Linerle

Linerle (Motacilla alba) er en trekkfugl i erlefamilien (Motacillidae) og inngår i gruppen erler (Motacilla), som teller 13 arter. Linerla består som ti underarter, hvorav nominatformen  er mest vanlig i Norge. Den britiske underarten svartryggerle  hekker imidlertid uregelmessig på Sørlandet- og Vestlandet. 

Linerle ble kåret til «Årets fugl 2000» av BirdLife Norge. Arten finnes over hele landet, og den er også fylkesfugl i tidligere Telemark fylke.

Den globale bestanden av linerle ble av BirdLife International i 2016 estimert til cirka 130–230 millioner individer. Den norske hekkebestanden ble i 2015 anslått til 0,8–1,2 millioner individer og vurdert som relativt stabil. Arten er livskraftig både nasjonalt og internasjonelt.

Etymologi

I Norge går også linerla under en lang rekke lokale navn, som vippestjert (av eng. wagtail), igde (av norr. igða, egentlig løvmeis, men også brukt om erle og linerle), erle (av norr. ertla), og møkkerdongsiri med mer. Det siste fordi linerla ofte jakter på insekter og lignende i nærheten av møkkadunger.

Biologi 
Linerle blir 16,5–18 cm lang og hannen blir normalt litt større enn hunnen. Hannen veier typisk 20–24,6 g, mens hunnen veier 17,6–21,9 g. Fjærdrakten er i hovedsak sort, grå og hvit og stjerten lang. Andelen av sort, grått og hvitt varierer mellom underartene. Arten kjennetegnes ellers av den karakteristiske vippingen med stjerten, når den går eller løper langs bakken.

Linerla foretrekker et svært bredt utvalg av ikke-skogkledde våte og tørre habitater, inkludert strender langs kysten, steinete eller sandete elver i høylandet og sakteflytende elver i lavlandet, innsjøer, jordbruksland, hager, parker, kortvokste gressletter som finnes i nærheten av fabrikker i tettsteder og byer; ofte rundt menneskelige boliger i byer og landsbyer. Under migrasjon og i vintermånedene, også langs kanter av reservoarer, innsjøer, dammer og kloakkanlegg, brønner i ørkener, irrigerte åkre og rismarker, samt i et bredt utvalg av åpne kortvokste gressletter og andre steder i byer og landsbyer, på campingplasser og på strender. Arten hekker fra havnivået og opp til  moh i Himalaya. Under migrasjon er linerler observert i høyder opp mot  moh i det sørlig Xizang i Kina.

Linerla er både standfugl, kortdistansetrekker og langdistansetrekker, avhengig av både underarten og utbredelsen. Nominatformen hekker i Norge og regnes som en kortdistansetrekker, mens den lenger sør i Europa er kan være standfugl. De nordlige asiatiske underartene er stort sett langdistansetrekkere. Fugler som hekker i Sør-Norge overvintrer i all hovedsak i Sør-Europa og Nord-Afrika, mens fugler som hekker i Nord-Norge drar østover mot Tyrkia og Midtøsten, og trolig ned til Etiopia og Sudan.

Arten nærer seg hovedsakelig av små terrestriske og akvatiske virvelløse dyr; av og til også frø og bær. Om vinteren kan nominatformen av og til spise bygg og brødsmuler.

Linerla ankommer hekkeplassene i mars-april og returnerer til overvintringsplassene igjen i september-oktober. Redet bygges i hulrom i bergvegger eller i forlatte bygninger og lignende menneskelagde strukturer, som broer, forlatte maskiner og i grøftekanter. Hunnen legger normalt 4–6 (3–8) egg som begge foreldrene ruger (om enn hannen i mindre grad enn hunnen) i 12–15 dager. Klekkingen skjer i løpet av 12–48 timer. Etter klekking er det bare hunnen som beskytter ungene i reiret, mens begge mater ungene. Ungene forlater normalt reiret etter 13–14 (11–16) dager, hvoretter foreldrene fortsetter å mate avkommet i ytterligere 14–18 dager. Da er ungene for lengst flygedyktige.

Inndeling 
Inndelingen og underartenes utbredelse følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl.

 Passeriformes, spurvefugler
 Passeri, sangfugler
 Passerida
 Passeroidea
 Motacillidae, erlefamilien
 Dendronanthus, skogerle, monotypisk
 Motacilla, erler, 13 arter
 M. capensis, askeerle
 M. clara, bergerle
 M. bocagii, kortstjert
 M. flaviventris, gulbukerle
 M. cinerea, vintererle
 M. flava, gulerle
 M. tschutschensis, østgulerle
 M. citreola, sitronerle
 M. maderaspatensis, skjæreerle
 M. samveasnae, mekongerle
 M. grandis, japanerle
 M. aguimp, afrikaerle
 M. alba, linerle
 M. a. alba, nominatformen hekker fra sørøst Grønland (irregulært), Island og Færøyene gjennom Skandinavia og det kontinentale Europa østover til Uralfjellene, Tyrkia og Levanten. Overvintrer sør for hekkeområdene. Danner klade med dukhunensis og inkluderer forwoodi og av og til persica, men sistnevne er en hybrid mellom nominatformen og personata.
 M. a. dukhunensis, hekker fra Uralfjellene til Tajmyrhalvøya og sørover til Kaukasus, Nordvest-Iran, steppene i Kirgisistan og foten av Altajfjellene. Overvintrer fra Midtøsten til Det indiske subkontinent. Danner klade med nominatformen.
 M. a. yarrellii, svartryggerle hekker på De britiske øyer og irregulært langs kysten av det kontinentale Europa.
 M. a. ocularis, hekker i det nordlige og nordøstre Sibir østover til vestkysten av Alaska. Overvintrer i sør, til Sørøst-Asia.
 M. a. subpersonata, standfugl i Nordvest-Marokko.
 M. a. personata, hekker i det sør-sentrale Asia sørover til Persia. Overvintrer i Iran og Afghanistan østover til Bangladesh og Sør-Nepal.
 M. a. baicalensis, hekker i det sentrale Sibir, Nord-Mongolia og Nordvest-Kina. Overvintrer fra Nord-India og østerover til Sør-Kina.
 M. a. lugens, hvitvingeerle hekker på Kamtsjatkahalvøya, i Ussuriland, Sakhalin og Nord-Japan. Overvintrer i Japan og Øst-Asia.
 M. a. leucopsis, hekker fra Sørøst-Russland og Nordøst-Kina østover til Koreahalvøya, Sørvest-Japan, Taiwan, og Sørøst-Kina. Overvintrer i Sør-Kina og gjennom Indokina vestover til India og Nepal, samt på Taiwan og sjelden også i Japan.
 M. a. alboides, for det meste standfugl i Sør-Kina og det nordlige Laos vestover til Myanmar og det nordøstre Pakistan. Noen fugler overvintrer sørover til Nord-India, Bangladesh, Nord-Thailand og det nordlige Vietnam.
 Madanga, madanga, monotypisk
 Anthus, piplerker, 42 arter
 Tmetothylacus, gullpiplerke, monotypisk
 Hemimacronyx, sitronpiplerker, 2 arter
 Macronyx, savannepiplerker, 7 arter

Galleri

Referanser

Eksterne lenker 
 

Erler og piplerker
Fugler formelt beskrevet i 1758
Dyr formelt beskrevet av Carl von Linné