alexandrainst/scandi-wiki huggingface dataset:
Airport

Airport er et amerikansk katastrofedrama fra 1970 regissert og bearbeidet til manus av George Seaton. Filmen handler om det kaos som oppstår på en amerikansk storflyplass når en snøstorm herjer. I tillegg får de meldinger om at det er en bombe ombord i et fly som befinner seg i lufta. Burt Lancaster spiller rollen som flyplassjefen, mens Dean Martin spiller rollen som flykapteinen. Sentrale biroller spilles av Jean Seberg, Jacqueline Bisset, George Kennedy, Helen Hayes og Van Heflin. Manus er basert på en roman av Arthur Hailey. 

Dette er den første av Airport-filmene og ble etterfulgt av Airport '75. Den banet vei for katastrofefilmsjangeren.

Handling 
Handlingen er lagt til en travel amerikansk storflyplass i Chicago vinterstid. Flyplassjefen må stri med en snøstorm som gjør at flyplassen blokkeres, samtidig som han strid med ekteskaplige problemer på hjemmebane. I tillegg til dette får besetningen ombord på en Boeing 707 melding om at det det befinner seg en desperat mann med en bombe ombord i flyet deres.

Om filmen 
Airport innbrakte drøyt $100 millioner i USA i 1970, noe som gjorde den til den nest mest innbringende filmen i USA i 1970. Produksjonbudsjettet var på ca 10 millioner dollar. 

Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 73 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske kritikeren Roger Ebert gav den to av fire stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3,5 av 4.

Filmen ble tildelt en Oscar for beste birolle (Helen Hayes) og en Golden Globe for beste birolle (Maureen Stapleton). Den ble Oscar-nominert i flere kategorier.

Airport var den første i rekken av mange katastrofefilmer som kom på 1970-tallet og har fått mye av æren for å ha startet bølgen. Den fikk tre oppfølgere: Airport '75, Airport '77 og Airport '80. Disse filmene ble på 1980-tallet gjenstand for harselas i filmkomediene Hjelp, vi flyr! og Hjelp, vi flyr igjen!.

I rollene 
 Burt Lancaster som Mel Bakersfeld, flyplassjef
 Dean Martin som kaptein Vernon Demarest, pilot på Trans Global Flight Two
 Jean Seberg som Tanya Livingston
 Jacqueline Bisset som Gwen Meighen, sjefsflyvertinne på Flight Two
 George Kennedy som Joe Patroni, sjefsmekaniker for TWA
 Helen Hayes som Mrs. Quonsett, stowaway
 Van Heflin som D. O. Guerrero (bombemannen)
 Maureen Stapleton som fru Inez Guerrero
 Barry Nelson som pilot Anson Harris, kaptein på Flight Two
 Dana Wynter som Cindy Bakersfeld, kona til Mel Bakersfeld
 Lloyd Nolan som Standish 
 Barbara Hale som Sarah Demarest 
 Gary Collins som Cy Jordan, pilot
 Ena Hartman som Ruth, flyvertinne
 Patty Poulsen som Joan, flyvertinne
 Marion Ross en passasjer

Referanser

Eksterne lenker 
 

Katastrofefilmer fra USA
Dramafilmer fra USA
Filmer fra 1970
Engelskspråklige filmer
Filmer som foregår ombord i fly
Filmer lagt til USA
Filmer satt til 1960-årene
Becky Brewerton

Rebecca «Becky» Dawn Brewerton (født 10. oktober 1982, St. Asaph, Wales) er en profesjonell walisisk golfspiller.

Karrieren som amatør 
I 2003, mens hun fortsatt var amatør, fikk hun to invitasjoner til å spille på Ladies European Tour.  I Tenerife Ladies Open ledet hun halvveis, men endte på 2.-plass.  I Wales WPGA Championship ble det en ny annenplass.

Karrieren som profesjonell 
I 2003 endte hun på 13.-plass på kvalifiseringsskolen til Ladies European Tour.  Dette ga henne tourkortet, og hun debuterte som profesjonell i 2004.  I sin første proffsesong endte hun på 8.-plass på Order of Merit etter 4 topp-10-plasseringer.  Det ble fire nye topp-10-plasseringer i 2005, og i 2006 var hun 5 ganger blant de 10 beste.

Sin første seier fikk hun i 2007, i Ladies English Open.  Dette førte henne, som første waliser noensinne, inn på Solheim Cup-laget.
 
Brewerton og Becky Morgan representerte Wales i Women's World Cup of Golf i 2005 (6.-plass), i 2006 (3.-plass), og 2007 (8.-plass).

Hun vant sin andre seier på LET i juli 2009, i Open De España Femenino.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 
 Profil hos LET

Walisiske golfspillere
Solheim Cup-deltagere
Personer fra St. Asaph
Fødsler i 1982
Daneborg

Daneborg eller Daneborg Station er det fungerende hovedkvarteret for sledepatruljen Sirius, som står for den danske suverenitetshåndshevelsen i Nordøst-Grønland biosfærereservat, verdens største biosfærereservat. Stasjonen ligger nord for Polarsirkelen, nesten 50 km nord for Myggbukta. 

Året rundt har Daneborg station minimumsbemanning på 12 personer. Sammen med Danmarkshavn (permanent bemanning 8 personer), Nord (permanent bemanning 5 personer) og Mestersvig (permanent bemanning 2 personer) er den én av kun fire permanent bemannede stasjoner i Grønlands nasjonalpark.

Nordøst-Grønland
Andy Stanfield

Andrew William «Andy» Stanfield (født 29. desember 1927 i Washington D.C., død 15. juni 1985) var en amerikansk friidrettsutøver.

Han vokste opp i New Jersey. Allerede i high school ble man klar over hvilket stort talent Stanfield hadde, spesielt i sprint og lengdehopp. Året etter at han hadde tjenestegjort i hæren, vant han sine første nasjonale titler på 100 og 200 meter.

I internasjonal sammenheng var han sterkest på 200 meter. I 1951 forbedret han Barney Ewells verdensrekord på 200 meter til 20,6, en rekord han forbedret både i 1952 og 1956.

Som innehaver av verdensrekorden var han blant favorittene på 200 meter under OL 1952 i Helsingfors, og tok gullmedaljen foran landsmennene Thane Baker og James Gathers. På kortstafetten ble det ny gullmedalje sammen med Finis Dean Smith, Harrison Dillard og Lindy Remigino, foran lagene fra Sovjetunionen og Ungarn. Under OL 1956 i Melbourne forsøkte han å forsvare tittelen, men måtte nøye seg med sølvet, bak landsmannen Bobby Morrow.

OL-medaljer 
 1952  Helsingfors - gull på 200 meter
 1952  Helsingfors - gull på 4 x 100 meter stafett (USA)
 1956  Melbourne - sølv på 200 meter

Eksterne lenker 
 

Sprintere fra USA
Olympiske mestere for USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 1952
Deltakere for USA under Sommer-OL 1952
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1952
Medaljevinnere under Sommer-OL 1956
Deltakere for USA under Sommer-OL 1956
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1956
Personer fra Washington, D.C.
Personer fra Jersey City
Fødsler i 1927
Dødsfall i 1985
Verdensrekordsettere i friidrett
Adam Nelson

Adam Nelson (født 7. juli 1975 i Atlanta, Georgia) er en amerikansk friidrettsutøver. 

Han vant gull i kulestøt under OL 2004 i Athen og VM 2005 i Helsingfors. Ukrainske Jurij Bilonoh vant konkurransen, men ble fratatt tittelen etter ny dopingtest foretatt i 2012. Opprinnelig sølvvinner, Adam Nelson tok dermed over tittelen.

OL- og VM-medaljer 
 OL 2000 i Sydney – sølv
 VM 2001 i Edmonton – sølv
 VM 2003 i Paris – sølv
 OL 2004 i Athen – gull
 VM 2005 i Helsingfors – gull
 VM 2007 i Osaka – sølv

Referanser

Eksterne lenker 
 

Kulestøtere fra USA
Olympiske mestere for USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 2000
Deltakere for USA under Sommer-OL 2000
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2000
Medaljevinnere under Sommer-OL 2004
Deltakere for USA under Sommer-OL 2004
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2004
Deltakere for USA under Sommer-OL 2008
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 2008
Verdensmestere i friidrett
Olympiske sølvmedaljevinnere for USA
Livio Berruti

Livio Berruti (født 19. mai 1939 i Torino) er en tidligere italiensk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma, 1964 i Tokyo og 1968 i Mexico by.

Berrutis største prestasjon var gullmedaljen på 200 meter under OL 1960 i Roma, foran Lester Carney fra USA og Abdoulaye Seye fra Frankrike. Han kom også til finalen på 200 meter under OL 1964 i Tokyo, der han ble beste europeer med tiden 20,8. Amerikaneren Henry Carr vant på tiden 20,3.

OL-medaljer 
 1960  Roma -  Gull i friidrett, 200 meter    Italia

Referanser

Eksterne lenker 
 

Personer fra Torino
Italienske sprintere
Verdensrekordsettere i friidrett
Olympiske mestere for Italia
Italienske mestere i friidrett
Medaljevinnere under Sommer-OL 1960
Deltakere for Italia under Sommer-OL 1960
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1960
Deltakere for Italia under Sommer-OL 1964
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1964
Deltakere for Italia under Sommer-OL 1968
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1968
Deltakere for Italia under EM i friidrett 1958
Deltakere for Italia under EM i friidrett 1962
Henry Carr

Henry Carr (født 27. november 1942 i Detroit, Michigan, død 29. mai 2015) var en amerikansk friidrettsutøver.

Carr var blant verdens raskeste sprintere på 1960-tallet. Han vant tre nasjonale titler, satte ny verdensrekord på 200 meter, 220 yards og på 4 x 440 yards. I 1963 satte han ny verdensrekord på 200 meter med 20,4 sekunder, og på 220 yards med 20,3 sekunder.

I 1964 presterte han enda bedre og satte ny verdensrekord på 220 yards med tiden 20,2. I 1963 og 1964 toppet han verdensstatistikken på 200 meter.

Under OL 1964 i Tokyo tok han gull på 200 meter foran landsmannen Otis Drayton og Ed Roberts fra Trinidad og Tobago. Han var også med på å vinne 4 x 400 m stafett, sammen med lagkameratene Ollan Cassell, Michael Larrabee og Ulis Williams, foran lagene fra Storbritannia og Trinidad og Tobago.

Etter tiden som aktiv idrettsutøver spilte han amerikansk fotball for New York Giants.

OL-medaljer 
 1964  Tokyo -  Gull i friidrett, 200 meter  USA
 1964  Tokyo -  Gull i friidrett, 4 x 100 m stafett  USA

Referanser

Eksterne lenker 
 

Sprintere fra USA
Olympiske mestere for USA
Medaljevinnere under Sommer-OL 1964
Deltakere for USA under Sommer-OL 1964
Friidrettsutøvere under Sommer-OL 1964
Personer fra Detroit
Verdensrekordsettere i friidrett
Skibotn kraftverk

Skibotn kraftverk er et vannkraftverk i Skibotndalen i Storfjord kommune i Troms og Finnmark fylke.

Magasin for kraftverket er Rihpojavri som er oppdemmet og reguleres mellom 486 og 445 moh.

Det hentes også inn vann fra en rekke bekkeinntak og elvene Kvitlielva, Didnojohka og Norddalselva er regulert som følge av utbyggingen. Lavka kraftverk overfører også vann til verket. I tillegg hentes det vann fra innsjøen Gálggojávri.

Det er installert en vertikal francisturbin på 72 MW. Midlere årsproduksjon er på 371 GWh.

Eier og operatør er Troms Kraft Produksjon AS.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Troms Kraft Produksjon

Vannkraftverk i Troms og Finnmark
Kraftverk i Storfjord
Troms Kraft Produksjon AS
Kraftverk etablert i 1980
Lavka kraftverk

Lavka kraftverk (også kalt Lavkajohka kraftverk og Lavkajåkka kraftverk) er et vannkraftverk sør for Skibotndalen i Storfjord kommune i Troms og Finnmark fylke.

Kraftverket utnytter fallet mellom innsjøen Lavkajávri i sideelva Lávkajohka og driftstunnelen til Skibotn kraftverk.

Det er installert en vertikal francisturbin på 8,5 MW. Midlere årsproduksjon er på 25 GWh.

Fra vest overføres vann til inntaksmagasinet i Lavkajávri fra innsjøene Govdajávri og Čazajávri, samt fra et bekkeinntak i Sørdalen i Kitdalselvas nedbørfelt.

Kraftverket er eid av Troms Kraft Produksjon AS.

Referanser

Kilder
 
 NVE vannkraftdatabase
 Troms Kraft Produksjon om Lavka

Småkraftverk i Troms og Finnmark
Kraftverk i Storfjord
Troms Kraft Produksjon AS
Kraftverk etablert i 1982
Okapi viltreservat

{{Infoboks verdensarven
|tittel=Okapi viltreservat
|bilde=Okapi.bristol.600pix.jpg
|bildetekst=Okapien har sitt hjem her
|land=Den demokratiske republikken Kongo
|år=1996
|sone=Afrika
|kriterium=x
|nr=718
|posisjonskart=DR Kongo
|breddegrad=2
|lengdegrad=28.5
|koordinatregion=CD
}}
Okapi viltreservat er et verdensarvområde i Ituriregnskogen, nordøst i Den demokratiske republikken Kongo. Reservatet omfatter 14 000 km², noe som utgjør 20% av skogens areal. Reservatet er hjemstedet til 1/3 av verdens bestand av okapi.

Reservatet ligger i Kongoelvens dalføre, og ligger mellom 500 og 1000 moh. Det meste av vegetasjonen i reservatet er uberørt tropisk regnskog. I tillegg til å være hjemsted for mellom 3900–6350 av verdens i alt 10 000–20 000 okapi, har parken også bestand av andre truede arter: afrikansk skogselefant, 13 ulike arter av menneskeaper, foruten vanngenett (Osbornictis piscivora) og vannmoskusdyr (Hyemoschus aquaticus) som begge er endemiske for dette området. Endemiske fuglearter er de to vever-artene Ploceus flavipes og Ploceus aureonucha.

De seminomadiske jeger- og sankerkulturene ebe og mbuti'' lever i Ituriskogen. Siden 1990 har ulike jordbrukende bantugrupper bosatt seg i området, og utgjør med sitt svedjebruk en fare for naturverdiene. Avskoging som følge av dette har sammen med gruvevirksomhet, jakt og generell politisk ustabilitet ført til at parken i 1997 ble oppført på listen over truede verdensarvsteder.

Eksterne lenker 
 Statsetaten l'Institut Congolais pour la Conservation de la Nature
 UNEP World Conservation Monitoring Centre: faktaark
 Blogs from the Rangers of the Okapi Wildlife Reserve
 Gilman International Conservation

Verdensarven i Den demokratiske republikken Kongo
Nektarin

Nektarin (Prunus persica var. nucipersica) er en videreforedlet ferskensort. 

I motsetning til vanlig fersken, har nektarinen et glatt skall, noe som har medført at det har vært en feilaktig oppfatning av at nektarin er en krysning mellom fersken og plomme. 

Et ferskentre kan podes med nektaringrener, og også omvendt.  

Den første skriftlige omtalen av nektariner er fra England i 1616, men frukten har trolig vært dyrket på et tidligere tidspunkt i Asia.

Se også 
 Fersken

Eksterne lenker 
 

Frukt
Kirsebærslekta

en:Peach#Nectarines
Livinallongo del Col di Lana

Livinallongo del Col di Lana (ladinsk: Fodom) er en kommune i den italienske provinsen Belluno i regionen Veneto. Kommunen ligger på 1645 meters høyde i Dolomittene. Sammen med den lille nabokommunen Colle Santa Lucia utgjør Livinallongo dalen Fodom, som er overveiende ladinsktalende (ca. 90 %). Ladinsken har imidlertid ingen offisiell status i provinsen Belluno. Det er 1357 innbyggere (2013).

Vintersportsstedet Arabba (ladinsk Rèba) er en av kommunens 17 «fraksjoner» (landsbyer).

Geografi 
Fodom er dalen til Cordevoles (ladinsk: Ru de Pordou) øvre løp og strekker seg oppover mot Sellamassivet i vest. Sydover drenerer den mot Piave. Dalen er omgitt av høye fjell på alle kanter. Dette er Marmolada (3343 moh.) i sør, Sella (3151 moh.) i vest og Fanesgruppen i nord. Rett nord for kommunens hovedlandsby Pieve di Livinallongo (ladinsk: La Plie) ligger fjelltoppen Col di Lana (2462 moh.), som kommunen siden 1933 er oppkalt etter på italiensk.

Over flere fjellpass er Livinallongo forbundet med de andre ladinskspråklige dalene:
 Pordoipasset til Fascia (Trentino) i vest;
 Campolongopasset til Val Badia (Syd-Tirol) i nord;
 Falzaregopasset til Cortina d'Ampezzo i øst.

Historie 
Første gangen et sted i området nevnes i skriftlige kilder, var i 1027 som Buchenstein. Dalen hørte den gang til fyrstbispedømmet Brixen og dermed til Tirol og senere Østerrike. Mellom 1897 og 1900 bygde østerrikerne festningene La Corte, Ruaz og Tra i sassi (Val Parola) i området. Under første verdenskrig ble området evakuert og sterkt krigsskadet. Blant annet ble toppen av Col di Lana sprengt i 1916. Etter Saint-Germain-traktaten i 1919 kom området til Italia og ble i 1923 lagt til provinsen Belluno.

Den 28. og 29. oktober 2007 ble det gjennomført en folkeavstemning i Livinallongo, Colle Santa Lucia og Cortina d'Ampezzo om hvorvidt området skal tilbakeføres til Syd-Tirol. Flertallet av befolkningen stemte for en gjenforening med Sør-Tirol. I Livinallongo var valgdeltagelsen på 78 % med 86 % ja-stemmer. Før tilbakeføringen kan finne sted, må det italienske parlamentet, Trentino-Sør-Tirols regionalråd og Sør-Tirols provinsråd godkjenne søknaden.

Referanser

Eksterne lenker 
 
 Arabba, turistinformasjon

Veneto
Kommuner i provinsen Belluno
Engelske mil per time

Miles per hour eller engelske mil per time (forkortelse mph eller mi/h) er enhet for hastighet hvor referanseavstanden er en engelsk mil (mile) og referansetiden er en time (hour). De fleste land i verden baserer seg på kilometer per time for å angi fart i f.eks. biler, mens USA, Storbritannia, Myanmar og en del karibiske land fremdeles benytter miles per time. Enheten har historisk vært brukt i Australia, New Zealand, India og stater i Samveldet av nasjoner.

Konverteringer
1 mph utgjør:
 0,44704 m/s, SI-enhet
 1,609344 km/t
 ca. 0,868976 knop

Visualiseringer
35 mph= 56,3 km/t
40 mph= 64,4 km/t
45 mph= 72,4 km/t
50 mph= 80,5 km/t
55 mph= 88,5 km/t
60 mph= 96,6 km/t
65 mph= 104,6 km/t
70 mph= 112,7 km/t
75 mph= 120,7 km/t
80 mph= 128,7 km/t
85 mph= 136,8 km/t
90 mph= 144,8 km/t
95 mph= 152,9 km/t
100 mph= 160,9 km/t
125 mph= 201,2 km/t

Bilder

Se også 
 Meter per sekund
 Kilometer per time

Referanser 

Hastighetsenheter
Panzerfaust

Panzerfaust (tysk for «panserneve», i flertall Panzerfäuste) eller Panzerabwehrrohr («panserforsvarrør») var et rimelig og revolusjonerende tysk engangs panservernvåpen fra andre verdenskrig.

Den besto av et lite, ferdigladet utskytningsrør som avfyrte et høyeksplosivt panserbekjempende stridshode med en hulladningsmekanisme, og var ment å bli operert av en enkelt soldat.

Effektivitet 
Våpenet kunne gjennomsnittlig trenge gjennom 200 mm stål og var derfor effektivt mot de fleste av den tids panservogner. 

Med hulladningsteknologi mistet den ikke penetreringsevne over avstand.

Rimelighet 
Etter at tyskerne lagde Panzerschreck, en kopi av den amerikanske bazookaen, så de nytten av slike våpen. 

Panzerschreck var dyr å produsere, og krevde helst to mann for å operere effektivt, så de lagde engangsvåpenet Panzerfaust, som var rimelig å produsere og meget enkelt å betjene.

Modeller 
Våpenet ble utviklet og satt i bruk i 1943, og kom i en rekke forskjellige modeller: 30, 60, 100, 250. Totalt ble det produsert mer enn 6 millioner enheter.

Andre bruksområder 
Panzerfaust ble fort populær både blant de tyske soldatene som fikk dem utlevert, og blant de allierte styrkene som erobret dem. 

I de vanskelige kampene i byer var de særlig effektive mot fiendtlige stridsvogner, samtidig som de kunne sprenge hull i murer og andre hindringer slik at de stridende kunne unngå å bli eksponert i gatene.

På grunnlag av dette tyske designet utviklet russerne RPG-våpen (Ruchnaya Protivotankovaya Granata).

Sammenligning av modeller

Eksterne lenker 
 
 Tyske panservernvåpen fra andre verdenskrig (på engelsk).

Våpen fra andre verdenskrig
Panservernrakettkastere
Færdesmyra naturreservat

Færdesmyra naturreservat er et naturreservat i Sør-Varanger kommune. Reservatet er opprettet for å bevare et særegent og utpreget frostpåvirket myrområde med palser og høye strengtuer. De høyeste palsene drøye 3 meter, og ligger samlet i et mindre område like nord for Færdesvann. Palsene på Færdesmyra er, som ofte ellers i Øst-Finnmark, knyttet til kvabb-avleiringer der sen-istidens store smeltevannselver en gang munnet ut i havet. Kvabb er grovere enn leire og finere enn sand, og gir mest telehiv av alle jordarter.

Færdesmyra er jevnt over ei næringsfattig myr. I palslaggenes mykmatter, som får et ekstra tilskudd av næring fra palsens smeltevann, kan man finne de østlige artene brannull og lappstarr. I kanten av og nede i sprekkene på palsene finnes rikelig med finnmarkspors. Færdesmyra er et stort og variert myrområde. Variasjonen mellom åpent vann, våtmyr og tørrere, mer vegetasjonsrike områder, gir god mattilgang og et godt utvalg av reirplasser for våtmarksfugl.

Bestemmelser for reservatet. 
 Landskapet skal være fredet mot alle tekniske inngrep som vegbygging, oppføring av bygninger og anlegg av enhver art, drenering, oppdyrking, torvtekt, framføring av ledninger eller annen virksomhet som medfører terrenginngrep og forstyrrelser av naturmiljøet. 
 Alle planter, herunder levende og døde trær, skal være fredet mot skade og ødeleggelse av enhver art som ikke skyldes vanlig ferdsel, bærplukking eller lovlig beite. Bruk av kjemiske plantevernmidler eller gjødselstoff er forbudt. 
 Ville pattedyr og fugler med bo og reir skal være fredet mot skade og ødeleggelse av enhver art, med unntak av jakt på rype, hare, rødrev og villmink etter vanlige regler. 
 Reindrift skal kunne foregå som tidligere. 
 Bærplukking er tillatt etter gjeldende regler. 
 Motorisert ferdsel er bare tillatt på vinterføre.

Referanser

Eksterne lenker 
 Kart over Færdesmyra

Naturreservater i Troms og Finnmark
Verneområder i Sør-Varanger
Verneområder opprettet i 1972
Våtmarker i Norge
Bymiljølista

Bymiljølista i Fredrikstad er en partipolitisk uavhengig og lokal valgliste som ble stiftet 13. mars 1987. Lista ble dannet som en reaksjon på riving av trehusbebyggelsen i Fredrikstad som hadde foregått i flere år.

Bymiljølista stilte til valg første gang i 1987 og det resulterte i at Svein Bendik Hansen og Iris Otte Thomsen fikk plass i bystyret. Siden den gang har Bymiljølista vært representert kommunestyret i Fredrikstad med en, to eller på det meste, tre representanter.

Ved kommunevalget i 2011 ble Svein Bendik Hansen valgt som eneste representant for Bymiljølista. I denne perioden gikk Bymiljølista inn i et styringssamarbeid med Arbeiderpartiet, Sosialistisk venstreparti, Senterpartiet og Pensjonistpartiet, kalt de «rødgrønne».

Da Svein Bendik Hansen døde 16. desember 2011 tok Adeline Gondrosen over plassen i Bystyret i Fredrikstad. Gondrosen døde i mars 2012, og ut perioden satt Jan-Kåre Fjeld i Bystyret for Bymiljølista. I denne perioden markerte lista seg for vern av matjord, innføring av kildesortering  i kommunale virksomheter, motstand mot eksotiske dyr på sirkus, oppretting av lekeplasser, tilrettelegging for syklister og ikke minst innføring av gratis ferge og utvidelse av fergetilbudet i Fredrikstad.

Ved kommunestyrevalget 2015 stilte Bymiljølista igjen til valg, med en liste på 48 kandidater, mange av dem profilerte kulturpersonligheter i Fredrikstad. Bymiljølistas førstekandidat Jan-Kåre Fjeld beholdt plassen i Bystyret, og Bymiljølista samarbeider igjen med de rødgrønne i perioden 2015–2019.

Ved kommunestyrevalget 2019 fikk lista 1 089 stemmer, og to representanter i kommunestyret.

Eksterne lenker
 Bymiljølista

Lokale politiske partier i Norge
Politikk i Fredrikstad
Politiske partier etablert i 1987
Gjøkvassneset naturreservat

Gjøkvassneset naturreservat er et naturreservat i Sør-Varanger kommune. Reservatet ligger på et nes i Gjøkvatnet, rundt 5 kilometer nordøst for Øvre Pasvik nasjonalpark. Formålet med fredningen er å bevare et skogområde med alt naturlig plante- og dyreliv og med alle de naturlige økologiske prosessene. Verneverdien er særlig knyttet til områdets urskogspreg.

Skogen er relativt variert. Lengst i øst finnes skog i optimalfasen med stor tretetthet og slanke trær med høyde 13-14 meter. I det meste av området dominerer skog i aldersfase med 16-18 meter høye trær, der toppsjiktet delvis er i oppløsning og yngre trær stedvis har etablert seg. Et mindre parti ytterst på neset består av ren bjørkeskog. I sørøst finnes et mindre myrparti. Jordsmonnet består av grov morene og stedvis finnes ren blokkmark.

Referanser 

Naturreservater i Troms og Finnmark
Verneområder i Sør-Varanger
Verneområder opprettet i 2000
Møll bru

Møll bru på fylkesvei 459 i Holum går over Mandalselva i Lindesnes kommune, Vest-Agder. Brua er 43,9 meter lang sveist platebærerbru.

Kilder 
Sigurd Aas: Vegvesenets historie - Vest-Agder 1964-1989. Vegsjefen i Vest-Agder, Kristiansand 1993 (s. 274, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)

Veibroer i Agder
Veier i Lindesnes
Mandalsvassdraget
Dundalk FC

Dundalk Football Club (irsk: Cumann Peile Dún Dealgan) er en irsk fotballklubb fra Dundalk i grevskapet Louth. De spiller for øyeblikket på det øverste nivået i det irske ligasystemet.

De tradisjonelle fargene er hvite overdeler med svarte shortser. På grunn av de hvite overdelene har de fått kallenavnet The Lilywhites. Dundalk FC spiller sine hjemmekamper på Oriel Park (med en kapasitet på 6000) og har lokalt rivaleri med Drogheda United. Manager er John Gill. Klubber som Liverpool, Celtic, Rangers FC, FC Porto, Tottenham Hotspur, PSV Eindhoven,  AFC Ajax Og Rosenborg BK har spilt mot Dundalk på Oriel Park.

Eksterne lenker 
 Offisiell nettside for Dundalk FC (engelsk)
 Dundalk FCs historie (engelsk)
 Dundalk FC supporterforum (Engelsk)
 «The Lilywhite» (engelsk)
 «D-Shed Boys Fans Forum» (engelsk)
 Dundalk FC Trust (engelsk)
 Dundalk WFC (engelsk)

Fotballag i Irland
Fotballag etablert i 1903