Aemilianus

Marcus Aemilius Aemilianus Augustus (født ca. 207/213, død 253), også kjent som Aemilianus, i engelsk litteratur som Aemilian, var romersk keiser i tre måneder i 253.
Han var kommandant for troppene fra provinsen Moesia og fikk viktige seire over angripende gotere som invaderte riket. Av denne grunn ble han utropt til keiser av sine soldater. Han forflyttet seg deretter raskt til Italia hvor han beseiret keiser Trebonianus Gallus, men kun for å bli drept av sine egne menn da en annen general, Valerian (Valerianus) utropte seg til keiser og dro mot Aemilianus med en større hær.

Liv og virke

Bakgrunn og militære karriere 

Aemilianus ble født i den romerske provinsen Africa. I henhold til en kilde fra 300-tallet, Epitome de Caesaribus, ble han født i Girna (dagens Djerba, en øy utenfor dagens Tunisia) og en referanse i samme kilde indikerer at han var født i 207. I henhold til en senere kilde på 1100-tallet, Johannes Zonaras, var han libyer. En annen krønike fra 1200-tallet hevder at han var førti år da han døde i 253.

Det finnes to versjoner som omhandler hans slekt, men begge er overdrevne: mens Eutropius og hans greske oversetter Paeanius antagelig snakket nedsettende om en mislykket usurpator da de forteller at han kom fra en ikke særlig betydningsfull familie, synes kronikøren Johannes av Antiokia derimot å referere fra Aemilianus’ egen propaganda når han skriver at usurpatoren benyttet sin egen slektsforbindelser for å ta makten. Aemilianus giftet seg med Cornelia Supera, en kvinne opphav fra romerske Africa, men når de ble gift er ukjent, skjønt ettersom begge var fra samme provins er det mulig at de ble gift før han forlot Nord-Afrika.

I løpet av styret til Trebonianus Gallus og hans sønn Volusianus (251–253) ble Aemilianus sendt til Balkan for å overta den militære ledelsen av en hær. Hans hovedansvar var å sikre freden langs grensen av Donau som hadde blitt utsatt for flere angrep av gotere ledet av deres konge ved navn Cniva (eller Kniwa).

Gallus sikret seg den romerske tronen etter keiser Decius døde i slaget ved Abrittus i 251 mot nevnte Cniva. Senere måtte Gallus håndtere utbruddet av en pest som herjet Roma. Han var ikke populær i hæren, hovedsakelig grunnet de ydmykende fredsavtalene som ble signert i 261 med goterne og dessuten med Sjahpur I av Persia som angrep romersk Syria. I henhold til Johannes av Antiokia var Aemilianus, da han fikk ledelsen over hæren i Moesia, allerede misunnelig på Gallus og sammensverget forræderi mot ham. Han var også en motstander av det romerske senatet, og hans oppviglerske planer ble bekreftet av skribenter som Hieronymus og Jordanes.

Seier over goterne og opprør mot Gallus 

I 253 hevdet goterne, ledet av deres høvding Cniva, at de ikke hadde fått betaling fra romerne i henhold til avtalen av 251. De krysset grensen og angrep området Kappadokia og byene Pessinus og Efesos i Anatolia. Moderne historikere tror at den manglende betalingen ikke var en endring i romersk politikk, og at årsaken var heller at goterne forsøkte å utnytte deres militære framgang. Aemilianus hadde kommandoen over hæren som hadde til oppgave å forsvare dette området, men det nylige nederlaget i slaget ved Abrittus hadde gjort hans soldater nervøse. Aemilianus formante dem, minnet dem om romersk ære (i henhold til Zosimus) og lovte dem tributt fra goterne (i henhold til Johannes Zonaras). Romerne klarte å overraske goterne, drepte de fleste av dem, angrep deretter goternes område som førte til at romerne tok krigsbytte og satte fri fanger. De romerske soldatene samlet seg om sin hærfører, hyllet ham og utropte ham til keiser. Imidlertid hevdet Jordanes at Aemilianus’ soldater hadde plyndret romersk område framfor å skaffe seg krigsbytte fra goterne.

Med sine menn reiste Aemilianus og etterlot sin provins ubevoktet og reiste raskt mot Roma for møte den legitime keiser Gallus før denne kunne skaffe seg forsterkninger. Mens Aemilianus bevegde seg mot Roma langs Via Flaminia, som gikk fra Adriaterhavet og over Appenninene, fikk Gallus og Volusianus ham erklært som «fiende av staten» av det romerske senatet, og forlot deretter Roma for å møte oppvigleren fra øst. Denne strategien antyder at Aemilianus' hær var langt mindre enn deres da de antagelig ikke forventet at forsterkninger ville komme tidsnok, men stolte på at deres større hær var tilstrekkelig til å vinne en konfrontasjon. De to hærene møttes ved Interamna Nahars (dagens Terni) ved sørenden av den østlige grenen av Via Flaminia. Mot alle odds var Aemilianus seierrik. Gallus og Volusianus flyktet nordover med noen få tilhengere, antagelig som en taktisk forsinkelse i påvente at forsterkningene skulle komme, men ved Forum Flaminii (dagens San Giovanni Profiamma), ved den vestlige grenen av Flaminia, ble de drept av sine egne livvakter, som regnet med at deres forræderi kunne skaffe dem en belønning.

Aemilianus' tre måneder 

Aemilianus fortsatte videre mot Roma. Det romerske senatet, etter en kort opposisjon, besluttet å anerkjenne ham som keiser. I henhold til en del kilder skal Aemilianus deretter ha sendt et brev til senatet hvor han lovte å kjempe for Romerriket i Trakia og mot Perserriket, og frafalle sin makt til senatet som han betraktet seg selv som en general av. Han mottok deretter titlene Pius, Felix og Pater Patriæ, tribunicia potestas, og ble forfremmet til rangen av pontifex maximus; han ble imidlertid ikke forfremmet til consulate, antagelig for at han ikke var sønn av en senator. De mynter han fikk preget viser at hans egen propaganda fokuserte på hans dyktighet som militær kommandant — han hadde beseiret goterne da ingen trodde det var mulig og således beviste at han var den rette mannen for jobben å gjenopprette Romerrikets makt.

Imidlertid var Valerian (Valerianus), guvernør for provinsene ved Rhinen, på marsj sørover med en hær som i henhold til Zosimus hadde blitt tilkalt som forsterkninger av Gallus. Dagens historikere mener at denne hæren, muligens mobilisert for en påhvilende militær kampanje i øst, ble satt i bevegelse først etter Gallus' død for at Valerian ville gripe sjansen til selv å ta makten. Aemilianus' menn, som fryktet en innbyrdeskrig og ikke minst Valerians langt større hær, gjorde mytteri. De drepte Aemilianus ved Spoletium eller ved broen Sanguinarium, mellom Oriculum og Narnia (halvveis mellom Spoletium og Roma), og anerkjente Valerian som den nye keiser.

Etter Aemilianus' død, ble en damnatio memoriæ erklært mot ham en gang mellom slutten av juli og midten av september. Det er mulig at usurpatoren Silbannacus var en offiser som ble etterlatt i Roma av Aemilianus før han dro ut for å møte Valerian. Han forsøkte senere å bli keiser, men ble også drept.

Den problemfylte keisertiden til Aemilianus ble kanskje best oppsummert av Eutropius:
{{Sitat|Aemilianus kom fra en meget ubetydelig familie, hans styre var enda mer ubetydelig, og ble drept i den tredje måneden [av sitt styre].}}

 Referanser 

 Litteratur 
 Banchich, Thomas: «Marcus Aemilius Aemilianus (ca. July – ca. September, 253)» i: De Imperatoribus Romanis Potter, David S. (2004): The Roman Empire at Bay AD 180–395'', Routledge. ISBN 0-415-10058-5

Eksterne lenker 
 

Romerske keisere
Dødsfall i 253
Krisen i det tredje århundret