Orientering

For avisa «Orientering», se Orientering (avis).

Orientering er en idrett som går ut på at man skal ta seg raskest mulig gjennom en løype i et bestemt terreng ved hjelp av kart, kompass og naturobservasjoner. 

Mellom start og mål skal man besøke et antall poster. Disse er utstyrt med postflagg, og blir plassert på detaljer i terrenget, som for eksempel stein, stup eller gjerder. 
På kartet er det inntegnet ei løype der postene er tegnet inn som nummererte sirkler, som angir rekkefølgen postene må besøkes i, og sirklene er bundet sammen med linjer. En slik sirkel er tegnet rundt detaljen som skal bli funnet, og denne detaljen er også definert i postbeskrivelsen.

Historikk 
Idretten oppstod i det svenske militæret på slutten av 1800-tallet. Det første sivile orienteringsløpet ble arrangert i 1897 i Nordmarka i Norge. Arrangør var IK Tjalve. I 1937 ble det første norgesmesterskapet arrangert, og den 1. oktober 1945 ble Norges Orienteringsforbund stiftet. Det internasjonale orienteringsforbundet (IOF) ble stiftet i 1961, og verdensmesterskap er arrangert siden 1966.

Etymologi: Østvendt 
Etymologisk er ordet orientering avledet fra fransk s'orienter (fra ca. 1727) "å peile (seg)", lit. "å vende mot øst". Det gammelfranske ordet orient (c. 11. århundre) betyr "øst", og kommer opprinnelig fra latinsk orientum "stigende, den stigende sol, øst, del av himmelen der solen stiger". I betydningen "bestemme retning" er attestert fra 1842.

Orienteringskartet 

I orientering brukes spesiallagde kart; detaljeringsgrad og utseende er bestemt i det internasjonale orienteringsforbundets kartnorm. Målestokken er normalt 1:15 000 eller 1:10 000, men flere og flere kart kommer med målestokk 1:5000. Ved noen anledninger brukes også kart i målestokken 1:7500. Ekvidistansen er 5 meter. (2,5 meter for kart i spesielt flatt terreng). Hvis vanlige høydekurver ikke er tilstrekkelig for å vise spesielt terreng, kan det brukes én stiplet hjelpekurve mellom de vanlige. På kartet er lett synlige detaljer og ledelinjer markert, i tillegg indikeres løpbarheten i terrenget med gultoner for åpne områder og grønntoner for bevokste områder. For sprintkart gjelder egen kartnorm, her er målestokken ofte 1:4000.
Orienteringskartet konstrueres fra flyfoto, her blir høydekurver, vegetasjonsgrenser, stier og andre synlige detaljer tegnet inn. En synfarer tar med seg dette grunnlaget ut i skogen og besøker alle deler av terrenget. Grunnlagskartet blir justert og detaljer som ikke ble sett i flybildene tegnes inn. Synfarerens konseptkart vektoriseres i et spesialprogram, før det ferdige kartet trykkes med 5-fargetrykk på tykt papir. Utskrifter fra fargeskrivere benyttes ofte til trening, men er foreløpig ikke godkjent for konkurranser. På grunn av endringer i terreng og vegetasjon må orienteringskartene revideres ofte, kart eldre enn et par år brukes sjelden til større løp. I motsetning til andre topografiske kart er orienteringskartet konstruert med magnetisk nord opp. Sidekanter på kartet og nord-syd-linjer er også orientert etter lokalt magnetisk nord, slik at man kan orientere etter kompass uten å ta hensyn til eventuell misvisning.

Karttegn og kartfarger 
I orientering benyttes IOFs kartnormer (https://web.archive.org/web/20110817102924/http://orienteering.org/resources/mapping/).

Kartfarger er helt enkelt fargene på kartet, men de ulike fargene betyr ulike ting.
 blått er vått - altså bekker, elver, vann, myr og søkk
 gult er åpent område - altså åpne plasser og jorder
 hvitt er åpen skog
 grønt er tettere skog
 svart er hardt - altså hus, sti, stein, stup, skrent og grusvei
 lysebrun er asfalt - altså asfaltert vei og parkeringsplasser

 brun er høydekurver

Karttegn er de forskjellige detaljene i naturen tegnet som et bestemt symbol på kartet.
 svart prikk er stein
 stor svart prikk er stor stein
 svart stiplet linje er sti
 tykk, svart, stiplet sti er stor sti eller traktorvei
 svart figur ofte formet som firkant er hus
 svart linje er grusvei
 tykk og kort svart strek er skrent
 tykk og kort svart strek med små streker ut på den ene siden(ser ut som en liten kam) er stup - jo flere streker ut jo høyere
 tynn svart strek med skrå streker ut på den ene siden en id er gjerde
 mange små svarte prikker er steinrøys
 svart kryss er en spesiell menneskeskapt detalj
 to parallelle linjer med strek mellom seg noen steder er kraftledninger - de små strekene som binder de to parallelle sammen er mastene
 grønt kryss er enslig tre
 gusjegrønn er privat eiendom, ofte hage
 blå V er pytt
 blå prikket linje er inntørket bekk
 blå stripe er bekk
 blå, tykk linje er elv
 blått område er vann
 mange blå parallelle linjer er myr
 gult område med hvite prikker er åpent område med spredte trær
 gult område er åpen plass
 gult område med små svarte prikker er dyrka mark
 brun prikk er liten kolle
 brun sirkel er stor kolle
 tynne brune streker er høydekurver - disse viser hvor bratt det er
 tykke brune streker er tellekurve (hver femte høydekurve)
 brunt område er asfaltert område, parkeringsplass

Postbeskrivelse 
Selv om postbeskrivelsen vanligvis er skrevet i klartekst i nybegynnerløyper, er postbeskrivelser  i  viderekomne og avanserte løyper gitt som symboler i en tabell. For den uinnvidde, kan dette se ut som rene hieroglyfer, men systemet er ganske enkelt å mestre og er mer presist og kompakt enn tekstlige beskrivelser, og har den fordelen i å bli forstått over hele verden. 
Eksemplet vist her begynner med et par linjer som beskriver løpet. Den tredje linje viser først en klasse eller løype. Det andre feltet er løypelengden i  (i kilometer eller meter), som alltid er målt som den korteste distanse en løper må bevege seg for å fullføre løpet. Med andre ord, i en rett linje unntatt når en hindring slik som en sjø eller forbudt område tvinger fram et avvik. Det tredje feltet er samlet stigning (helst bare for eliteklasser) målt langs en ideell rute  (bestemt av løypelegger). De påfølgende linjer  i postbeskrivelsen beskriver plassering av poster, og den siste linjen beskriver  adkomst til mål  fra siste post. 

Postbeskrivelsens hensikt: 
Den skal beskrive terrengdetaljen, samt postskjermens plassering, for løperen, mer presist enn det som framgår av kartet. Koden gjør at løperen kan kontrollere at han er ved rett post. En post kan inngå i flere løyper samtidig, slik at postkoden vanligvis ikke korresponderer med postens rekkefølgenummer. 

De enkelte poster:

 kolonne A: Postnummer  (i dette tilfelle den sjette) 
 kolonne B: Koden – på eller i nærheten av flagget (her 56) 
 kolonne C: Hvilken detalj – hvis det er flere like 
 kolonne D: Postdetalj  (her kampestein) 
 kolonne E: Detaljens karakter 
 kolonne F: Detaljens størrelse 
 kolonne G: Skjermens nøyaktige plassering i/på/ved detaljen (her på nordvestsiden) 
 kolonne H: Andre viktige opplysninger

Konkurranseprogram 
Ultralangdistanse er de aller lengste løpene, løypelengden er gjerne rundt 25 kilometer for menn, mellom 15 og 20 for kvinner. Det arrangeres norgesmesterskap hvert år, men foreløpig er det ikke verdensmesterskap i ultralangdistanse. Løpene arrangeres ofte med fellesstart, da benyttes gafling for å hindre henging (at en løper følger etter en annen, uten å orientere selv). Et tradisjonsrikt ultralangdistanseløp i Norge er Blodslitet.

Langdistanse erstattet den klassiske distansen. Løypelengden er rundt 12-17 km for herrer og 7-12 km for kvinner. Herrene skal ha en vinnertid på rundt 90 minutter, mens damene skal helst vinne på rundt 80 minutter. Langdistanse er på programmet i VM, EM og NM. 

Mellomdistanse er en lengre versjon av forgjengeren kortdistanse. Vinnertidene skal være 30-35 minutter, løypelengden blir 4-6 km for menn, 3-5 km for kvinner. En god mellomdistanseløype skal ha variasjoner i strekklengde, ha retningsforandringer og sette høye krav til kartlesning. Mellomdistansen er ofte sett på som den mest krevende distansen orienteringsteknisk. Micr-O er en tv-tilpasset versjon av mellomdistansen. På enkelte poster er det mange postflagg, dersom løperen tar feil, må det løpes en straffeunde. Micr-O under det nordiske mesterskapet i 2005 ble sendt på TV 2. I 2006 skulle Micr-O også inngått i mellomdistansen i VM i Danmark, men dette ble stoppet av manglende finansiering. Mellomdistanse er på programmet i VM, EM og NM. 

Sprint eller kortdistanse, er en relativt ny øvelse, første NM i sprint ble arrangert i 2000, første VM i 2001. Vinnertidene i sprint skal være rundt 12-15 minutter. Sprinten kan både inneholde skogsterreng og mer urbant terreng som parker og bebygde områder. Park World Tour er en uoffisiell verdenscup i park-sprint, arrangert siden 1998. Sprint er på programmet i VM, EM og NM.

Nattorientering utøves i mørke, ved hjelp av en hodelykt. Postene er her markert med refleks eller en lyskilde. Løypelengdene ligger som regel mellom langdistanse og mellomdistanse. Det arrangeres NM i nattorientering, men ikke VM. 

Stafett
I mesterskapene løpes stafettene med tre etapper, hver med vinnertid på i underkant av en time. For å spre løperne benyttes gafling. Gafling går ut på at løpere underveis på samme etappe må innom ulike poster. Selv om man på de ulike etappene har vært innom forskjellige poster, skal det alltid være slik at alle lagene totalt sett har løpt de samme strekkene. Stafett er på programmet i VM, EM og NM. 

Sprintstafett er den nyeste øvelsen i orienteringssporten. Dette er en stafett med fire etapper med mixede lag. Begge kjønn danner laget som stilles opp etter formelen D-H-H-D. Hver etappe tar rundt 15 minutter å løpe, noe som gjør at sprintstafetten avgjøres på ca. én time. I likhet med individuell sprint bruker løperne sprintkart for å orientere seg og øvelsen arrangeres gjerne i bymiljø. Sprintstafett kom med på programmet i VM og NM i 2014, og ble med i EM i 2016. 

I tillegg til mesterskapsstafettene arrangeres det mange andre stafetter med opptil 25 etapper. Jukola-stafetten i Finland er den største, herreklassen samler på det meste over 1700 sjumannslag, mens dameklassen, Venla, teller drøye 1200 femmannslag. Tiomila er Sveriges største, i løpet av en natt løpes det over ti mil fordelt på ti etapper (herreklassen). Dameklassen løper rundt 35 km på 5 etapper.

Utøvere 

Aktive norske
 Sigrid Alexandersen
 Marianne Andersen
 Andrine Benjaminsen
 Ida Marie Næss Bjørgul
 Magne Dæhli
 Kasper Fosser
 Silje Ekroll Jahren
 Eskil Kinneberg
 Olav Lundanes
 Anne Margrethe Hausken Nordberg
 Kamilla Olaussen
 Gaute Hallan Steiwer
 Håkon Jarvis Westergård
 Øystein Kvaal Østerbø

Tidligere aktive norske

 Ragnhild Bente Andersen
 Stig Berge
 Morten Berglia
 Bernt Bjørnsgaard
 Carl Henrik Bjørseth
 Sigurd Dæhli
 Mari Fasting
 Jan Fjærestad
 Ivar Formo
 Ingrid Hadler
 Birgitte Husebye

 Åge Hadler
 Holger Hott
 Elisabeth Ingvaldsen
 Egil Johansen
 Carl Godager Kaas
 Øystein Kristiansen
 Magne Lystad
 Anders Nordberg
 Jørgen Rostrup
 Tore Sandvik
 Tore Sagvolden

 Hanne Sandstad
 Ola Skarholt
 Hanne Staff
 Harald Thon
 Øyvin Thon
 Petter Thoresen
 Håvard Tveite
 Bjørnar Valstad
 Linda Verde
 Brit Volden
 Eystein Weltzien

Aktive utenlandske

  Tove Alexandersson
  Maja Alm
  Gustav Bergman
  Lucas Basset
  Ida Bobach
  Søren Bobach
  Olle Boström
  Mårten Boström
  Edgars Bertuks
  Dana Brožková
  Graham Gristwood
  Fabian Hertner

  Daniel Hubmann
  Martin Hubmann
  Pasi Ikonen
  Minna Kauppi
  Andrey Khramov
  Emma Klingenberg
  Oleksandr Kratov
  Matthias Kyburz
  Jonas Leandersson
  Jerker Lysell
  Yannick Michiels

  Svetlana Mironova
  Valentin Novikov
  Jan Procházka
  Martin Regborn
  Tatiana Ryabkina
  Timo Sild
  Emil Svensk
  Catherine Taylor
  Frederic Tranchand
  Nadiya Volynska
  Judith Wyder

Tidligere aktive utenlandske

  Christian Aebersold
  Annika Billstam
  Thomas Bührer
  Emma Claesson
  Thierry Gueorgiou
  Yvette Hague
  Jarkko Huovila
  Martin Johansson
  Karolina A. Højsgaard

  Heli Jukkola
  Annichen Kringstad
  Ulla Lindkvist
  Jani Lakanen
  Matthias Merz
  Allan Mogensen
  Jörgen Mårtensson
  Katalin Oláh
  Yuri Omeltchenko

  Simone Niggli
  Rolf Pettersson
  Juhani Salmenkylä
  Janne Salmi
  Marita Skogum
  Jamie Stevenson
  Chris Terkelsen
  Emil Wingstedt

Verdensmesterskap, arrangørsted og land 

 1966: Fiskars, Finland
 1968: Linköping, Sverige
 1970: Friedrichroda, DDR 
 1972: Stare Splavy, Tsjekkoslovakia 
 1974: Silkeborg, Danmark 
 1976: Aviemore, Storbritannia
 1978: Kongsberg, Norge 
 1979: Tammerfors, Finland 
 1981: Thun, Sveits 
 1983: Zalaegerszeg, Ungarn 
 1985: Bendigo, Australia 
 1987: Gerardmer, Frankrike

 1989: Skaraborg, Sverige
 1991: Marianske Lazne, Tsjekkoslovakia 
 1993: West Point, USA 
 1995: Detmold, Tyskland 
 1997: Grimstad, Norge 
 1999: Inverness, Storbritannia 
 2001: Tammerfors, Finland 
 2003: Rapperswil/Jona, Sveits 
 2004: Västerås, Sverige
 2005: Aichi, Japan
 2006: Århus, Danmark
 2007: Kyiv, Ukraina

 2008: Olomouc, Tsjekkia
 2009: Miskolc, Ungarn
 2010: Trondheim, Norge
 2011: Savoie, Frankrike
 2012: Lausanne, Sveits
 2013: Vuokatti, Finland
 2014: Trentino, Italia
 2015: Inverness, Skottland
 2016: Strömstad, Sverige
 2017: Otepää, Estland
 2018: Riga, Latvia
 2019: Østfold, Norge

For resultater, se VM i orientering.

Andre former for orientering 
 Skiorientering utøves på langrennsski i et tett løypenett.
 Sykkelorientering
 Biathlon-orientering
 Presisjonsorientering
 Radiopeileorientering
 Turorientering

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Norges Orienteringsforbund
 Det internasjonale orienteringsforbundet
 o-norge.no - Nettsted av og for o-løpere
 Orienteering.is (Internasjonal O-avis på nett, følger verdenseliten)
 Alternativet (Svensk nyhetsside)
 Norges Orienteringsforbund, Presisjonsorientering
 Radiopeileorientering
 Lær orientering på internett