Wergeland og religionene

Wergeland og religionene dreier seg om Henrik Wergelands forhold til ulike religioner, særlig islam og kristendommen.

Trosfrihet
Henrik Wergeland mente at hvert menneske har rett til trosfrihet, «Man friest være maa i Tro», som det står i Normandens Katechisme (1845). Dette synet var en viktig bakgrunn for at han fremmet forslag om å endre paragraf 2 i Grunnloven av 1814 som forbød jøder adgang til Norge. Under arbeidet med denne saken korresponderte han med betydelige jøder utenfor Norges grenser og fikk venner og støttespillere som skaffet ham informasjon om jødenes situasjon i ulike land. Blant jøder har Wergeland en høy posisjon til denne dag.

Debatt om Wergeland og islam
På dødsleiet skrev Wergeland i et brev til sin far, presten Nicolai Wergeland, 17. mai 1845: «Mine begreper om Guds storhet og egen litenhet oppfyller meg med stor trøst. Jeg dør som deist, som Allahs oppriktige dyrker (...)» Noe lignende synes å komme fram i de etterlatte nedtegnelsene etter juristen Wilhelm Lassen, som jevnlig besøkte Henrik Wergeland på dødsleiet våren 1845. Lassens nedtegnelser, skrevet på norsk og fransk, ble først publisert i 1918 i tidsskriftet Edda (nr IX, under redaktør Gerhard Gran) med tittelen «Lidt om Henrik Wergelands sidste Levemaaneder». Lassen var en jevnaldrende venn av Wergeland, og han gledet den syke med sitt harpespill. Men hans nedtegnelser av samtaler med dikteren ble først offentligjort etter hans død. I teksten, skrevet på både norsk og datidens dannelsesspråk fransk, opplyser Lassen først om Wergeland: 

«Hans gyldenlakk og kanarifugl var også de ting som i hans øyne ga det beste bevis på hvor vidunderlig denne Verden var, ved hvilken anledning han oppleste for oss noen korte aforismer, hvori han hadde nedskrevet noen av sine trosgrunnsetninger. Disse begynte med at han ville dø som deist og som en Allahs bekjenner.»

På fransk tilføyer Lassen så følgende, her oversatt i 2020 av doktorgradsstipendiat Naïd Mubalegh: 

"Når det gjelder religion, forholder han seg til tyrkernes katekisme, som han nettopp hadde lest på ny, og som han mente var utmerket og langt overlegen de dogmene vår religion forkynner. Han hadde først tenkt, sa han til meg, å sende ballen tilbake til Herr S., og fortelle ham at han ikke trengte noen mellommann mellom Gud og seg selv, og at han ydmykt tilba Gud ved å dyrke den store Allah, et cetera (&c.) (...) På dette viset, og når den var i gang, gled samtalen over på den kristne religionen, som den døende satte langt lavere enn tyrkernes og jødenes. Moses, Jesus-Kristus og Muhammed var ifølge ham navnene på tre mennesker som har fylt universet med sin storhet, uten at noe kunne berettige forrangen man gir til vår guddommelige frelser. Fantes det noe mer absurd enn å påstå at vi, for vår frelses skyld, trengte et mellomledd som kunne å føre vår sak foran guddommen?" 

Publiseringen i Edda i 1918 skapte ingen kontroverser. Da historikeren Rolv Laache publiserte et trebindsverk om Wergeland i årene 1927-30, refererte og siterte han (fra fransk i oversettelse) utførlig fra Lassens nedtegnelser om Wergelands synspunkter på kristendom og islam, før han kort konstaterte: "Wergelands begeistring for muhammedanismen var av gammel dato."

I sekundærlitteraturen om Wergeland fra etterkrigstiden forekommer det henvisninger til Wergelands kristendomskritikk og til hans positive omtale av islam og jødedom. I 1957 skrev Aage Kabell, litteraturprofessor ved Universitetet i Aarhus i sitt Wergeland-verk: «Wergeland selv fikk aldri synderlig til overs for kristendommen … Dikterens personlige forhold til kristendommen gir seg kraftig uttrykk på dødsleiet i februar 1845.»  

Forfatteren Hans Heiberg (f. 1904) skrev i sin biografi i 1972: «Oppgjøret med kristendommen er jo langt mer alvorlig og gjennomtenkt.» Og:«Han tok temaet mer inngående opp med en ny venn, Wilhelm Lassen … De kom til å snakke om den kristne religion, som Wergeland, til Lassens forskrekkelse, ‘satte langt under tyrkernes og jødenes’.» 

Først etter 1997 ble saken problematisert, noe som skjedde som reaksjon på et intervju med Yngvar Ustvedt i Dagbladet i mai. Der det ble framstilt som om Wergeland konverterte til islam på dødsleiet. I en kronikk noen dager senere tok Dagne Groven Myhren til motmæle. Hun viste også til bakgrunnen for at en slik forestilling kunne oppstå; blant annet siterte hun fra Wergelands brev til sin far 17. mai 1845: «Jeg døer som Deist, som en Allahs oppriktige og Dyrker» (se over). Allah betyr Gud på arabisk, og jøder og kristne med arabisk språk, kaller også Gud for Allah. Uttrykket "deist" peker ikke mot islam, men mot opplysningstiden i Europa, argumenterte Myhren..  Det kan i den forbindelse nevnes at det er alminnelig kjent at Henrik Wergelands far, Nicolai Wergeland, i likhet med mange av samtidens teologer var preget av rasjonalismen. 

Myhren skriver at det er en "overveldende mengde dokumentasjon" i Wergelands egne skrifter som taler for at han døde i den forståelse av kristendommen som alltid hadde vært hans tro. Og at dette kan utledes av hans dikt og prekener, blant annet av hans verdensforklaring, som er å finne i de to utforminger av hans kosmologiske dikt, Skabelsen, Mennesket og Messias (1830) og Mennesket (1845). Hun understreket videre at i begge utforminger er Jesus Messias den helt sentrale skikkelsen. Til det kan det tilføyes at begge versjoner av verket er inndelt i tre hoveddeler. I versjonen fra 1830 heter disse "Skabelsen" (s. 9-74), "Mennesket" (s. 75-317) og "Messias" (s. 318-592). I dødsleieversjonen heter de Skabelsen" (s. 7-65), "Forvildelsen" (s. 66-299) og "Frelsen" (s.300-560). Jf. "Samlede Skrifter" 1918-40, b.II,2 og b.II.6.  I begge versjoner av verdensdiktet, gjerne kalt kosmogonien, bygger de to første delene opp til frelserskikkelsen, Jesus Messias, slik han framstår i del 3, en skikkelse som i hovedsak bygger på de fire kanoniske evangeliene i Det nye testamente, og som det er fruktbart å drøfte i forhold til kirkens Kristusbilde og kristen dogmatikk. I dødsleieversjonen av diktet framstilles han f.eks. i en nydiktet monolog som "Platos Mester", "Sandhedens Selv", og "Synderens frelsende Ven". Monologen slutter slik:
"I Platos Høide  af Mennesket naaet / er Slægtens Ypperste, Frelseren spaaet." SS II,6 s. 282.

I ettertid har Ustvedt skriftlig og muntlig gitt uttrykk for at han ble misforstått av Dagbladet, og at han ikke hadde ment å si at Wergeland konverterte til islam, slik noen kan ha fått inntrykk av. Dagne Groven Myhren utdypet sine synspunkter i en ny kronikk, da Wergeland igjen var blitt trukket inn i en debatt om islam: «Henrik Wergeland – en religiøs visjonær for vår tid», som sto på trykk i Aftenposten 7. februar 2004. Det meste av pressedebatten, som også spredte seg til Vårt Land, er samlet i heftet Ble Wergeland muslim?, utgitt av Human-Etisk Forbund. Der er også Ustvedt representert med artikkelen: «Wergeland ble aldri muslim».

Rett før 175-årsdagen for 17. mai-brevet til Wergelands far, i 2020, gikk idéhistorikeren Dag Herbjørnsrud gjennom faglitteratur om Wergeland, blant annet Lassens tekst, som ble publisert i Edda i 1918. De relevante delene av Lassens franske tekst ble her for første gang i sin helhet oversatt til norsk, av doktorgradsstipendiat Naïd Mubalegh. Blant annet skrev Lassen i sin rapport fra Wergelands dødsleie i mai 1845: "På dette viset, og når den var i gang, gled samtalen over på den kristne religionen, som den døende satte langt lavere enn tyrkernes og jødenes. Moses, Jesus Kristus og Muhammed (Mahomed) var ifølge ham navnene på tre mennesker som har fylt universet med sin storhet, uten at noe kunne berettige forrangen man gir til vår guddommelige frelser." 

Herbjørnsrud nevner også hvordan Wergeland i teksten «De egentlige opphavsmenn til jødenes emansipasjon» (1844), først trykt i den posthume samlingen Hassel-Nødder (1845), skriver at det var to marokkanske jøder (som han møtte i Paris), som har æren for at han ba Stortinget og oppheve forbudet mot jødenes adgang til Norge: «Jeg erindret iblant hvert annet ord jeg hadde talt med dem [dvs. de marokkanske jøder] om deres stilling i Marokko og at de hadde sagt at den var tålelig (sett opp) imot flere kristne land. Tanken om jødenes stilling hos oss var den neste. Jeg fant den skjendig.» 

Wergeland skriver at de to marokkanske jøder fortalte at de ble behandlet bedre i det muslimske Marokko enn i det kristne Europa, og det synspunktet har Wergeland tydeligvis tatt innover seg. Wergelands forslag til Stortinget om å oppheve jødeforbudet i Norge ble sendt inn i juni 1839. Han skriver: "Således ble forslaget om jødenes emansipasjon til. Æren ikke min, men de to marokkanske jøders!" I dette grunnlovsforslaget nevner Wergeland at jøder i både Orienten og i Afrika «i det hele behandles menneskeligere av Mohamedanerne». I Wergelands grunnlovsforslag fra 1839 står det blant annet: "«De orientalske og afrikanske jøder utmerker seg for øvrig fra de østeuropeiske i flere så vel åndelige som fysiske henseender fordi de i det hele behandles menneskeligere av mahomedanerne [muslimene] … enn av de kristne …» 

Også i andre tekster på 1840-tallet fremhever Wergeland toleransen hos muslimer og tyrkere. I diktet «Røst i Ørkenen» skriver Wergeland: «Ville gran vil gi ly/ liksom man finner hos/ tyrker og barbarer større/ brødreømhet enn hos oss!» Blant annet i et brev fra 19. mai 1845 til Kirkedepartementet kommer det frem at Wergeland ikke ønsket å bli gravlagt på kirkegården, men snarere på privat grunn i Slottsparken.

I Wergelands artikkel "Hvi skrider Menneskeheden saa langsomt frem", datert så tidlig som 22. juli 1831, går han løs på kritikkverdig kristen praksis. Slik kritikk er altså noe Wergeland fremmet fra ungdommen av, og ikke en nyhet fra hans dødsleie. I "Hvi skrider..." uttaler han seg om kirkehistoriens "Skjændselsregistre" og omtaler "Mørkets Aldres halvhedenske Præster". Samtidig unnlater han ikke å framheve de store muligheter som kristendommen bærer i seg for å fremme menneshehetens utvikling/forbedring, et synspunkt som er helt klart uttrykt også i andre sammenhenger, og som også understrekes i "Mennesket", 1845, altså i dødsleieversjonen av hans verdensforklaring; ikke minst i den langt på vei nydiktede epilogen: "Jesu aandige Opstandelse." 

I teksten "Wergelands forhold til muslimer, deisme og islam" går Herbjørnsrud blant annet inn på at Wergeland leste professor Christopher Andreas Holmboes oversettelse av Tyrkisk katekisme (1829), som hadde undertittelen Til Ungdommen. Holmboes tekst ble lest av teologistudenter på 1820-tallet da Wergeland studerte teologi. Herbjørnsrud viser til faglitteratur som påpeker at det ikke er noen motsetning mellom islam og den deisme Wergeland sto for. Snarere skriver professor Sayed Hassan Hussaini ved Catholic University of America and George Washington University følgende i «Islamic Philosophy between Theism and Deism» (2016): «all islamsk filosofering skjer innenfor en veldig sofistikert deistisk tilnærming» («… all Islamic philosophizing happens within a very sophisticated deist approach»).

Religionsdialog
Wergeland hadde studert teologi med det formål å bli prest i den norske kirke. Han hadde teologisk embetseksamen fra 1829 og praktikum fra 1833. Og han hadde holdt godt besøkte prekener både i Kristiania og på Eidsvoll. Videre søkte han stilling som prest gjentatte ganger. At han ikke oppnådde stilling, kan henge sammen med at han arbeidet for 17. mai-feiring mot kongens vilje. I tillegg hadde han ord på seg for å ha begått ungdommelige ubesindigheter. I en periode på 1830-tallet redigerte han dertil opposisonsbladet "Statsborgeren", og arbeidet for kommunalt selvstyre i Norge, en sak som vant fram.

Han hadde for sin tid gode kunnskaper i religionshistorie (han hadde blant annet studert den danske teolog Christian Bastholms religionshistoriske verker), var opptatt av religiøs toleranse og religionsdialog. Dette er hovedsak i diktet «De tre» i samlingen Jøden (1842). Kjernen i denne teksten er tre morgenbønner, framført av en muslim, en jøde og en kristen. Professor i filosofi Egil A. Wyller, legger vekt på at den kristne bruker uttrykket «den Unævneliges Navn» om den Gud han påkaller, og trekker følgende konklusjon:
 
«I denne paradoksale avslutningsformulering hos Wergeland er de tre, ja alle store religioners møtested fanget opp – for i den er en universell, intellektuell mystikk gitt til kjenne, hvor alle navn, alt språk, all tanke strander i tausheten og stillheten innfor selve gudsmysteriet – det unevnelige navn.»

For Wergeland var Gud én og den samme, uansett hvilket navn man måtte gi ham.

Av Wergelands diktning framgår at han iblant tenker seg Gud som en sannhetens sol, og at lyset fra denne blir brutt forskjellig i de ulike religioner og trosformer, og dermed i det enkelte menneskes sinn, på tilsvarende vis som lyset brytes ulikt i juveler med forskjellig farge og slipning. Men lyskilden er den samme. («De tre» (1842) og «Kvinderne på Kirkegaarden» (1844).) I «Kvinderne paa Kirkegaarden» [i Jødinden(1844)} tar en jødinne fram sitt pannesmykke der det er innfelt en safir, en smaragd og en rubin og uttaler:

«Seer I? lige klart de straale
hver med deres Brudds Kulør,
Himmelbilledet igjen.
Det er Stenens Verd at maale;
Straalekraften, ei om den
Solens Lys tilbageskjød
farvet blaalig, grønlig, rød.

Og hvad bør blandt Mennesker
vel det sande Værd bestemme?
Ikke af hvad Tro man er,
ikke Sprog og ei hvor hjemme.
Dette er kun Stenens Brudd
[...]
ei dens Værd i Straaleevnen.

Liksom sollyset oppfyller edelstenen, fyller Gudsbegrepet og respekten for Herrens bud menneskenes sjeler, sier jødinnen videre. Men det som avgjør sjelens sanne verd, er hvordan denne bevissthet setter frukt i det enkelte menneskes liv. Uansett om det bærer Kaftan eller Munkehætte; det avgjørende er om det makter å virke for «Fred» og «Tolerance». Det er kjennetegnet som forener mennesker på tvers av ulike religioner, og avslører om de tilhører det som her omtales som den usynlige, men «sande Menighed» eller «Herrens egen Menighed».»

I det tidlige diktet «I Tordenen» i «Digte. Første Ring» (1829), heter det:

Christen, Moslem, Hedning, Jøde
maatte dog hverandre møde
inden samme Faders Arme.
Hver med eget Tonefald,
banked' paa den samme Hal,
og, i Røg af Taarer varme.
sank de til hverandres Barme.

"Det er å håpe at teologer vil oppdage at Wergeland kan være til inspirasjon også for dem, ja, at de vil innse at han var en nyskapende teolog med dype røtter i fortid og samtid. Noe av det kanskje aller viktigste i vår tid er at han med sin diktning og den teologi som kan utledes av den, har åpnet en dør mot fremmede religioner..."

Kritikk av religiøs praksis
I sine skrifter kan Wergeland, som nevnt ovenfor, være kritisk til religiøs praksis, kristen praksis ikke unntatt. Diktet «Røst i Ørkenen» ['Jødinden 1844] åpner for eksempel på denne måten:

«Christenfolkets Hjerter skulde 
være varme Julebrød,
Honningfulde,
Nok til hele Verdens Nød,
om den kommer som en Gjæst;
Rosekviste i dem stukne
som til hellig Glædesfest:
-Ve! ve!
Iis de ere, Klumper Sne»

Diktet gir nok et eksempel på kritikk av kristen praksis, men ikke avvisning av kristendommen som sådan. Poenget er at de kristne har «forherdet seg og glemt sitt kristenløfte. Dette løftet må ifølge teksten bety at de en gang må ha oppfattet hvordan Gud «favned Dybet og det Høje», ja til og med det navnløse insektet, innen «samme Armes Spand». Da er det nødvendig [for dikteren] å vekke hjertets erindring for på den måten å forløse nestekjærligheten». 

Av «Følg Kaldet» (Jødinden)framgår det at dikteren finner det meningsløst at Europa er delt i «Sekter / af forbitret Meningshad».

«Jesu aandige Opstandelse»
I den omarbeidede versjonen av Skabelsen, Mennesket og Messias som Wergeland kalte Mennesket og som ble til dødsleiet, er altså Jesusskikkelsen fremdeles verkets sentralfigur, som den var det i ungdomsutformingen av diktet. Mennesket avsluttes med en for det meste nydiktet utopi, «Jesu aandige OpstandelseI». Epilogen åpner med dikterens fortvilelse over tilstanden i verden. Men i en visjon får han en bekreftelse på at kristendomslyset er en så sterk erkjennelsesbringende og fredsskapende kraft at den vil komme til å vinne fram i verden på lang sikt, uten vold. Han ser videre fram til at kristendommen bl.a. skal befris fra brutale utvekster («Menneskeopdigt»), og at alle kristne skal kunne ta del ved det samme «Herrens Bord», som i den aller første tid.

Etter at Mennesket kom ut i januar 1845, fullførte Wergeland en samling prekener han kalte Fattigmands-Postil''. Den har stor interesse i denne sammenheng.

Venner blant katolikker
Wergeland kom tidlig i kontakt med de første katolske geistlige som kom til Christiania for å etablere en menighet her. Han uttrykte ved flere anledninger glede over nivået på katolske prekener her til lands. Det sies til og med at han hjalp til med norsken i flere av dem, og han var ghostwriter for to Olavsbønner som ble til i 1843 og som fremdeles er i bruk i Den katolske kirke i Norge. 

Han ble venn med den kongelige huskapellan og senere biskop Laurentius J. Studach (prinsesse og senere dronning Josefine var katolikk, og hadde ham med på sine norgesbesøk), men den stedlige sognepresten for Sct. Olafs menighet i hovedstaden, pastor Gottfried Ignatius Montz, ble en kanskje like kjær venn av den norske nasjonaldikteren. Wergeland lot også Montz tilkalle til sitt dødsleie. Montz forfattet en kort biografi om Wergeland. Montz er spesielt nevnt i Wergelands testamente som en av de personer han ønsker skal delta i hans gravfølge. 

Wergeland hadde et åpent sinn for annerledes troende og annerledes tenkende. Og han syn på kirkehistorien var svært kritisk. Han har ofte kritisert praktisering av kristendommen som han fant uverdig. Han var dertil nyskapende som teolog. I diktet "Smukke Skyer" taler han om "min Lære". Han var altså klar over at hans forståelse av kristendommen kunne oppfattes som udogmatisk. Dødsleieversjonen av det kosmologiske diktet som fikk navnet "Mennesket", ga han bort med dedikasjon til venner så sent som sommerenm 1845. Det er ikke noe som tilsier at han hadde skiftet religiøst standpunkt. Han døde i den forståelse av kristendommen som var hans.

Referanser

Henrik Wergeland