alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Unitarisme

Unitarisk kristendom eller unitarisme er en gren av kristendommen som legger vekt på antitrinitarisme, fornuftsbasert og dogmefri tro. De unitariske kirkesamfunn oppsto på 1560-tallet som en direkte følge av reformasjonen i Transilvania og Polen. I Ungarn og Romania i dag regnes unitarkirkene som nasjonale kirker, og har en felles sammenhengende historie som går tilbake til grunnleggeren Frans David 1568. De første unitarinspirerte kirker i Polen (De polske brødre eller socinianere) døde ut som kirkesamfunn på 1600-tallet. 

Felles for de fleste unitarkirker er at de betrakter treenighetslæren som uforenlig med troen på at Gud er én, derav navnet «unitar» (fra latin: unitas, som betyr «énhet»). Allikevel stilles den enkelte unitar fritt til selv å bestemme sitt forhold til treenighetslæren og andre dogmer. Dette har ført til at det i mange land – og særlig i Tyskland og USA – har vokst fram unitarmenigheter som enten har forlatt kristendommen eller som består av både kristne og ikke-kristne grupperinger. Blant de mest kjente norske unitarer finner vi Hans Tambs Lyche, Kristofer Janson, Herman Haugerud og ekteparet Nina og Edvard Grieg. I Norge er unitarismen i dag representert ved Den norske unitarkirke. (Unitarforbundet) Norske unitarprester med godkjenning fra den transilvanske unitarisme i Ungarn er i dag Knut Heidelberg og Kjell Morten Bråten.

Eksterne lenker
 Center for Socinian Studies
 Dictionary of Unitarian and Universalist Biography
 Kjente unitarer
 Unitarforbundet Béd Dávid (Den norske unitarkirke)

 
Antitrinitarisme
Terje Langli

Terje Bjarte Langli (født 3. februar 1965 i Steinkjer) er en norsk tidligere langrennsløper for Henning IL, og tidligere smøresjef for langrennslandslaget. Han vant 10 kilometer klassisk under VM 1991, og fikk bronse på 30 kilometer klassisk under OL 1992. Han har dessuten stafettgull fra de samme lekene, samt fra VM 1993.  I 1991 ble han tildelt Olavstatuetten. I 2003 startet han opp firmaet Oneway Norge AS.

Verdenscupseire

Medaljer i norske mesterskap

Referanser

Litteratur

Eksterne lenker 
 

Norske langrennsløpere
Olympiske mestere for Norge
Olympiske bronsemedaljevinnere for Norge
Verdensmestere i langrenn
Norgesmestere i langrenn
Deltakere under Ski-VM 1987
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1988
Langrennsløpere under Vinter-OL 1988
Deltakere under Ski-VM 1989
Deltakere under Ski-VM 1991
Deltakere for Norge under Vinter-OL 1992
Langrennsløpere under Vinter-OL 1992
Deltakere under Ski-VM 1993
Deltakere under Ski-VM 1995
Fødsler i 1965
Olympiske medaljevinnere i langrenn
Larne

Larne er en by i Antrim i Nord-Irland. Den irske formen av navnet, Latharna, betyr «Lathars land» og viser til en irsk prins som levde i området.

Havnen i Larne har vært i bruk i mer enn 1000 år, og er i moderne tid mest brukt av fraktskip. Byen ligger like nord for Belfast og er en mye brukt fergehavn. Tidligere var det vanligst å ta ferge til Stranraer i Skottland. Nå går det også ferge til Fleetwood i England. Den har en egen politistyrke, Larne Harbour Police.

Eksterne lenker 
 

Byer i Antrim
Havner i Irland
Strikk

Strikk var en norsk popgruppe som var aktiv i 1970- og 1980-årene. Deres mest kjente sang er «Sol» (med refrenget «God dag, god dag, dette her er meteorologisk institutt …»), skrevet av Asbjørn Krogtoft og utgitt i 1980 (og på albumet Fine Norske Sommerlåter 2 (diverse artister) i 1993). Medlemmene i Strikk var Ottar «Big Hand» Johansen, Asbjørn Krogtoft og Dag Spantell. B-siden til singelen «Sol» var «Været i sommer».

Diskografi
Et tøyelig band (1980)
 «Sol»
 «TV-slaven»
 «Gi meg et sted»
 «Gå på»
 «Helstrøken kjerre med stil»
 «Vi bare joiker»
 «Supermann»
 «Et barneår til»
 «Tiger'n er løs»
 «Sommerferie»
 «Hoppestrikk-sangen»
 «Tidsmaskin»

Eksterne lenker
 Strikk, hos diskografi.no

Norske popgrupper
Elverhøy

Elverhøy, eller Elverhøi og Elverhøj, kan vise til:
Et musikkalbum av Helene Bøksle, se Elverhøy (album)
Ei øy i Egersund kommune, se Elverhøy (Egersund)
Hovedhuset på tidligere Kjølnes Gård i Porsgrunn, brukes i dag som studenthus av Studentsamfunnet i Grenland
En tidligere skolebygning i Melhus, se Elverhøy skole
Ei kirke i Tromsø kommune, se Elverhøy kirke. Også navnet på strøket kirka står i.
Et prestegjeld i Troms, se Elverhøy prestegjeld 
Et fiktivt sted i J. R. R. Tolkiens Midgard, se Kløvendal
Et skuespill av H. C. Andersen, se Alfehaugen
En dansk film fra 1939, se Elverhøj (film)
Et dansk skuespill, se Elverhøj (skuespill)
Kjemoterapi

Kjemoterapi betegner bruk av kjemiske substanser for å kurere sykdom. Det skilles mellom den antineoplastiske kjemoterapi (kreftbehandling) og den antimikrobielle (behandling av infeksjonssykdommer).

Begrepet ble tatt i bruk i 1906 av den tyske legen og nobelprisvinneren Paul Ehrlich. Han beskrev behandlingen av infeksjonssykdommer med metoder som direkte angrep patogener. Ehrlich begynte sine forsøk den 31. august 1909 i Frankfurt am Main, ved å injisere syfilispatogener i rotter og kurere dem med kjemoterapeutiske midler. Disse forsøkene hadde en så overbevisende effekt, at man i kjemoterapien så det nye «våpenet» mot infeksjonssykdommer. Medikamentene som ble brukt var enten kunstig fremstilt, eller fremstilt av naturlige stoffer.

Kjemoterapien skal rette sin skadelige virkning mot bestemte sykdomsforårsakende celler eller mikroorganismer, og drepe dem eller hemme dem i deres vekst. Normale kroppsceller skal ikke, eller hvertfall i betydelig mindre grad, skades av kjemoterapien.

I behandlingen av infeksjonssykdommer het disse substansene antibiotika, i kreftbehandlingen cellegift/cytostatika. De forhindrer bl.a. dannelsen av nye DNA-strenger, dannelsen av nye celler eller blokkerer den skadelige kjernens eller kreftcellens vekst eller å minke kreftsvulsten.

I moderne bruk refererer kjemoterapi vanligvis til bruk av cytostatiske medisiner for å kurere kreft.

Eksterne lenker 
 Kjemoterapi, cellegiftbehandling hos Norsk Helseinformatikk
 Cytostatika, kjemoterapi, cellegiftbehandling hos Norsk Helseinformatikk
 Cellegift hos Kreftforeningen

Medisin
Kreft
Zyklon B

Zyklon B var varemerket for et middel mot skadedyr med virkestoffet blåsyre. Fra 1941 ble det brukt til gassing av mennesker i flere av nazistenes tilintetgjørelsesleirer. Det tyske kjemiselskapet IG Farben var sentral i produksjonen av Zyklon B, ved at selskapet hadde en kontrollerende aksjepost i firmaet Degesch, som produserte Zyklon B.

Zyklon B besto av små kuler eller skiver av trefiber eller lignende porøst materiale, som var impregnert med flytende blåsyre. Produktet ble markedsført i lufttette bokser, og blåsyren fordampet raskt når boksene ble åpnet og innholdet kom i kontakt med luft.

Zyklon B var altså et husholdningsprodukt opprinnelig markedsført til bekjempelse av skadedyr. Også i nazitysklands konsentrasjonsleirer ble Zyklon B brukt til desinfeksjon. Etter hvert ble stoffet tatt i bruk til å utføre massedrap.

Zyklon B ble hovedsakelig benyttet til massedrap i gasskamrene i Auschwitz-Birkenau og i utryddelsesleiren Majdanek. I de andre utryddelsesleirene ble ofrene avlivet ved hjelp av CO-holdig eksos, blant annet ved bruk av gassvogner.

Litteratur 
Jean-Claude Pressac:  Auschwitz. Technique and operation of the Gas Chambers. (Beate Klarfeld Foundation) New York 1989  – Denne boken er antagelig den mest utførlige om emnet (ca. 550 s.). Den trykte utgaven er vanskelig å få tak i, men alt foreligger på internett: . 
Jean-Claude Pressac: Die Krematorien von Auschwitz: Die Technik des Massenmordes. Piper Verlag, Neuauflage München 1995, ISBN 3-492-12193-4
Jürgen Kalthoff, Martin Werner: Die Händler des Zyklon B. Tesch & Stabenow. Eine Firmengeschichte zwischen Hamburg und Auschwitz. VSA-Verlag, Hamburg 1988, ISBN 3-87975-713-5

Eksterne lenker 
 Zyklon-b

Det tredje rike
Cyanider
Holocaust
Kjemiske våpen
Mongstad

Mongstad er et tidligere landlig område med gårdsbruk som nå er utbygd til et industristed beliggende i Nordhordland i kommunene Alver og Austrheim. Mongstad er nå mest kjent for Equinors oljeraffineri, og Mongstadbase som er Norges største forsyningsbase. Mongstadområdet har i dag 3 000 arbeidsplasser fordelt på rundt 100 forskjellige virksomheter (2014). Equinors mongstadvirksomheter sysselsetter ca. 1 000 av disse.

Equinor Mongstad – Oljeraffineri
Stedet har et oljeraffineri som ble satt i drift i 1975 av Equinor. Det eies i dag av selskapet Mongstad Refining, hvor Equinor hadde 79 prosent og Shell 21 prosent eierandel, inntil 2013 da Equinor overtok alle aksjene. Raffineriet ble utvidet for omkring 14 milliarder kroner på slutten av 1980-tallet, noe som gjorde at stedet fikk omfattende oppmerksomhet på grunn av budsjettoverskridelser på over seks milliarder kroner. Dette ble kjent som Mongstad-saken, og førte til omfattende utskiftninger i Equinors (den gang Statoil) ledelse.
Raffineriet har en kapasitet på 12 millioner tonn råolje i året.

Oljeterminal
På Mongstad har Equinor også en råoljeterminal med lagerkapasitet på 9,5 millioner fat. Havneanlegget på Mongstad er Norges største målt i tonnasje og Europas største oljehavn etter Rotterdam i Nederland.
Det er også et LPG-prosessanlegg (Vestprosess) på området.

Se også 
 Energiverk Mongstad
 Mongstad-saken
 Technology Centre Mongstad

Mongstad Sør 
En rekke offshorerelaterte servicevirksomheter er etablert på Mongstad Sør slik at kundenes behov blir ivaretatt innen nærområdet. Totalt utføres ca. 1 000 årsverk på Mongstad Sør. Viktige leverandører på Mongstad innbefatter bla.: WellConnection Mongstad AS, PSW Group AS, Caverion AS, Baker, Haliburton, Deep Sea Mooring, IOS Intermoor, Norsk Gjenvinning og West Piping AS

Mongstad base 
Mongstadbase AS er en leverandørstyrt forsyningsbase for ca. 20 installasjoner for Equinor, Wintershall og andre som opererer på den norske kontinentalsokkelen.

Industriutvikling Vest 
I 2010 ble det tatt initiativ til å etablere en industriinkubator på Mongstad basert på SIVA sitt konsept. Selskapet ble stiftet 4. mai 2011 som Industriutvikling Vest AS. Selskapet er en inkubator som har som mål å utvikle ny lønnsom forretningsvirksomhet med utgangspunkt i virksomhetene på Mongstad spesielt og Nordhordland og Bergensregionen generelt.

Referanser

Litteratur 
 Georg Johannesen: Romanen om Mongstad, Oslo 1989 ISBN 82-02-12018-7 (ib.), ISBN 82-574-0737-2
 Karl Kolstad: Mongstad. Frå utkantbygd til industristad, Oslo Det Norske Samlaget 1999 ISBN 82-521-5176-0

Eksterne lenker
 Statoil: Mongstad produksjonsanlegg
 IndustCards – «CCGT Power Plants in Norway and Sweden».
 TCM hjemmeside

Kjemiske industrianlegg
Norske olje- og gassterminaler
Petroleumsvirksomhet i Norge
Equinor
Næringsliv i Vestland
Alvers geografi
Bosetninger i Austrheim
Norsk industri
Artikler i sjøfart-prosjektet
Utvalget for lisenssaker og utenlandsmedisinere

Utvalget for lisenssaker og utenlandsmedisinere var et utvalg underlagt Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo, som hadde nasjonalt ansvar i Norge for å fastsette kravene til godkjennelse av medisinsk utdannelse fra utlandet. Dette omfattet utarbeidelsen av kravene til å bestå medisinsk fagprøve. Bestått medisinsk fagprøve var frem til 1990-tallet et krav for å få utdannelsen godkjent som jevngod med cand. med. for alle som var utdannet i medisin i utlandet. Med EØS-avtalen ble leger utdannet innenfor EU-området unntatt fra kravet, men norske statsborgere som studerte medisin i utlandet, måtte fortsatt bestå en slik fagprøve. Først med godkjent utdannelse kan utenlandske leger få tildelt lisens og senere autorisasjon som lege.

Utvalget ble opprettet på 1960-tallet og bestod frem til 2009. Utvalget hadde tidligere et eget sekretariat, Sekretariatet for utenlandsmedisinere ved Universitetet i Oslo, som forestod løpende saksbehandling. Etter 2009 er oppgavene ivaretatt av Det medisinske fakultet, Universitetet i Oslo.

Særlig før EØS-avtalen ble inngått var det vanskelig for utenlandske medisinere å få autorisasjon i Norge, spesielt medisinere utdannet i land som norske helsemyndigheter hadde liten erfaring med. Frem til 1940-tallet undertegnet utenlandske medisinere en egenerklæring der de bekreftet sin medisinske kompetanse til å utøve legeyrket i Norge. Fra slutten av 1940-tallet ble praksisen vesentlig strengere, særlig etter at lov om godkjenning av utenlandsk eksamen var vedtatt i 1949, og på 1950-tallet kunne selv medisinere utdannet i Danmark ha problemer med å få autorisasjon. Det ble deretter gradvis lettere for medisinere fra de landene i Vest-Europa som hadde mange norske studenter, slik som Danmark, Sverige og Tyskland. Den restriktive praksisen var ønsket av Den norske lægeforening og de medisinske fakultetene i Norge, som også lenge var negative til at nordmenn studerte medisin i utlandet. Utvalgets ansvarsområde omfattet alle land utenfor Norge, og etter hvert særlig Øst-Europa, spesielt Polen og Russland. 

Utvalget for utenlandsmedisinere endret i 2008, etter betydelig kritikk av flervalgseksamen benyttet ved den medisinske fagprøven, til såkalt "objektiv strukturert klinisk eksaminasjon" (OSCE, objective structured clinical examination; se artikkel om OSCE i engelsk Wikipedia). I noen år var det en betydelig nedgang av antall oppmeldte kandidater til fagprøven, som derfor i 2014 ble avlyst. Søkertallet har senere tatt seg opp, og det avholdes nå to årlige fagprøver for utenlandsmedisinere. OSCE-eksamen ble fra 2009 også innført som ny eksamensform ved medisinstudiet ved Universitetet i Oslo, etter modell av OSCE-eksamen innført for utenlandsmedisinere.

Referanser 

Medisin
Helse i Norge
Det medisinske fakultet (UiO)
Josef Stangl

Josef Stangl (født 12. mars 1907 i Kronach, død 8. april 1979 i Schweinfurt) var katolsk biskop av Würzburg. Han viet den senere pave Benedikt XVI til biskop 28. mai 1977 i Münchens Liebfrauendom.

Liv 
Stangl ble presteviet 16. mars 1930. Pave Pius XII utnevnte ham 27. juni 1957 til biskop av Würzburg. Han ble konsekrert 12. september samme år av erkebiskop Josef Schneider av Bamberg. Den 8. januar 1979 trådte han tilbake som biskop av Würzburg, og døde tre måneder senere. Kardinal Ratzinger holdt messen over ham 11. april 1979 i Würzburg.

I løpet av sitt virke gav han tillatelse til eksorsismen (djevelutdrivelsen) mot Anneliese Michel som ble gjennomført av pater Arnold Renz «nach reiflicher Überlegung und guter Information».

Episkopalgenealogi 
Hans episkopalgenealogi er:
 Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
 Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
 Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
 Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
 Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
 Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
 Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
 Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
 Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
 Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
 Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
 Kardinal Alessandro Mattei (1744-1820) *1743
 Kardinal Pietro Francesco Galleffi (1770-1837) *1819
 Kardinal Giacomo Filippo Fransoni (1775-1846) *1822
 Kardinal Antonio Saverio De Luca (1805-1883 ) *1845
Erkebiskop Gregor (Leonhard Andreas) von Scherr, O.S.B. (1804-1877) *1856
Erkebiskop Friedrich Josef von Schreiber (1819-1890) *1875
Erkebiskop Franz Joseph von Stein (1832-1909 ) *1879
Erkebiskop Joseph von Schork (1829-1905) *1891
Biskop Ferdinand von Schlör (1837-1924) *1898
Erkebiskop Johann Jakob von Hauck (1861-1943) *1912
Biskop Ludwig Sebastian (1862-1943) *1917
 Kardinal Joseph Wendel (1901-1960 ) *1941
Erkebiskop Josef Schneider (1906-1998) *1955
Biskop Josef Stangl

Referanser

Litteratur 
 Wolfgang Altgeld, Johannes Merz, Wolfgang Weiß (utg.): Josef Stangl 1907–1979, Bischof von Würzburg. Lebensstationen in Dokumenten. Würzburg 2007.
 Karl Hillenbrand (Hrsg.): „Dem Herrn ein bereites Volk“. Das geistliche Profil von Bischof Josef Stangl. Würzburg 2007.
 Christoph Weißmann: Josef Stangl (1907–1979). I: Fränkische Lebensbilder. Bd. 22, Schweinfurt 2009, s. 353–377.
 Klaus Wittstadt: Kirche und Staat im 20. Jahrhundert. I: Ulrich Wagner (Hrsg.): Geschichte der Stadt Würzburg. 4 Bände, Band I-III/2, Theiss, Stuttgart 2001–2007; III/1–2: Vom Übergang an Bayern bis zum 21. Jahrhundert. 2007, ISBN 978-3-8062-1478-9, S. 453–478 und 1304 f., her: s. 470–475 (Erneuerung im Geiste des II. Vatikanischen Konzils – Bischof Josef Stangl).

Eksterne lenker 
 
 

Tyske katolske biskoper
Linjen Rebiba
Personer fra Landkreis Kronach
Roger Risholt

Roger Risholt (født 10. april 1979) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er tidligere assistenttrener for Arendal Fotball. Før han tok over som hovedtrener midt i 2020 sessongen.  Han er også fotballekspert for Eurosport og Discovery Networks Norway med spesielt fokus på OBOS-ligaen

Risholt har tidligere spilt for Start, Fredrikstad, AGF Aarhus, BK Häcken, Tromsø, GIF Sundsvall, Kristiansund og Sandefjord Fotball. Han gikk til Kongsvinger i desember 2008, og hadde en toårskontrakt med hedmarkingene. Den 31. august 2010 dro han tilbake til Fredrikstad, hvor han var i perioden fra 2002 til 2005. Etter sesongen var eventyret med FFK over igjen. Risholt fikk ikke fornyet kontrakten med FFK etter sesongen. Den 9. mars 2011 signerte han en toårskontrakt med den svenske klubben GIF Sundsvall. I 2013 skrev han under på en ettårskontrakt med den nyopprykkede Adeccoliga-klubben Kristiansund I november 2013 skrev han under på en ettårskontrakt for Sandefjord Fotball. Som kaptein og hærfører førte han vestfoldingene til Tippeligaen på en imponerende måte. Han spilte 13 kamper i Tippeligaen for Sandefjord, før han 22. juli 2015 byttet beite og skrev ny kontrakt med Fredrikstad ut 2016-sesongen.

Risholt debuterte på det norske landslaget i 2005, og har spilt tre landskamper. Han er tvillingbror til Kai Risholt.

Referanser

Eksterne lenker 
 

Norske fotballspillere
Norske landslagsspillere i fotball for herrer
Norske fotballspillere i Danmark
Norske fotballspillere i Sverige
Fotballspillere for FK Jerv
Fotballspillere for Idrettsklubben Start
Fotballspillere for Fredrikstad FK
Fotballspillere for Aarhus GF
Fotballspillere for BK Häcken
Fotballspillere for Tromsø IL
Fotballspillere for Kongsvinger IL Toppfotball
Fotballspillere for GIF Sundsvall
Personer fra Arendal kommune
Norske tvillinger
Fødsler i 1979
Comet Halden

Ishockeyklubben Comet Halden er en norsk ishockeyklubb fra Halden som ble startet i 1961. Klubben spilte i GET-ligaen i årene 2004-2008. Klubben skiftet etter en konkurs i 2009 navn til Ishockeyklubben Comet Halden, og startet opp i 1. divisjon i 2010/11.

Klubben spiller sine hjemmekamper i Halden Ishall, som rommer  tilskuere. (Opprinnelig hadde hallen kapasitet til  tilskuere. Publikumsrekorden er etter utvidelsen av hallen på 2 200 tilskuere, og ble satt i en kvartfinalekamp mot Sparta Warriors.)

Historikk 
Ishockeyklubben Comet ble stiftet 1. desember 1961 av Tor-Erik Gustavsen, Odd Borge, Jon-Inge Pettersen, Knut Berg, John Gummesen og J. Sverre Woldheim. Fra 1963 til 1988 spilte Comet sine kamper i Sparta Amfi. I 1988 sto Halden Ishall ferdig, og IK Comet fikk endelig sin egen hjemmebane. I årene som kom spilte IK Comet i lavere divisjoner, samtidig som barne- og ungdomsarbeidet begynte å blomstre. 

Comet gjorde god fremgang, og spilte etter en tid i 1. divisjon kvalifisering for Eliteserien i 1995. Klubben klarte ikke rykke opp, men forble i 1. divisjon fram til 1997, da den søkte seg til 3. divisjon – bl.a. for å bli kvitt opparbeidet gjeld. Med god hjelp fra frivillige, spillere og sponsorer rykket klubben senere opp til det som nå heter GET-ligaen, den 14. mars 2004.

Sesongene i GET-ligaen har endt som følger:
2004/2005: Beholdt eliteserieplassen via kvalspill
2005/2006: Tapte kvartfinaleserien 1-4 mot Vålerenga
2006/2007: Tapte kvartfinaleserien 2-4 mot Stavanger Oilers
2007/2008: Tapte semifinaleserien 1-4 mot Frisk Asker

2. oktober 2009 ble Comet slått konkurs grunnet økonomiske problemer, delvis relatert til problemer med utbyggingen av hjemmebanen Halden Ishall – men allerede samme helg ble en ny klubb startet, under navnet Comet Hockey. Klubben ble tatt opp i Norges Ishockeyforbund i november 2009, med det endelige og nåværende navnet Ishockeyklubben Comet Halden. Halden Ishall åpnet igjen 27. mars 2010, og klubben har siden spilt i 1. divisjon.

Pøkkhauen 
«Pøkkhauen» var en supporterklubb for Comet fram til 2012. Supporterklubben var uavhengig, men samarbeidet med Comet IK.

Tabellen (2022-23)

Kjente spiller for Comet Halden 

 Timo Hakanen

 Tor Sønju Bårnes
 Jo Magnus Hegg
 Marius Hagberg
 Jesper Hoel
 Inge Stokvik
 Henrik Bjørneby
 Christian Saxrud
 Simen Saxrud
 Ola Hoel Johannessen
 Madelen Haug Hansen
 Andreas Frisk
 Pål Grotnes

 Martin Arup
 Peter Andersson
 Magnus Eriksson
 Mattias Gudmundsson
 Mattias Guter

 David Hnat
 Zdeněk Kučírek

Andre sesonger 
  GET-ligaen 2009/10 
  GET-ligaen 2008/09 
  GET-ligaen 2007/08 
  UPC-ligaen 2006/07 
  UPC-ligaen 2005/06 
  UPC-ligaen 2004/05

Referanser

Eksterne lenker 
 

Ishockeyklubber i Norge
Idrettslag i Halden
Idrettslag etablert i 1961
Idrettslag opphørt i 2009
Idrettslag etablert i 2009
1961 i Norge
Gildet paa Solhoug

Gildet paa Solhoug er et drama av Henrik Ibsen som hadde premiere ved Det norske Theater i Bergen den 2. januar 1856. Det ble også hans første suksessfulle stykke. Dermed ble det litt senere samme år også utgitt av Christian Tønsberg.

Rollene

Handlingen
Margit, fruen til Solhaog, er ulykkelig gift og drømmer fortsatt om sin første kjærlighet, Gudmund Alfsøn. Hennes søster Signe har en beiler i Knut Gjæsling, men han er ustadig, og Margit ønsker å skjerme søsteren fra en dårlig allianse. Da Gudmund dukker opp i festlig lag på Solhoug, har han vært involvert i farlige intriger og hadde klart å forhindre et kongemord. Møtet mellom Margit og Gudmund blir vanskelig, og hun innrømmer at hun har ektet Bengt av ren resignasjon.

Gudmund forelsker seg i stedet i Signe, som også har passet på lyren for ham mens han var i utlandet. Dermed blir Knut Gjæsling sjalu. Han truer med å røpe for kongens fiender hvor Gudmund befinner seg dersom han ikke gir avkall på Signe. Margit har fått tak i en gift som Gudmund hadde med seg, som opprinnelig var bestemt for kongen. Denne forsøker hun å ta livet av husbonden Bengt med. Imidlertid rekker ikke Bengt å tømme begeret, før Knut Gjærsling vender tilbake og dreper ham i et basketak.

Gudmund får melding om at kongens onde kansler er død, og at han igjen kan ferdes fritt. Dermed kan han ekte Signe, mens Margit, lettet over ikke å ha fått et liv på samvittigheten, velger å gå frivillig i kloster.

Visningshistorie

Sitater

Trivia
Stykket ble parodiert av Olaf Skavlan  (under pseudonymet Jokum Pjurre) med Gildet paa Mærrahaug eller Den fortryllede Agurk (1857), først fremført 1858, utgitt 1876.
Ibsen forsynte dramaet med et fyldig forord da han i 1883 fikk gjenutgitt dramaet hos forleggeren Frederik Hegel på danske Gyldendal.

Referanser

Eksterne lenker
 Fakta om Gildet på Solhaug - Ibsen.net
 Gildet paa Solhoug, gratis tilgjengelig i Prosjekt Runeberg
 Utgaven fra 1898 | 1993 hos Nasjonalbiblioteket.

Henrik Ibsens skuespill
Skuespill fra 1856
Cilgerran Castle

Cilgerran Castle er et slott ved elven Teifi i Pembrokeshire, Wales. 

Det eldste slottet, i jord og tømmer, antas å ha blitt reist omkring 1100. Dette slottet ble inntatt av William Marshal den yngre, jarl av Pembroke, i 1223, og han bygde et nytt i stein. Det er Marshals slott man nå kan se rester av. To tårn er godt bevart, men ellers ligger det i ruiner. 

Det går flere turstier fra slottet ned til elven Teifi.

Ruinene eies av National Trust

Eksterne lenker
 Cilgerran Castle

Slott i Wales
Pembrokeshire
National Trusts eiendommer i Wales
Ruiner i Wales