Hund får besøk (tekst av Cecilie Løveid)
 (1993): Herr Blaas vakre verden (tekst av Arild Nyquist) 
 (1994): Men jeg drømte det, jo! (tekst av Dag Larsen) 
 (1993): Frosken og sjiraffen (tekst av Thorvald Steen) 
 (1994):  Da frosken og sjiraffen skulle stupe kråke (tekst av Thorvald Steen) 
 (1995): Frosken og sjiraffen og stillheten (tekst av Thorvald Steen) 
 (1996): Eventyret om Mozart (tekst av Minken Fosheim)
 (2004): Kongen som var redd for lyset (tekst av Marit Ihle)

Priser 
 (1996): Kulturdepartementets billedbokpris for Eventyret om Mozart 

Norske illustratører
Polske illustratører
Vinnere av kulturdepartementets barnebokpriser
Fødsler i 1963
Grenader (Norge)

Grenader (fra fransk grenadier, granatkaster) er en yrkestittel på vervede soldater ansatt i den norske Hæren eller Luftforsvaret. I Sjøforsvaret er motstykket til en grenader en matros.

Personell som har signert kontrakt med Forsvaret etter fullført førstegangstjeneste, kalles vervede. Vervede kan være inne til daglig tjeneste eller de kan stå på beredskap. En vervet som er ansatt i daglig tjeneste i Luftforsvaret eller Hæren, kalles «grenader». De er personell uten militær lederutdanning som tar en kontraktsbefestet ansettelse, ofte på mellom 3 og 5 år i en militær stilling. Vervede må derfor ikke forveksles med befal eller offiserer som må ha gått befalskolen, ev. også krigsskolen.

I de fleste andre NATO-land finnes det såkalte underoffiserskorps som innebærer en egen karrierestige parallelt med offiserers. Norges forsvar har ikke lenger et underoffiserskorps, men i likhet med menige og korporaler vil grenaderer til sammenlikning falle inn under denne samlekategorien. Forsvarsstaben og Hærstaben utreder hvordan et slikt underoffiserskorps kan innføres i Norge.

I andre land praktiseres sjelden grenader som grad. Mer vanlig er at grenader der er en type soldat, slik som maskingeværskytter eller liknende. En grenader er da gjerne en tyngre utstyrt soldat.

Norske grenaderer og deres forhold reguleres av Forsvarets personellhåndbok del D.

Se også 
 Militære grader
 Grenader (infanterist)

Eksterne lenker
 Forsvarets Personellhåndbok, Del D, Forvaltning av grenaderer og matroser

Militære beskjeftigelser
Norges forsvar
Zwin

Zwin var en sjøarm i regionen Vest-Flandern, opprinnelig ved navn Sincfala. Den strakte seg fra Nordsjøen gjennom Nederland og Belgia til Brugge. Vannet ble til da en springflo satte en del av den flamske kysten under vann tidlig i det 12. århundre. Da vannet trakk seg tilbake hadde fjorden blitt til, med en munning på mer enn 6 km bredde. Frem til omtrent 1550 var den viktig for skipsfarten til og fra Brugge. To sjøslag har funnet sted mellom franske og engelske tropper, et i 1213 og et under hundreårskrigen – 24. juni 1340. Engelskmennene vant begge slagene.

Mens den var åpen for ferdsel fungerte kirketårnene i Westkapelle og Knokke som fyrlykter for skip underveis til Damme.  Etter 1550 hadde Zwin slibbet igjen og blitt så grunn at den ikke lengre var farbar. Dette førte til at uthavner ble anlagt, fra Nordsjøen av Sluis, Mude (nå Sint Anna ter Muiden), Hoeke og Damme. I dag forbinder en kanal kalt Groot Zwin (no.: Store Zwin) Brugge med Oostende.

Av vannstanden var det da ikke mye igjen, kun en tidevannspøl på stranden. Den ligger på grensen mellom Nederland (Cadzand) og Belgia.

Naturreservatet Het Zwin
Het Zwin er et naturreservat på 1,75 km², hvorav 1,5km² i ved Knokke-Heist i Belgia og resten i den nederlandske kommunen Sluis. Det ble i 1952 av grev Léon Lippens utnevnt til naturreservat, det første i Belgia. Det har et rikt fugleliv (fortrinnsvis sjø- og vadefugler), med en liten fuglepark og en klekkestasjon for stork (lat. Ciconia ciconia). Takket være dette er Het Zwin et populært mål for fugle-elskere. Videre er reservatet kjent for en flora rik på planter som tåler salt, som for eksempel marrisp (lat.: Limonium vulgare).

Frem til Vlaamse Gemeenschap, ansvarlig for styret av den flamske delen av Belgia, tok over ansvaret for Het Zwin i 2005 var Compagnie het Zoute ansvarlig for  området. Vlaamse Gemeenschap satte seg som mål å gjøre reservatet større og å bremse gjenslibbingen. Fugleparken ble overtatt av den belgiske provinsen Vest-Flandern.

I dette området, og strendene rundt har man funnet 40 millioner år gamle haitenner (fossil).

Eksterne lenker
  (nederlandsk / fransk)

Zeeuws-Vlaanderen
Flandern
Naturreservater
Ramsarområder
Kirkeverge

Kirkevergen er den øverste administrative lederen i et kirkelig fellesråd, som fins i hver kommune i Norge. Kirkevergen kan ansettes i heltids- eller deltidsstilling. Kirkeverge er en av de eldste norske profesjoner og oppstod rundt 1150. Stillingen er nevnt allerede i Frostatingsloven: «Det skal vera ombudsmann for kyrkjejordene innafor heradet og sokna som er den vitugaste, og som erkebispen peikar ut». 

Det har tidligere vært både tre- og fireårig kirkevergeutdannelse på høgskolenivå, men dette er avskaffet. 

En kirkeverge har ansvar for personal, økonomistyring, helse, miljø og sikkerhet, bygg- og gravplassforvaltning. Før den nye kirkeloven trådte i kraft 1.1.1997 var den lokale forvaltningen av kirken en del av kommuneadministrasjonen, og kirkevergen var da etatssjef underlagt kommunens rådmann. 

Ved innføringen av kirkeloven i 1997 ble den lokale kirkepolitikk og -forvaltning innenfor gravplasser, personell, økonomistyring og byggdrift overført fra kommunen til det nye folkevalgte forvaltningsorganet kirkelig fellesråd. Organisasjonsformen "kirkelig fellesråd" regnes etter enhetsregisterets definisjoner som en del av kommuneforvaltningen, og kommunen er lovpålagt å underholde kirkelig fellesråd. En kirkeverge kan sidestilles med en kommunal rådmann ved at disse begge er øverste administrative leder for hvert sitt folkevalgte organ og rettssubjekt innenfor kommuneforvaltningen.

Flere steder betegnes stillingen som daglig leder, som også er det begrepet kirkeloven bruker om kirkevergestillingen. Enkelte steder brukes begrepet kirkesjef som har sin opprinnelse fra den tid kirkevergen var etatssjef i kommunen. Bortsett fra stillinger lønnet av staten gjennom Kirkerådet og bispedømmerådene, er Den norske kirkes stillinger lønnet av kirkelig fellesråd, og har dette som arbeidsgiver.

Referanser 

Kirkelige stillinger
Den norske kirke
Brostein

Brostein er naturlig eller tilhogd stein som brukes til å lage brolegning, en renslig, solid og slitesterk overflate på veier, fortau, torv og andre plasser. Som regel er brostein hugget av granitt, men diabas, sandstein, basalt og gneis har også vært brukt. Navnet «brostein» kommer av at «broer» eller brolegning av trevirke ble lagt over sølete gater i middelalderbyene. Etterhvert ble trebrolegning erstattet av steinbrolegning, først av naturlig strandstein eller morenestein, kalt «kampestein», i 1800-årene av huggen stein.

I veibygging har brostein så å si helt blitt erstattet av asfalt, men den brukes fremdeles i begrenset omfang, spesielt på torv og gågater i bysentra.

Eldste bevarte brolegning i Oslo er kantbrosteinen ved slottsparken, av stein brutt ut av Wergelandsgrotten. 

1,3 meter dypt i Kong Oscarsgate i Bergen ligger den eldste bevarte brolegning i Norge. Det er lys stein fra strendene på Nordnes, mens den hvite sanden steinene lå i, kan ha vært ballastsand fra Holland.

I den eldste tiden brukte man «kuppelstein», rundt stein som ble funnet i naturen og lagt i løs sand. Dette veidekket var svært humpete både for fotgjengere og kjørende. Hensikten var at brosteinene skulle være lette å ta opp, siden det stadig måtte foretas reparasjoner av vannrørene som ofte var i ustand. Derfor forkastet man i København et forslag om tilhugne brostein nedlagt med asfalterte fuger. Hovedstadens verste brolegging fant man på Kongens Nytorv som det tok 20 år å brolegge.

Latrinevognene som hentet innholdet i byenes utedoer, var pålagt å være tette. Pga kuppelsteinene i datidens brolegging fikk disse vognene bare føres i skrittgang gjennom gatene. Men begge bestemmelser ble ignorert, og mye kloakk skvalpet over ved tømming og transport.

Referanser

Litteratur
 Roede, Lars: Gatelangs i Oslo gjennom 400 år. I Byminner nr.1-2008, s.2-23

Materialer
Magnar Nordtun

Magnar Nordtun (født 28. juni 1983 på Stord) er målvakt i Randaberg.  Han ble solgt fra Ålgård FK til Viking FK  i januar 2006. Tidligere har han spilt for klubben Bremnes. Han har spilt kamper for det norske U16- og U19-landslaget.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske fotballspillere
Fotballspillere for Viking FK
Fotballspillere for Randaberg IL
Norske landslagsspillere i futsal
Ola Bremnes

Ola Martin Bremnes (født 18. april 1955 i Svolvær) er en norsk musiker, forfatter og trubadur, bosatt i Kvæfjord i Troms. Han er bror av musikerne Kari Bremnes og Lars Bremnes.  

Han har arbeidet mye med Petter Dass, blant annet i oppsetningen Vær hilset! (1995) som har vært fremført på en rekke festivaler.  Hans Reysetøy var bestillingsverk til Festspillene i Nord-Norge 2001.
Han fikk Spellemannprisen 2000 sammen med søskenene Kari og Lars i klassen viser og viserock for Soløye (2000), Nordlysprisen (2004), Kardemommestipendiet (2006) og Prøysenprisen 2009 sammen med Lars. Han deltok dessuten på Torskeaften i Nordlendingenes Forening 2006.

Ola Bremnes utgav i 2007 barneboka Trøbbel i trapesen, illustrert av Odd Henning Skyllingstad.

Utgivelser 
 med Kari Bremnes, Mit navn er Petter Dass som var ved verdens ende, tekster av Petter Dass og musikk ved Sigvald Tveit, LP, Pro Musica, 1984
 Ord fra en fjord, med søskenene, Spinner Records, 1992
 Folk i husan, med Kari, Arne Bendiksen Records, 1980; ny utgave 1993
 Der trollbåra bryt, nordnorske eventyr lest av Karl Erik Harr, Grappa 1993
 Vær hilset!, med Bodø Domkor, med komponist Bjørn Andor Drage, og musikerne Håvard Lund, Susanne Lundeng, Børge Petersen-Øverleir, Terje Venaas og Finn Sletten.  CD, Grappa 1995
 Så lenge scootern kan gå, barnesanger fra forestillingen med Rikskonsertene 1993, med bl.a. Jan Gunnar Hoff, Grappa, 1997
 Jubel og sang, bok med melodier om Petter Dass, Cappelen 1997
 Vi som bygge skip, i anledning 100-årsjubileet til Kaarbø-verkstedet i Harstad.  Arrangement ved Bjørn Andor Drage.  Euridice, 1998
 Soløye med søskenene , 2000
 Livstegn, soloplate, Spinner Records, 2004.   Melodien Mi pia, din gutt satte ny rekord på Norsktoppen med 95 uker på rad.
 Gudene vet, soloplate, 2006
 Hav av tid, soloplate, 2010

 Bibliografi 
 Nu vil vi legge ut – salmer/sanger/viser, Nordnorsk forlag 1983
 Jubel og sang – salmer/sanger/viser, Cappelen 1997 
 Kirkemellom – bildebok, Godstrek 2001
 Trøbbel i trapesen – barnebok, Gyldendal 2007
 På gyngende grunn : en reise med Hurtigruta – sakprosa, illustrert av Ida Larmo, Kagge forlag 2019

 Priser og utmerkelser 
 Nominert til Spellemannprisen 1980 i klassen viser for Folk i husan (med Kari Bremnes)
 Blixprisen 1994
 Nordland fylkes kulturpris 1997 (med Kari og Lars Bremnes)
 Kvæfjord kommunes kulturpris 1999 (med Synnøve Olsen og Doris Markussen)
 Spellemannprisen 2000 i klassen viser og viserock for Soløye (med Kari og Lars Bremnes)
 Nordlysprisen 2004
 Nominert til Spellemannprisen 2004 i klassen viser for Livstegn Kardemommestipendiet 2006 (med Ulf Risnes)
 Nominert til Spellemannprisen 2006 i klassen viser for Gudene vet''
 Prøysenprisene 2009 (med Lars Bremnes)
 Gammleng-prisen i klassen viser 2016

Kilder 
 Presentasjon av Ola Bremnes i Forfatterkatalogen på Forfattersentrums nettsider

Eksterne lenker 
 olabremnes.no

Norske musikere
Norske låtskrivere
Norske sangtekstforfattere
Norske barnebokforfattere
Musikere tilknyttet Grappa Musikkforlag
Musikere tilknyttet Kirkelig Kulturverksted
Vinnere av Spellemannprisen
Personer fra Vågan kommune
Trubadurer
Fødsler i 1955
Sofus Arctander

Sofus Anton Birger Arctander (født 22. januar 1845 i Christiania, død 20. august 1924 på Lifjell i Telemark) var norsk politiker (Venstre), og flere ganger statsråd.

Utdanning, jobb i kommunen og lokalpolitikk
Sofus flyttet med familien fra Kristiania til Kristiansand i 1853, der faren fikk jobb som overtollbetjent. Efter examen artium 1863 relokerte Sofus til Kristiania der han i 1870 sikret seg en cand.jur., fulgt opp med filosofistipender ved Universitetet i Lund.

Han var lærer blant annet på Selje og Nordfjordeid ca. 1865, tok juridisk embetseksamen 1870, og arbeidet som fullmektig, sorenskriver og senere lensmann i Lofoten. Han var ordfører i Hadsel 1872–1878, senere stortingsmann fra 1879.

Nasjonale oppgaver i Kristiania
Han var innenriksminister i Sverdrups regjering (1884–88) og handelsminister i Michelsens regjering, der han var konstituert statsminister fra 31. august til 23. september 1905. Andre verv han hadde var borgermester i Bergen, tollskriver i Oslo, president i Odelstinget og førsteborgermester i Kristiania.  Han var aktiv i Nordlendingenes Forening som holdt til der i byen.

Bilder på jobben

Utmerkelser 

Arctander ble tildelt en rekke ordener for sitt virke. Han ble av kongen 1. juli 1887 forfremmet til kommandør av 1. klasse av St. Olavs Orden «for fortjenstfuld embedsvirksomhed», etter å ha blitt utnevnt til ridder i 1885. Arctander ble igjen forfremmet 31. oktober 1907, denne gang til ordenens høyeste grad, storkors. Han var også innehaver av Kroningsmedaljen 1906 og av 7. juni-medaljen. Videre var Arctander innehaver av storkors av Dannebrogordenen og var kommandør av den svenske Nordstjerneordenen. Han var storoffiser av den belgiske Leopoldsordenen og av den franske Æreslegionen, samt ridder av den Den prøyssiske krones orden. Videre ble han tildelt Thailands krones orden.

Familie
Han var av den slekten Arctander som kom fra Lødingen i nord. Faren var Hans Steenbuch Arctander (1801–85) og mora het Martha Dahll Nielsen (1804–96). 

Sofus giftet seg i 1881 med Maren Sofie Aars (1849–1940) som var sønnedatter av prest og hoffpredikant Jens Aars (1779–34), som også satt på Stortinget. Deres sønn Ivar Arctander (1885–1953) ble sosialøkonom, i likhet med datteren Signy Arctander som ble sjef i Statistisk Sentralbyrå.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Politiske taler av Sofus Arctander, virksommeord.uib.no

Norske innenriksministre
Norske handelsministre
Venstre-statsråder
Norske statsråder 1884–1905
Norske statsråder 1905–1940
Lagtingspresidenter
Stortingsrepresentanter fra Venstre
Stortingsrepresentanter 1880–1882
Stortingsrepresentanter 1883–1885
Stortingsrepresentanter 1889–1891
Stortingsrepresentanter 1901–1903
Stortingsrepresentanter 1904–1906
Ordførere i Hadsel
Storkors av St. Olavs Orden
Nordstjerneordenen
Æreslegionen
Personer fra Kristiansand kommune
Faithful (1996)

Faithful er en komedie fra 1996. Den var regissert av Paul Mazursky, produsert av Robert De Niro og skrevet av Chazz Palminteri.

Dette var Chers mindre suksessrike comeback på kinolerettet i 1996. Hun spiller en forsmådd kone som får et uventet møte med en leiemorder.

Handling 
På deres tjue års bryllupsdag mottar Maggie, en deprimert husmor, et diamant-halskjede og en pris på sitt hode - begge deler levert av ektemannen hennes, Jack, som har en affære med en annen kvinne.

Men leiemorderen Tony begynner snart å knytte nære bånd til Maggie i stedet. Senere dukker Jack opp selv, noe som kompliserer hele situasjonen enda mer.

Skuespillere 
 Cher som Margaret Connor
 Chazz Palminteri som Tony
 Ryan O'Neal som Jack Connor
 Paul Mazursky som Dr. Susskind
 Amber Smith som Debbie
 Elisa Leonetti som Maria
 Mark Nassar som Maria's kjæreste.
 Stephen Spinella som en ung mann.
 Jeffrey Wright som en annen ung mann.
 David Marino som lille Tony
 Steven Randazzo som Tony's far.
 Olinda Turturro som Tony's mor.
 Max Norat som butikk-eier

Eksterne lenker 
 

Krimkomedier
Filmkomedier fra USA
Filmer fra 1996
Engelskspråklige filmer
If These Walls Could Talk

If These Walls Could Talk er en amerikansk TV-film fra 1996, regissert av skuespilleren og artisten Cher. Cher spilte også selv en av rollene i denne filmen, og hun ble nominert til en Golden Globe for sin rolletolkning. En oppfølger, If These Walls Could Talk 2, ble publisert i 2000.

Handling

Filmen er en trilogi av historier fra det samme huset, men med forskjellige beboere og spredt over en tid på 40 år. Filmen tar for seg tre forskjellige kvinner som opplever en moralsk krise når de uventet blir gravide. De må ta valg i forhold til abort. Den første delen er fra 1952, da abort var ulovlig. En sykepleier må takle sin uventede graviditet og hun må gå til drastiske skritt for å få abort. I 1974 er det en husmor med fire barn fra før som oppdager at hun er gravid. Hun bestemmer seg for at hun ikke takler enda et barn. I 1996 bestemmer en gravid collegestudent seg for abort, men hun forstår ikke hva hun må gå gjennom for å få en.

Rolleliste 
Hendelsene fra 1952:
 Demi Moore som Claire Donnelly
 Shirley Knight som Mary Donnelly
 Catherine Keener som Becky Donnelly
 Jason London som Kevin Donnelly
 C. C. H. Pounder som Jenny Ford

Hendelsene fra 1974:
 Hedy Burress som Linda Barrows
 Sissy Spacek som Barbara Barrows
 Joanna Gleason som Julia
 Xander Berkeley som John Barrows
 Janna Michaels som Sally Barrows
 Ian Bohen som Scott Barrows
 Zack Eginton som Ryan Barrows

Hendelsene i 1996:
 Anne Heche som Christine Cullen
 Cher som Dr. Beth Thompson
 Jada Pinkett som Patti
 Eileen Brennan som Tessie
 Lindsay Crouse som Frances White
 Craig T. Nelson som Jim Harris
 Matthew Lillard som Protester
 Rita Wilson som Leslie

Eksterne lenker
 

Antologifilmer
Dramafilmer fra USA
Filmer fra 1996
Engelskspråklige filmer
Evenkia

Evenkia (russisk Эвенкийский автономный округ) var et selvstyrt distrikt (okrug) i Russland. Evenkia var del av Krasnojarsk kraj, men samtidig et eget føderasjonssubjekt i Den russiske føderasjon. Det administrative senteret var Tura, arealet 767 600 km² og innbyggertallet var 17 700 i 2002.

Geografi 
Evenkia er det minst tettbygde området i Russland og har lavere befolkningstetthet enn Grønland. På et område om lag like stort som Norge og Sverige til sammn bor det om lag like mange mennesker som på Stord. Evenkia ligger i den sentrale delen av den sibirske vidda. Det høyeste punktet er fjellet Kamen (1701 moh.). Store områder i nord har permafrost, men om lag 80 prosent av området er taiga. Middeltemperaturen i januar er -34°C, og i juli 15°C.

Reindrift er en viktig næring. Etterhvert håper man å utvikle oljevirksomhet og turisme.

Jernbane eller veier finnes praktisk talt ikke. Kommunikasjonsmiddel er hovedsakelig elvebåt, fly eller kjørerein.

Demografi
Folketallet i  2002 var på 17 697. Av disse var det representanter fra 67 etniske grupper, hvor etniske russere (62 %) og evenkere (21,5 %) er de dominerende.

Som andre autonome okruger var Evenkia bygd opp rundt en minoritet, i dette tilfelle evenkerne, som snakker evenkisk som er et tungusisk språk.

Historie 

Evenkia har vært del av Russland sidan 1600-tallet. Både i tsar-tiden og sovjet-tiden var det fangeleirer for politiske fanger her. 30. juni 1908 var Evenkia åsted for en av de største naturlige eksplosjonene på jorda i moderne tid. Skogen i et område på over 3000 km² ble lagt flatt etter en eksplosjon på  mellom 10 og 15 megatonn, forårsaket av en meteoritt. Området er så øde at den første ekspedisjonen ikke nådde fram til eksplosjonsstedet før i 1927.

Det autonome området ble opprettet i 1930. Etter oppløsningen av Sovjetunionen i 1991 ble Evenkia et av føderasjonssubjektene i Den russiske føderasjon, men også fremdeles en del av Krasnojarsk kraj. Boris Zolotarjov var den siste guvernøren i Evenkia (2001–2007).

17. april 2005 ble det vedtatt i en folkeavstemning at Evenkia, sammen med Tajmyr, vil bli slått sammen med Krasnojarsk kraj. Dette skjedde 1. januar 2007.

Tidligere føderasjonssubjekter i Russland