Sag vedrører spørgsmålet om, hvorvidt sagen skal afvises
Ret: Københavns Byret (1. instans)
Faggruppe: Civilsag — Adm. frihedsberøvelse
Sagsemner: Forvaltningsret;
Retspleje og civilproces;

Københavns Byret





Udskrift af dombogen

DOM

Afsagt den 3. februar 2017 i sag nr. BS 13A-6478/2016:

Klage fra



over administrativt bestemt frihedsberøvelse

Sagens baggrund 0g parternes påstande

Denne sag, der er anlagt den 27. oktober 2016, vedrører domstolsprøvelse i
henhold til retsplejelovens kapitel 43 a af en frihedsberøvelse; som sagsøger
anser sig for udsat for den 9. april 2016.

Spørgsmålet om, hvorvidt sagen skal afvises, fordi 6 månedersfristen i rets -
plejelovens $ 469, stk. 4, ikke er overholdt, er udskilt til særskilt afgørelse.

 har nedlagt påstand om, at sagen fremmes til
realitetsbehandling.

Københavns Politi har nedlagt påstand om afvisning.

Dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens
8 218 a.

Oplysningerne i sagen

Ved brev af 14. oktober 2016 til Københavns Politi anmodede advokat
Amalie Starck som advokat for  om indbringel -
se af en administrativ frihedsberøvelse, som skulle være foretaget af Køben -
havns Politi den 9. april 2016 i området ved Marmorkirken (Frederiks Kir -
ke).

Forklaringer

Der er afgivet forklaring af 

 har forklaret, at han deltog i en moddemonstra -
tion den 9. april 2016i City, hvor der blev afholdt en demonstration af Pegi -
da. Demonstrationen startede ved Mindeankeret i Nyhavn. Folk gik herfra
ad Bredgade og Borgergade. Moddemonstration var anmeldt. Han havde
hørt om moddemonstrationen på cafeen i Folket Hus. Han havde delt løbe-

sedler ud ved Mindeankeret. Det var hensigten; at deltagerne i moddemost-
rationen skulle går efter Pegidademonstrationen og dele løbesedler ud. Plud-
selig var han kommet til Marmorkirken. Han opgav lidt 0g ville tilbage til
sin cykel, som holdt i Nyhavn; og derfra ville han hjem. Han havde en dia-
log med en betjent på hjørnet af Bredgade og Frederiksgade ved parasollen;
som man kan se på den foreviste video. Han fik at vide, at han skulle rykke
ned mod Marmorkirken. Han sagde, at han var på vej hjem; men fik besked
på at gå mod Marmorkirken. Han kunne se, at der var metrobyggeri. Han
henvendte sig til en betjent; som sagde; at de kunne gå den anden vej rundt
om Marmorkirken. Det var anden gang, han talte med en betjent. Da betjen-
ten sagde; at de skulle gå bagom kirken; vidste han ikke; om det kunne lade
sig gøre. Han var i tvivl og gik hen for at checke. Han konstaterede, at man
ikke kunne komme rundt om kirken: Han gik tilbage til betjenten og sagde,
at de ikke kunne komme ud. Han talte med 2 betjente. Han henvendte sig re-
lativt hurtigt til betjentene 0g sagde; at de ikke kunne komme rundt om kir -
ken. Der gik 1 til 1V/2 time fra, at det blev konstateret, at de ikke kunne kom-
me rundt, til at de blev lukket ud. Der var mange almindelige mennesker til
stede ved Marmorkirken; herunder turister. Hovedparten af de tilstedeværen -
de ved Marmorkirken var turister, som ikke talte dansk. Der var 5-6 stykker
til stede; som havde deltaget i moddemonstrationen; herunder  På et
tidspunkt fik han lov at gå. Politiet lavede en sluse 0g gelejdede folk ud en
bestemt vej. Han gik herefter mod Nyhavn for at få fat i sin cykel. Han blev
efterfølgende kontaktet af  som sagde, at han og nogle andre ville
klage; og  er en af
dem; som tidligere har rejst en sag. Han mener, at han blev kontaktet af
 1 slutningen af sommeren eller i efteråret 2016. Der var gået nogle må -
neder efter begivenhederne. Det var en dag han var i Folkets Hus. Han kan
ikke huske; hvor lang tid der gik, fra at  kontaktede ham, og til at han
henvendte sig til advokat. Der gik måske en uge. Han oplevede den 9. april
2016 som en dårlig dag, men på tidspunktet for begivenhederne mente han
ikke; at det kunne nytte noget at klage over det politiet gjorde.

Parternes synspunkter

 har i processkrift af 8. december 2016 anført
følgende til støtte for; at sagen skal fremmes:

"Det gøres gældende; at overskridelsen af klagefristen i retsplejelovens $
469, stk. 4, udelukkende beror på Københavns Politis manglende klagevej -
ledning.

Af forvaltningslovens 26 fremgår, at afgørelser, der kun kan indbringes for
domstolene under iagttagelse af en lovbestemt frist for sagens anlæg, skal
være ledsaget af oplysning herom.

At der skal meddeles klagevejledning følger også af den generelle vejled-
ningspligt i forvaltningslovens 7 samt princippet om god forvaltningsskik.

Side 3/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10Det følger endvidere af Københavns Politiets egen p raksis, at der ved tilba- 
geholdelser efter politiloven i alle tilfælde skal gives klagevejledning i for- 
bindelse med indgrebet. 
Politiets praksis på området fremgår af Justitsmini steriets besvarelse af 5. ju- 
li 2010 til Folketingets Retsudvalgs vedrørende spø rgsmål nr. 295. Besvarel- 
sen omhandler, hvorvidt forvaltningslovens bestemme lser finder anvendelse 
i forhold til frihedsberøvelser, der foretages med hjemmel i politiloven. Det 
bemærkes, at svaret herpå ikke er ganske klart, men  i forhold til netop klage- 
vejledningen forholder det sig anderledes. 
I forbindelse med justitsministeriets besvarelse af  spørgsmålet indhentede 
man en udtalelse fra Rigspolitiet, jf. besvarelsens  punkt 3, side 10 ff. Her 
oplyste Rigspolitiet at man den 12. december 2009 h avde udsendt en rund- 
skrivelse til landets politikredse, og følgende fre mgår om denne, jf. side 12, 
2. afsnit: 
"I rundskrivelsen anmodede Rigspolitiet i øvrigt po litikredsene om at drage 
omsorg for, at der altid sker orientering af person er, der frihedsberøves ad- 
ministrativt efter politiloven, om adgangen til at indbringe spørgsmålet om 
frihedsberøvelsen for domstolene, jf. retsplejelove ns kapitel 43 a." 
Således er landets politikredse af Rigspolitiet ble vet instrueret i, at der altid 
skal ske klagevejledning om muligheden for domstols prøvelse i forbindelse 
med frihedsberøvelser der foretages efter politilov en. 
Efterfølgende gennemgås de regler, som politiets be slutninger om frihedsbe- 
røvelse efter politiloven er underlagt, uanset om b eslutningen anses som om- 
fattet af forvaltningsloven, jf. besvarelsens punkt  5, side 16 ff. Det fremgår 
heraf, at politiet i alle tilfælde skal overholde g od forvaltningsskik og agere 
inden for de rammer, der kan udledes af almindelige  forvaltningsretlige prin- 
cipper. 
Efter en gennemgang af klagemulighederne — både de administrative dispo- 
sitions- og adfærdsklager, samt muligheden for doms tolsprøvelse efter rets- 
plejelovens kapitel 43 a — fremgår følgende på side  17, 2. sidste afsnit: 
"Det bemærkes [ ...], at Københavns Politi over for  Justitsministeriet har op- 
lyst, at der ved tilbageholdelser efter politiloven  udleveres en vejledning, der 
beskriver bl.a. muligheden for at klage over politi ets dispositioner og ad- 
færd, samt muligheden for domstolsprøvelse af frihe dsberøvelsens lovlig- 
hed. " 
Justitsministeriet er således af den opfattelse, at  der i praksis gives klagevej- 
ledning i forbindelse med frihedsberøvelser efter p olitiloven.

Dette er ikke sket i nærværende sag.

Retsfølgerne af manglende klagevejledning
Klagevejledningens formål er at sikre, at den der er klageberettiget ikke lider
retsstab . I nærværende situation er formålet at sikre, at den frihedsberøvede
også 1 praksis meddeles muligheden for domstolsprøvelse; som grundlovens
71, stk. 6, fastsætter.

Efter praksis er konsekvensen af manglende klagevejledning, at fristen sus -
penderes, således at klager stilles som var der givet korrekt klagevejledning.
Der henvises i denne forbindelse til Steen Rønsholdt, Forvaltningsret
retssikkerhed, proces, sagsbehandling, 4. udgave 2014, side 518-519 og
Karsten Revsbech mfl., Forvaltningsret	sagsbehandling; 7. udgave 2014,
side 372, samt U2004.2893H.

Iforhold til hvorvidt klagefristen i retsplejelovens $ 469, stk. 4 må anses for
absolut; skal det bemærkes, at enhver lovfæstet frist i udgangspunktet må
anses for absolut, med mindre andet er bestemt, som det er tilfældet i 8 469
stk. 2, 2. punktum. At en frist i udgangspunktet må anses for absolut; er der-
for ikke en hindring for, at fristen suspenderes i det tilfælde; hvor den klage -
berettigede ikke er orienteret om klagemuligheden; jf. den føromtalte prak -
sis

Der henvises i øvrigt til en lignende sag fra København Byret (BS nr. 4B -
2773	2786/2014, 2787 2799/2014, 1601 1605/2014, 5982 5985/2015
og 6094 6095/2014), hvor netop spørgsmålet om Københavns Politis
manglende klagevejledning medførte suspension af klagefristen i retspleje -
lovens 8 469, stk. 4. Ved rettens kendelse af 7. oktober 2015 blev det beslut-
tet, at sagerne skulle realitetsbehandles .

Konsekvensen af Københavns Politis manglende klagevejledning af
 bør derfor være, at fristen for domstolsindbringelse sus -
penderes, således af denne løber fra klager har modtaget korrekt klagevej -
ledning subsidiært fra klager fik kendskab til muligheden for dom-
stolsprøvelse af frihedsberøvelsens lovlighed.

Københavns Politis manglende klagevejledning bør således ikke lægges kla -
gerne til last.

Københavns Politi har i til støtte for afvisningspåstanden i processkrift af
21. november 2016 anført følgende:

"Sagen påstås afvist under henvisning til fristoverskridelsen; jf. herved $
469, stk. 4. Begæringen om prøvelse af lovligheden af den frihedsberøvelse,
som sagsøgeren mener sig udsat for den 9. april 2016, er således først frem-
sat ved e-mail af 14. oktober 2016 0g modtaget hos Københavns Politi den
15. oktober 2016, hvilket er mere end 6 måneder efter den dato, hvor fri -

Side 5/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10hedsberøvelsen skulle være sket og ophørt. Sagsøger  findes på denne bag- 
grund ikke at have krav på indbringelse efter de le mpeligere processuelle 
regler i retsplejelovens kapitel 43 a. 
Da anvendelsen af reglerne bl.a. har betydning for pålæggelse af sagsom- 
kostninger ser Københavns Politi sig derfor nødsage t til at fastholde påstan- 
den om afvisning af den senest indkomne begæring, u anset om retten i øv- 
rigt måtte finde, at de tidligere fremkomne begærin ger vedrørende samme 
episoder skal realitetsbehandles og ikke afvises so m påstået. 
Særligt i relation til sagsøgers anbringende om, at  indbringelsesfristen må 
anses for suspenderet henset il, at han ikke modtog  klagevejledning vedrø- 
rende indgrebet, gøres det gældende, at der ikke va r pligt til at give klagevej- 
ledning i anledning af det skete indgreb. En mangle nde klagevejledning kan 
således ikke få indflydelse på indbringelsesfristen . 
Det gøres i den forbindelse gældende, at de operati ve indgreb, som politiet 
kan foretage med hjemmel i politilovens § 5, uanset  om det er et påbud, en 
personvisitation eller en frihedsberøvelse, ikke er  at betragte som afgørelser 
i forvaltningslovens forstand, hvorfor de mere form elle regler om høring af 
borgeren før indgrebet, oplysning til denne om om b egrundelsen for indgre- 
bet samt underretning om klageadgang, ikke er gælde nde. Der henvises hen- 
vises i den forbindelse til det i litteraturen anfø rte, jf. herved Politiret, 6. ud- 
gave, side 228 øverst, samt Politiloven med Komment arer, 3. udgave, side 
48. 
Parterne har i det væsentligste procederet i overen sstemmelse hermed. 
Retsgrundlaget 
Af de specielle bemærkninger til retsplejelovens § 469, stk. 4, Folketingsti- 
dende tillæg A 1953-54, spalte 1516, fremgår blandt  andet: 
"... 
Da det må skønnes rimeligt, at adgangen til at begæ re sag rejst efter dette 
kapitel kun står åben en kortere tid efter frihedbe røvelsens ophør, foreslås 
det, at begæring om sagens indbringelse for retten skal fremsættes inden 4 u- 
ger efter frihedsberøvelsens ophør, dog at justitsm inisteren i indtil 6 måne- 
der undtagelsesvis kan tillade afvigelse fra friste n, når der foreligger en sær- 
lig grund dertil. Overskrides disse frister, er den  pågældende henvist til sags- 
anlæg efter de almindelige regler om borgerlige sag er. 
..." 
Justitsministeriet besvarede den 5. juli 2010 spørg smål nr. 295 (Alm.del), 
som Folketingets Retsudvalg havde stillet til justi tsministeren den 4. decem- 
ber 2009. Heraf fremgår:

Side 6/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10"... 
Spørgsmål nr. 295 fra Folketingets Retsudvalg (Alm.  del): 
”Ministeren bedes redegøre for, om ministeren er en ig i, at forvaltningsloven 
er gældende for politiets virksomhed, når det dreje r sig om indgreb overfor 
personer, hvor dette ikke er et led i strafferetspl ejen?” 
Svar: 
1.1.  Justitsministeriet har – bl.a. i lyset af de samti digt stillede spørgsmål nr. 
296 og 297 fra Folketingets Retsudvalg (Alm. del) –  forestået det forelig- 
gende spørgsmål således, at der sigtes til, om forv altningslovens regler fin- 
der anvendelse i forhold til de administrative frih edsberøvelser, som politiet 
af ordens- eller sikkerhedsmæssige hensyn kan foret age i medfør af politilo- 
vens §§ 5, 8 og 9. 
Det følger af politilovens § 5, stk. 3, at politiet  med henblik på at afværge 
fare for forstyrrelse af den offentlige orden samt fare for enkeltpersoners 
og den offentlige sikkerhed kan frihedsberøve den e ller de personer, der 
giver anledning til faren, når mindre indgribende m idler – f.eks. påbud, 
legemsbesigtigelse og fratagelse af genstande – ikk e findes tilstrækkelige 
til at afværge faren. 
Efter politilovens § 8, stk. 4, kan politiet frihed sberøve forsamlingsdeltage- 
re, der giver anledning til fare for betydelig fors tyrrelse af den offentlige or- 
den eller fare for enkeltpersoners eller den offent lige sikkerhed. Også i dette 
tilfælde skal frihedsberøvelsen ske med henblik på at afværge fare for de 
nævnte beskyttelsesinteresser, ligesom det er en be tingelse, at mindre indgri- 
bende midler ikke findes tilstrækkelige til at afvæ rge faren. 
Politiet kan efter politilovens § 9, stk. 3, med he nblik på at afværge opløb, 
der indebærer fare for forstyrrelse af den offentli ge fred og orden eller fare 
for enkeltpersoners eller den offentlige sikkerhed,  frihedsberøve den eller de 
personer, der giver anledning til faren, når mindre  indgribende midler ikke 
findes tilstrækkelige til at afværge faren. 
Det følger af de nævnte bestemmelser, at frihedsber øvelsen skal være så 
kortvarig og skånsom som muligt og så vidt muligt i kke må udstrækkes ud 
over 6 timer, når frihedsberøvelsen er foretaget ef ter lovens § 5, stk. 3, eller 
ud over 12 timer, når den er foretaget efter lovens  § 8, stk. 4, og § 9, stk. 3. 
Af forarbejderne til de nævnte bestemmelser i polit ilovens §§ 5, 8 og 9, føl- 
ger, at frihedsberøvelse alene kan ske med henblik på at ”afværge fare” for 
de i bestemmelserne nævnte politiretlige beskyttels esinteresser (orden, fred 
eller sikkerhed), jf. navnlig Folketingstidende 200 3-04, tillæg A, side 5886. 
Endvidere er det i forarbejderne anført, at indgreb  efter politiloven forudsæt- 
ter, at der er konstateret en konkret og nærliggend e fare for forstyrrelse

Side 7/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10– og i de tilfælde, der er omfattet af § 8 betydeli g forstyrrelse – af de pågæl- 
dende beskyttelsesinteresser. Det fremgår i øvrigt,  at det vil afhænge af en 
konkret vurdering af situationen, om der foreligger  den til et indgreb (f.eks. 
frihedsberøvelse) fornødne fare, og det er i den fo rbindelse ikke en betingel- 
se, at der er realiseret en krænkelse af den offent lige orden mv., men der skal 
være en vis sandsynlighed for, at det vil ske, jf. Folketingstidende 2003-04, 
tillæg A, side 5917, og side 5923. 
Herudover følger det af forarbejderne til bestemmel serne i §§ 5, 8 og 9, at 
politiet i forbindelse med en frihedsberøvelse skal  iagttage bl.a. det alminde- 
lige forvaltningsretlige proportionalitetsprincip. Dette indebærer, at friheds- 
berøvelse alene kan ske, hvis mindre indgribende mi dler ikke er eller skøn- 
nes at være tilstrækkelige til at afværge den konkr ete fare, og at frihedsberø- 
velsen ikke må være ude af proportioner med den far e, som frihedsberøvel- 
sen skal afværge, jf. Folketingstidende 2003-04, ti llæg A, side 5884. 
Endelig er det anført i forarbejderne, at det forho ld, at en frihedsberøvelse 
skal være så kortvarig som muligt, indebærer, at de n frihedsberøvede person 
skal løslades, når de omstændigheder, der gav anled ning til frihedsberøvel- 
sen, ikke længere er til stede, dvs. at behovet for  en (fortsat) frihedsberøvel- 
se dermed som udgangspunkt vil ophøre samtidig med,  at den konkrete fare 
er afværget. I den forbindelse skal formålet med fr ihedsberøvelsen tillægges 
betydning. Er formålet med indgrebet at bringe en p erson ud af en faresitua- 
tion, vil der normalt ikke være grundlag for at ind bringe den pågældende til 
en politistation. Omvendt kan der eventuelt ske ind bringelse af en person, 
der gentagne gange forsøger at forcere afspærringen  til et farligt område el- 
ler lignende, jf. Folketingstidende 2003-04, tillæg  A, side 5886, side 5919 
og side 5923. 
Om den nærmere karakter af de frihedsberøvelser, de r kan tænkes foretaget 
efter politiloven, er det i forarbejderne anført, a t frihedsberøvelse kan dække 
over en lang række af indgreb lige fra meget kortva rige frihedsberøvelser på 
stedet til indbringelse på en politistation og anbr ingelse i venterum. Friheds- 
berøvelse kan således ifølge forarbejderne dække ov er situationer, som den 
frihedsberøvede vel knap nok selv vil opfatte som e n frihedsberøvelse, f.eks. 
hvis politiet af hensyn til en persons sikkerhed ko rtvarigt tilbageholder den- 
ne for at holde ham væk fra et farligt sted, f.eks.  i forbindelse med tumulter 
under afholdelse af sportsarrangementer, jf. Folket ingstidende 2003-04, til- 
læg A, side 5886. 
Som nævnt ovenfor må frihedsberøvelse efter politil oven alene ske med 
henblik på at ”afværge fare” for de i bestemmelsern e nævnte politiretlige 
beskyttelsesinteresser (orden, fred eller sikkerhed ), og frihedsberøvelse 
kan derfor ikke foretages med henblik på strafforfø lgning. I den forbindelse 
er der anført følgende i forarbejderne, jf. Folketi ngstidende 2003- 
04, tillæg A, side 5918:

Side 8/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10”Hvis et forhold må antages at ville medføre straff eretlig forfølgning 
mod den, der udsættes for indgrebet, skal politiet som udgangspunkt 
gå frem efter retsplejelovens regler. I den konkret e situation, hvor der 
er behov for en øjeblikkelig indskriden på grund af  en konkret og nær- 
liggende fare for sikkerheden eller den offentlige orden, vil politiet 
imidlertid ikke være forpligtet til forinden nærmer e at vurdere, om 
hjemmelsgrundlaget for et indgreb formelt vil være retsplejelovens 
regler eller bestemmelser i denne lov. Der vil derf or kunne forekomme 
situationer, hvor f.eks. en frihedsberøvelse umidde lbart iværksættes 
uden for strafferetsplejen, men senere overgår til at være en anholdelse 
efter retsplejelovens regler, fordi der skønnes at være grundlag for 
strafforfølgning.” 
1.2.  Politiet var også før politilovens vedtagelse till agt opgaver med hensyn 
til beskyttelsen af tungtvejende og samfundsmæssige  grundlæggende inte- 
resser, herunder beskyttelsen af den offentlige fre d og orden samt enkeltper- 
soners og den offentlige sikkerhed, beskyttelsen af  forsamlinger ”under åben 
himmel” og beskyttelse mod opløb, der indebærer far e for forstyrrelse heraf. 
Der kan herved henvises til de dagældende bestemmel ser i retsplejelovens § 
108, § 12 i politiloven fra 1863 og § 10 i politilo ven fra 1871. 
Den nævnte bestemmelse i retsplejelovens § 108 (pol itiets generalfuldmagt) 
havde følgende ordlyd: 
”§ 108. Politiets opgave er at opretholde sikkerhed, fred o g orden, at 
påse overholdelsen af love og vedtægter samt at for etage det fornødne 
til forhindring af forbrydelser og til efterforskni ng og forfølgning af 
sådanne. 
Stk. 2.  Med justitsministerens samtykke kan der pålægges p olitiet an- 
dre 
opgaver.” 
I forhold til bestemmelsen i retsplejelovens § 108 kan der peges på, at det 
fremgår af forarbejderne til politiloven, at det fø r denne lovs vedtagelse var 
almindeligt antaget, at politiet med hjemmel i rets plejelovens § 108 kunne 
foretage en række indgreb over for borgerne – herun der frihedsberøvelse – 
med henblik på at opretholde sikkerhed, fred og ord en, jf. Folketingstidende 
2003-04, tillæg A, side 5882 og 5884. 
Om de nævnte beføjelser for politiet til at foretag e indgreb, som i dag er re- 
guleret i politiloven, skal det bemærkes, at de ved rører en forvaltningsmæs- 
sig virksomhed, som er knyttet til et område, hvor der træffes en række be- 
slutninger i forhold til borgerne, som ikke er afgø relser i forvaltningslovens 
forstand, men derimod er et led i faktisk forvaltni ngsvirksomhed. 
Som eksempler herpå kan nævnes, at politiet diriger er trafikken uden om et i 
øvrigt offentligt tilgængeligt sted, hvor der er sk et et færdselsuheld, og såle-

Side 9/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10des begrænser trafikanternes bevægelsesfrihed, at p olitiet bringer en bil til 
standsning, fordi det vurderes, at der fra bilen el ler personerne i den udgår 
en konkret eller overhængende fare for forstyrrelse  af den offentlige orden 
eller for enkeltpersoners eller det offentliges sik kerhed, eller at politiet af- 
spærrer området omkring en boligblok, evakuerer byg ninger og forhindrer 
beboere i at bevæge sig ind i deres bolig på grund af en overhængende fare 
for den offentlige orden mv. som følge af f.eks. en  bombetrussel eller en 
mistanke om gasudslip. 
2.1.  Som det fremgår af pkt. 1.1, har Justitsministerie t forestået det forelig- 
gende spørgsmål således, at der sigtes til, om forv altningslovens regler fin- 
der anvendelse i forhold til de administrative frih edsberøvelser, som politiet 
kan foretage i medfør af politilovens §§ 5, 8 og 9.
Det følger i den forbindelse af forvaltningslovens § 2, stk. 1, at loven som 
udgangspunkt kun gælder for behandlingen af sager, hvori der er eller vil 
blive truffet afgørelse af en forvaltningsmyndighed . Bestemmelserne i lo- 
vens kapitel 2 om inhabilitet gælder dog også for b ehandlingen af sager om 
indgåelse af kontraktsforhold eller lignende privat retlige dispositioner, jf. lo- 
vens § 2, stk. 2. Bestemmelserne i lovens kapitel 8  om tavshedspligt m.v. 
gælder endvidere for al virksomhed, der udøves inde n for den offentlige for- 
valtning, jf. lovens § 2, stk. 3. 
Det følger af det anførte, at forvaltningslovens re gler om partsbeføjelser – 
herunder bl.a. retten til partsrepræsentation, part shøring m.v. – alene gælder 
i afgørelsessager. 
Om den nærmere forståelse af forvaltningslovens afg ørelsesbegreb bemær- 
kes følgende: 
2.2.  Spørgsmålet om den nærmere forståelse af forvaltni ngslovens afgørel- 
sesbegreb er behandlet i forarbejderne til forvaltn ingsloven, hvor der herom 
bl.a. er anført følgende, jf. Folketingstidende1985 -86, tillæg A, spalte 115 f.: 
”Som fremhævet af offentlighedsudvalget i betænknin gen side 338 be- 
tænkning nr. 857/1978 om offentlighedslovens revisi on] må forslaget 
om at udvide offentlighedsprincippet til at omfatte  al forvaltningsvirk- 
somhed ses på baggrund af, at de reale hensyn, der ligger bag gennem- 
førelsen af offentlighed i forvaltningen, efter udv algets opfattelse prin- 
cipielt taler med samme styrke for at lade reglerne  herom gælde såvel i 
afgørelsessager som i andre slags sager, jfr. herve d også betænkningen 
side 110. 
Noget tilsvarende gælder ikke generelt i forhold ti l de almindelige reg- 
ler for forvaltningens sagsbehandling, der er optag et i det foreliggende 
forslag til forvaltningslov. Regler om forudgående partshøring i lov- 
forslagets kapitel 5 lader sig således ikke med men ing udstrække til at

Side 10/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10skulle finde anvendelse på alle former for forvaltn ingens virksomhed, 
og det samme gælder i hvert fald i det væsentlige f or reglerne om be- 
grundelse af forvaltningsafgørelser i lovforslagets  kapitel 6, jfr. såle- 
des også begrundelsesudvalgets betænkning side 40f.  [betænkning nr. 
657/1972 om begrundelse af forvaltningsafgørelser o g administrativ 
rekurs m.v.]. 
Det anførte er baggrunden for, at lovforslagets § 2  indeholder en snæv- 
rere afgrænsning af anvendelsesområdet for forvaltn ingslovens regler 
end den, der er foreslået i offentlighedsloven. 
Bestemmelsen i stk. 1 indeholder hovedreglen om, at forvaltningslo- 
ven kun gælder for behandlingen af sager, hvori der  er eller vil blive 
truffet afgørelse af en forvaltningsmyndighed. 
Med udtrykket »truffet afgørelse« sigtes til udfærd igelse af retsakter, 
dvs. udtalelser, der går ud på at fastsætte, hvad d er er eller skal være 
ret i et foreliggende tilfælde. Uden for lovens anv endelsesområde fal- 
der således navnlig den administrative sagsbehandli ng, der har karak- 
ter af faktisk forvaltningsvirksomhed, så som patie nt- og anden klient- 
behandling, undervisning og rådgivning. Denne virks omhed tager ne- 
top ikke sigte på at træffe retligt bindende afgøre lser i forhold til de 
implicerede enkeltpersoner. 
[…] 
Det centrale anvendelsesområde for forvaltningslove n er herefter den 
administrative sagsbehandling i forbindelse med udf ærdigelsen af 
konkrete forvaltningsakter.” 
Som det fremgår, sigtes der med udtrykket ”truffet afgørelse” i § 2, stk. 1, til 
udfærdigelse af retsakter (konkrete forvaltningsakt er), dvs. udtalelser, der 
går ud på at fastsætte, hvad der er eller skal være  ret i et foreliggende tilfæl- 
de. Det er den administrative sagsbehandling i forb indelse med udfærdigel- 
sen af disse forvaltningsakter, der er lovens centr ale anvendelsesområde. 
2.3.  Det forvaltningsretlige afgørelsesbegreb er også b ehandlet i den forvalt- 
ningsretlige litteratur. 
Hos Poul Andersen, Dansk Forvaltningsret, 3. udgave  (1956), side 242 ff., 
defineres en forvaltningsakt som en udtalelse fra e n forvaltningsmyndighed, 
der har et konkret indhold, idet den er rettet til en enkelt personeller en be- 
stemt flerhed af personer, og som går ud på at best emme, hvad der er eller 
skal være gældende ret. Poul Andersen anfører endvi dere, at det undertiden 
fremhæves, at en forvaltningsakt er en ”øvrighedsak t”, som giver udtryk for 
den med offentlig magt udrustede statsvilje, og at der deri ligger det rigtige, 
at forvaltningsakten overvejende er retsforbindende  for den, til hvem udta-

Side 11/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10lelsen rettes. Forvaltningsakten er således udtryk for en retlig magt, og for- 
valtningsakten er en ”retsstiftende kendsgerning”, der udløser retsvirkninger 
i henhold til gældende ret. Poul Andersen fremhæver  endelig, at forvalt- 
ningsakten er en ensidig udtalelse, og at den har k arakter af en viljeserklæ- 
ring. 
Bent Christensen, Forvaltningsret Opgaver Hjemmel O rganisation, 2. udga- 
ve (1997), anfører på side 37 f. følgende: 
”Forvaltningsakter er konkrete retsakter. De er slu tprodukter, og de 
har retsvirkninger udadtil for den eller de borgere , som forvaltningsak- 
ten retter sig til. Forvaltningsakten er – i modsæt ning til aftaler – sæd- 
vanligvis ensidige i den forstand, at enighed melle m forvaltningen og 
borgeren ikke er nødvendig. 
[…] 
I praksis er forvaltningsakter sjældent svære at ke nde fra forvaltnin- 
gens andre virkemidler. De bliver til som slutprodu kt af en ret langva- 
rig proces og på grundlag af et ret omfattende fakt isk og retligt materi- 
ale. Adressaten og eventuelle andre parter er simpe lthen med under 
processen, og forvaltningsakten har væsentlig og i tid vidtrækkende 
betydning for adressaten.” 
Der har også i nyere juridisk litteratur været nærm ere overvejelser om, hvor- 
dan afgørelsesbegrebet skal forstås i forvaltningsl ovens forstand. En af- 
grænsning af afgørelsesbegrebet, der synes at gå vi dere, end den, der følger 
af forvaltningslovens forarbejder, findes hos Hans Gammeltoft-Hansen 
m.fl., Forvaltningsret, 2. udgave (2002), side 36 f f. På side 43 anføres føl- 
gende: 
”4. Konklusion 
På baggrund af det anførte kan en forvaltningsafgør else herefter karak- 
teriseres som en offentlig myndigheds ensidige og f or borgerne bin- 
dende tilkendegivelse om et forhold af væsentlig be tydning for de be- 
rørte medmindre andet fremgår eller forudsættes ved  særlige lovbe- 
stemmelser; hertil tilføjer sig sådanne beslutninge r som efter fast tradi- 
tion og praksis anses for afgørelser. 
[…]”. 
Jens Peter Christensen anfører i en anmeldelse af d en nævnte bog fra 
Hans Gammeltoft-Hansen m.fl. i UfR 2003 B.230 ff. b l.a. følgende: 
”[…] forarbejderne til forvaltningsloven [repræsent erer] nogle centrale 
lovgiverforudsætninger vedrørende såvel rimelighede n som konsek-

Side 12/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10venserne af de retsgarantier, som er lovfæstet med forvaltningsloven. 
Hertil kan vist føjes, at sondringen mellem forvalt ningsakter og faktisk 
forvaltningsvirksomhed i lovens forarbejder måske i kke er præget af 
den højere formallogik, men at det dog fremstår som  klart og utvivl- 
somt, at man fra lovgivningsmagtens side ikke har ø nsket at strække 
forvaltningslovens gyldighedsområde længere end til  de traditionelle 
forvaltningsakter. Når forarbejderne er, som de er,  er det, fordi man ik- 
ke har ønsket, at det skulle gå for vidt. Den fakti ske forvaltningsvirk- 
somhed har man - blandt andet ud fra praktiske og r essourcemæssige 
betragtninger - ikke ønsket skulle omfattes af forv altningslovens reg- 
ler. Det er ikke den højere logik, men et udtryk fo r et politisk valg. 
[…] 
Man kommer næppe heller uden om, at væsentlighedskr iteriet stiller et 
betydeligt krav om besindig omtanke til kriteriets udøver. Kriteriet kan 
blive elastik i metermål. Som Gammeltoft-Hansen anf ører, er det 
åbenbart, at kriteriet er både vagt og standardpræg et (s. 43).” 
Hos John Vogter, Forvaltningsloven med kommentarer,  3. udgave (2001) er 
det på side 117 ff. anført, at den udvidede fortolk ning af forvaltningslovens 
anvendelsesområde – som følger af den afgrænsning a f afgørelsesbegrebet, 
som følger af Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., a.st. –  nedtoner ”systemhen- 
syn” og vel ikke er uden betænkeligheder. Det er så ledes anført, at det synes 
bedst stemmende med lovens forarbejder at fortolke afgørelsesbegrebet snæ- 
vert. Det er i den forbindelse anført, at efter den ne fortolkning må der i al- 
mindelighed lægges vægt på, om beslutningen overvej ende er af retlig ka- 
rakter – altså har som sit hovedformål at fastsætte , hvad der er eller skal væ- 
re ret i en bestemt situation. I den forbindelse an føres det, at såfremt myn- 
digheden ikke i den pågældende sag helt eller delvi st selvstændigt (som et 
slutprodukt) har fastsat, hvad der er eller skal væ re ret i det pågældende til- 
fælde, er der principielt ikke tale om en afgørelse  i forvaltningslovens for- 
stand. 
Hos Karsten Revsbech, Forvaltningsret, Almindelige emner, 5. udgave 
(2009), side 91 ff., er der anført følgende: 
”V Forvaltningens retsakter 
[...] 
B. Forvaltningsakter 
Forvaltningsakter anvendes i nogle tilfælde som et samlebegreb for al- 
le typer af ensidige retsakter fra forvaltningen. D et almindelige er dog 
– som det også er tilfældet i nærværende fremstilli ng – at reservere be- 
tegnelsen for forvaltningens konkrete enkeltafgørel ser. Det karakteri-

Side 13/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10stiske for forvaltningsakten er herefter, at den li gesom anordningen er 
ensidig og rettet udadtil mod eksterne adressater. Forskellen fra anord- 
ninger ligger navnlig i, at forvaltningsakten er re ttet til en bestemt fy- 
sisk eller juridisk person, eller en bestemt flerhe d af sådanne. Desuden 
adskiller den sig afgørende fra anordningen ved at være konkret i den 
forstand, at den efter sit indhold angår et allered e eksisterende eller hy- 
potetisk fuldt karakteriseret enkelttilfælde (det a ktuelle enkelttilfælde). 
Det bør endvidere nævnes, at forvaltningsakten, uan set dens ensidige 
karakter, også har en vis bindende virkning for uds tederen.” 
Også hos Jens Garde m.fl., Forvaltningsret Sagsbeha ndling, 6. udgave 
(2007), side 14, lægges det bl.a. på baggrund af fo rarbejderne til forvalt- 
ningsloven til grund, at en afgørelse i forvaltning slovens forstand i hovedsa- 
gen svarer til en klassisk forvaltningsakt. Det er dog anført, at det ikke kan 
afvises, at en nærmere afgræsning af lovens afgørel sesbegreb i tvivlstilfælde 
må ske ud fra den pågældende beslutnings væsentligh ed over for den eller 
de berørte og – hvor der fortsat er tvivl – ud fra det reale behov, den eller de 
berørte har for i den givne situation at blive omfa ttet af forvaltningslovens 
partsrettigheder. 
I tilknytning til den omtale af afgørelsesbegrebet i den juridiske litteratur, 
som er nævnt ovenfor, bemærkes det om de frihedsber øvelser (anholdelser), 
politiet kan iværksætte inden for strafferetsplejen , at John Vogter, a.st., side 
134 anfører følgende: 
”De processuelle beslutninger under en straffesags efterforskning er 
ikke omfattet af forvaltningslovens afgørelsesbegre b, hvad enten be- 
slutningen skal forelægges retten eller ej. Det gæl der f.eks. beslutnin- 
ger om foretagelse af særlige efterforskningsskridt , såsom anholdelse, 
telefonaflytning, beslaglæggelse, ransagning m.v.” 
Der kan om frihedsberøvelse inden for strafferetspl ejen desuden henvises til 
Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., a.st., side 55. 
2.4.  Der er også i retspraksis taget stilling til det n ærmere indhold af forvalt- 
ningslovens afgørelsesbegreb. 
Højesteret har således f.eks. i en række sager tage t stilling til, om nogle per- 
sonalemæssige dispositioner inden for den offentlig e forvaltning kunne ka- 
rakteriseres som afgørelser i forvaltningslovens fo rstand, jf. herved UfR 
2005.616 H, UfR 2005.622 H og UfR 2008.636 H. 
Det fremgår bl.a. af UfR 2005.616 og UfR 2008.636 H , at Højesteret ved 
bedømmelsen af, om de pågældende personalemæssige d ispositioner kunne 
anses for omfattet af forvaltningslovens afgørelses begreb, har lagt vægt på 
den afgrænsning heraf, der følger af forarbejderne til forvaltningslovens § 2, 
stk. 1, jf. ovenfor under pkt. 2.2.

Side 14/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10Der kan også peges på UfR 2004.2229 H, hvor Højeste ret fastslog, at Ju- 
stitsministeriets beslutning om at udlevere en borg er til Storbritannien til 
strafforfølgning dér efter udleveringsloven måtte a nses for at være en straf- 
feprocessuel beslutning i forbindelse med gennemfør elsen af en straffesag, 
og at beslutningen ikke var en afgørelse omfattet a f forvaltningsloven. 
3.  Justitsministeriet har til brug for besvarelsen af  det foreliggende 
spørgsmål indhentet en udtalelse fra Rigspolitiet o m, hvorvidt politiet i 
praksis har anset beslutninger om frihedsberøvelse i henhold til politilovens 
§§ 5, 8 og 9 for afgørelser i forvaltningslovens fo rstand. Rigspolitichefen 
har den 25. maj 2010 udtalt følgende: 
”[Rigspolitiet har] anmodet politikredsene om en ud talelse om, hvor- 
vidt man i praksis har anvendt forvaltningslovens r egler i forbindelse 
med foretagelse af administrative frihedsberøvelser  i medfør af politi- 
lovens §§ 5, 8 og 9. Rigspolitiet har i den forbind else tilkendegivet, at 
spørgsmålet tillige omfatter de administrative frih edsberøvelser, som 
politiet tidligere foretog i medfør af retsplejelov ens § 108 – og eventu- 
elt i medfør af § 12 i politiloven fra 1863 og § 10  i politiloven fra 
1871, der vedrører indgreb over for offentlige fors amlinger. 
Det kan oplyses, at langt de fleste politikredse ha r tilkendegivet, at 
man ikke direkte anvender forvaltningslovens regler  i forbindelse med 
iværksættelse af administrative frihedsberøvelser, men at man anven- 
der de almindelige forvaltningsretlige grundprincip per om proportio- 
nalitet og saglighed i forvaltningen. 
En politikreds finder det tvivlsomt, om en administ rativ frihedsberø- 
velse kan anses som en afgørelse i forvaltningslove ns forstand, og har 
i den forbindelse oplyst, at de forvaltningsretlige  principper må finde 
anvendelse i det omfang, det – under hensyn til den  konkrete situation 
– praktisk kan lade sig gøre. 
En række politikredse har anført, at partshøring og  begrundelse – i det 
omfang den konkrete situation tillader det – gives mundtligt i forbin- 
delse med iværksættelse af frihedsberøvelsen. 
På ovennævnte baggrund kan det konstateres, at forv altningsretlige 
grundprincipper om saglighed og proportionalitet se lvsagt i praksis er 
blevet fulgt i forbindelse med iværksættelse af adm inistrative friheds- 
berøvelser, men at landets politikredse ikke i prak sis har behandlet el- 
ler betragtet sådanne som afgørelser i forvaltnings lovens forstand. 
I tilknytning til det ovenfor anførte skal Rigspoli tiet bemærke, at det er 
Rigspolitiets opfattelse, at iværksættelse af admin istrative frihedsberø- 
velser ikke skal betragtes som afgørelser i forvalt ningslovens forstand.

Side 15/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10Det gælder både administrative frihedsberøvelser ef ter politilovens §§ 
5, 8 og 9 og efter de tidligere gældende hjemmelsbe stemmelser i rets- 
plejelovens § 108, § 12 i politiloven fra 1863 og §  10 i politiloven fra 
1871. 
En stringent anvendelse af forvaltningslovens regle r ville i øvrigt være 
vanskeligt at forene med formålet med iværksættelse  af administrative 
frihedsberøvelser, idet sådanne indgreb typisk anve ndes under sponta- 
ne omstændigheder og ofte i forbindelse med forsaml inger af større 
menneskemængder, f.eks. i forbindelse med pludselig t opståede uro- 
ligheder ved fodboldkampe eller demonstrationer. 
Herudover henledes opmærksomheden på, at Rigspoliti et i en rund- 
skrivelse af 12. december 2009 orienterede politikr edsene om ændrin- 
gen af politiloven, jf. lov nr. 1107 af 1. december  2009 om ændring af 
straffeloven og lov om politiets virksomhed (politi loven), der indebar, 
at 6-timers grænsen for varigheden af frihedsberøve lse efter politilo- 
vens § 8, stk. 4, 2. pkt. (om forsamlinger), og § 9 , stk. 3, 2. pkt. (om 
opløb) blev forlænget til 12 timer. 
I den forbindelse henledte Rigspolitiet politikreds enes opmærksomhed 
på, at der ikke er foretaget ændringer af betingels erne for at foretage 
frihedsberøvelse efter politilovens §§ 8 og 9, og a t frihedsberøvelse så- 
ledes fortsat kan ske for at afværge en konkret og nærliggende fare for 
forstyrrelse af den offentlige orden m.v. eller for  enkeltpersoners eller 
den offentlige sikkerhed. 
Rigspolitiet anførte endvidere, at frihedsberøvelse  fortsat alene vil 
kunne anvendes, hvis det er nødvendigt i den konkre te situation, og 
hvis mindre indgribende midler ikke findes tilstræk kelige til at afvær- 
ge faren. Frihedsberøvelsen skal endvidere fortsat være så kortvarig og 
skånsom som muligt, og personen skal løslades, så s nart de omstæn- 
digheder, der gav anledning til frihedsberøvelsen, ikke længere er til 
stede. 
Endelig blev det anført, at frihedsberøvelsen og de ns varighed i det 
konkrete tilfælde skal være nødvendig og forsvarlig  set i forhold til 
den fare, der søges afværget med frihedsberøvelsen,  og at proportiona- 
litetsvurderingen bl.a. afhænger af frihedsberøvels ens varighed, såle- 
des at vurderingen alt andet lige skærpes, jo længe re frihedsberøvelsen 
varer. 
I rundskrivelsen anmodede Rigspolitiet i øvrigt pol itikredsene om at 
drage omsorg for, at der altid sker orientering af personer, der friheds- 
berøves administrativt efter politiloven, om adgang en til at indbringe 
spørgsmålet om frihedsberøvelsen for domstolene, jf . retsplejelovens 
kapitel 43 a.

Side 16/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10Rigspolitiet har således orienteret politikredsene om de forvaltnings- 
retlige principper, der skal finde anvendelse i for bindelse iværksættel- 
se af administrative frihedsberøvelser, hvorimod Ri gspolitiet – i over- 
ensstemmelse med det ovenfor anførte – ikke har anf ørt, at iværksæt- 
telse af administrative frihedsberøvelser skal betr agtes som afgørelser 
i forvaltningslovens forstand.” 
4.1. I forhold til spørgsmålet om, hvorvidt politiets b eslutning om at friheds- 
berøve borgere uden for strafferetsplejen efter pol itilovens §§ 5, 8 eller 9 
med henblik på fareafværgelse er en afgørelse i for valtningslovens forstand, 
skal Justitsministeriet bemærke følgende: 
Der er ikke i politiloven eller denne lovs forarbej der taget udtrykkeligt stil- 
ling til, om politiets administrative frihedsberøve lser efter politilovens §§ 5, 
8 eller 9 har karakter af afgørelser i forvaltnings lovens forstand. 
Der er, så vidt det er Justitsministeriet bekendt, heller ikke i retspraksis eller 
i Folketingets Ombudsmands praksis taget stilling t il det nævnte spørgsmål. 
Spørgsmålet ses heller ikke omtalt i den forvaltnin gsretlige litteratur. 
Så vidt det er Justitsministeriet bekendt, er der e ndvidere ikke – hverken i 
retspraksis eller i den forvaltningsretlige littera tur – taget stilling til, om de 
administrative frihedsberøvelser, som politiet tidl igere foretog i medfør af 
navnlig retsplejelovens § 108, der udgjorde hjemmel sgrundlaget for visse 
administrative frihedsberøvelser, før politiloven t rådte i kraft (jf. ovenfor un- 
der pkt. 1.2), havde karakter af afgørelser i forva ltningslovens forstand. 
For så vidt angår forvaltningsmyndighedernes praksi s skal Justitsministeriet 
henvise til det, der anført i den udtalelse fra Rig spolitichefen af 25. maj 
2010, som er nævnt i pkt. 3. Heraf fremgår det, at politiet i praksis ikke har 
anset administrative frihedsberøvelser, som der i d ag er hjemmel til at fore- 
tage efter politilovens §§ 5, 8 eller 9, for afgøre lser i forvaltningslovens for- 
stand. Det samme gjorde sig gældende, da hjemlen he rtil fandtes i retspleje- 
lovens § 108 samt i § 12 i politiloven fra 1863 og § 10 i politiloven fra 1871. 
4.2.  Ved vurderingen af, om politiets beslutning om adm inistrativ frihedsbe- 
røvelse efter politilovens §§ 5, 8 eller 9, har kar akter af en afgørelse i for- 
valtningslovens forstand, kan der herefter – med he nvisning til det, der er 
anført ovenfor under pkt. 2 om forvaltningslovens a fgørelsesbegreb – peges 
på, at en sådan beslutning vil være karakteriseret ved nogle af de elementer, 
der i almindelighed kendetegner en forvaltningsretl ig afgørelse. 
Der kan således peges på, at beslutningen om at for etage en administrativ 
frihedsberøvelse vil bero på politiets ensidige dis position, som forudsætter, 
at visse retlige betingelser er opfyldt, at beslutn ingen om administrativ fri- 
hedsberøvelse vil have et konkret indhold, at den v il være rettet udadtil mod

Side 17/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10eksterne adressater, og at beslutningen vil have bi ndende virkning for de på- 
gældende adressater. 
Ved en beslutning om administrativ frihedsberøvelse  i henhold til politilo- 
ven kan det således siges at blive fastsat, hvad de r er eller skal være ret i et 
foreliggende tilfælde i den forstand, at adressaten  for beslutningen er for- 
pligtet til at forblive på det pågældende sted, og således ikke må forlade ste- 
det mod politiets vilje. 
På denne baggrund kan det anføres, at de nævnte for hold vedrørende karak- 
teren af politiets beslutning om administrativ frih edsberøvelse taler for at 
anse en sådan beslutning efter politilovens §§ 5, 8  og 9 for en afgørelse 
i forvaltningslovens forstand. 
4.3.1.  Heroverfor kan der imidlertid peges på en række fo rhold, der taler 
imod at anse politiets beslutninger om frihedsberøv else efter politilovens 
§§ 5, 8 og 9 for afgørelser i forvaltningslovens fo rstand. 
4.3.2.  For det første kan der peges på en række forhold v ed de nævnte be- 
slutninger, der taler imod at betragte dem som forv altningsretlige afgørelser. 
Der kan mere overordnet henvises til, at politiets beføjelser til at foretage de 
indgreb, der i dag er reguleret i politiloven, som anført under pkt. 1.2 gene- 
relt vedrører en forvaltningsmæssig virksomhed, som  er knyttet til et områ- 
de, hvor der træffes en række beslutninger i forhol d til borgerne, som ikke er 
afgørelser i forvaltningslovens forstand. 
Der kan i den forbindelse peges på, at de beslutnin ger om administrativ fri- 
hedsberøvelse, der i dag har hjemmel i politilovens  §§ 5, 8 og 9, tidligere 
havde hjemmel i retsplejelovens § 108 samt i § 12 i  politiloven fra 1863 og 
§ 10 i politiloven fra 1871, og at Rigspolitiet har  oplyst, at det i politiets 
praksis ikke har været lagt til grund, at sådanne f rihedsberøvelser var afgø- 
relser i forvaltningslovens forstand, jf. pkt. 3 ov enfor. 
Til støtte for, at de omhandlede frihedsberøvelser heller ikke efter gennem- 
førelsen af politiloven skal anses for afgørelser i  forvaltningslovens forstand, 
kan det anføres, at en sådan principiel ændring måt te forudsætte klare holde- 
punkter i f.eks. det lovforslag, der lå til grund f or politiloven, og at sådanne 
holdepunkter ikke foreligger. 
Der kan i forlængelse heraf peges på, at politiet h eller ikke efter gennemfø- 
relsen af politiloven i politiets praksis har anset  de pågældende frihedsberø- 
velser for afgørelser. 
I forhold til politiets beslutning om frihedsberøve lse efter politilovens §§ 5, 
8 og 9 kan der endvidere konkret peges på, at de ma terielle betingelser, som 
lovgivningsmagten har fastlagt for, at der kan fore tages frihedsberøvelse ef-

Side 18/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10ter disse bestemmelser, indebærer, at forvaltningsl ovens partsbeføjelser ikke 
er egnede til at finde anvendelse i forhold til såd anne beslutninger, og det 
kan anføres, at dette understøtter, at de pågældend e beslutninger ikke skal 
anses for afgørelser i forvaltningslovens forstand.
Der kan herved nærmere henvises til, at forvaltning slovens partsbeføjelser 
som f.eks. retten til partshøring navnlig har betyd ning, inden en afgørelse 
træffes, jf. nærmere under pkt. 6 nedenfor. Herover for står, at de situationer, 
hvor det kan komme på tale at frihedsberøve i henho ld til politiloven, er 
kendetegnet ved, at beslutningen om, hvorvidt der s kal frihedsberøves, i al- 
mindelighed skal træffes meget hurtigt og ”på stede t”. 
Frihedsberøvelse efter politilovens §§ 5, 8 og 9 ka n således kun ske, hvis det 
sker med henblik på at ”afværge fare” for de i best emmelserne angivne poli- 
tiretlige beskyttelsesinteresser. Det er i den forb indelse en betingelse for at 
foretage indgrebet, at der er konstateret en konkre t og nærliggende fare for 
forstyrrelse – og i de tilfælde, der er omfattet af  politilovens § 8 betydelig 
forstyrrelse – af de pågældende beskyttelsesinteres ser. 
Det kan i forlængelse heraf anføres, at formålet me d politilovens regler om 
(konkret) fareafværgelse formentlig i almindelighed  ville fortabes, hvis 
iværksættelsen af frihedsberøvelsen skulle afvente,  at forvaltningslovens 
partsbeføjelser – f.eks. partshøring – blev iagttag et. 
Der kan endvidere peges på, at det på den ene side følger af politilovens for- 
arbejder (jf. pkt. 1.1 ovenfor), at politiet som ud gangspunkt skal gå frem ef- 
ter retsplejelovens regler, hvis et forhold må anta ges at ville medføre straffe- 
retlig forfølgning mod den, der udsættes for indgre bet, men at politiet på den 
anden side i den konkrete situation, hvor der er be hov for en øjeblikkelig 
indskriden på grund af en konkret og nærliggende fa re for sikkerheden eller 
den offentlige orden, ikke vil være forpligtet til forinden nærmere at vurde- 
re, om hjemmelsgrundlaget for et indgreb formelt vi l være den relevante del 
af retsplejeloven eller bestemmelserne i politilove n. 
I forhold til frihedsberøvelser betyder det anførte , at politiet i en konkret si- 
tuation som den beskrevne ikke behøver at tage stil ling til, hvorvidt der er 
tale om en anholdelse i henhold til retsplejeloven (i forhold til hvilken for- 
valtningslovens partsbeføjelser ikke gælder, jf. pk t. 2.3) eller en frihedsberø- 
velse efter politiloven. 
Det kan i forlængelse heraf anføres, at den beskrev ne forudsætning hos lov- 
givningsmagten ville savne mening, hvis de omhandle de administrative fri- 
hedsberøvelser efter politiloven – i modsætning til  anholdelser efter retsple- 
jeloven – skulle anses for afgørelser i forvaltning slovens forstand. Dette 
skyldes, at politiet jo i givet fald – inden frihed sberøvelsens iværksættelse – 
måtte tage stilling til det materielle hjemmelsgrun dlag for at kunne vurdere, 
om beslutningens adressat havde forvaltningslovens partsbeføjelser, og i gi-

Side 19/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10vet fald tage stilling til, om betingelserne for f. eks. at undlade partshøring 
var opfyldt, jf. herom nedenfor under pkt. 6. Dette  taler i sig selv for, at poli- 
tiets beslutninger om administrativ frihedsberøvels e efter politilovens §§ 5, 
8 og 9 ikke er afgørelser i forvaltningslovens fors tand. 
4.3.3.  Herudover kan der peges på, at Højesteret i bl.a. de nyere domme, 
som er nævnt ovenfor under pkt. 2.4, har lagt det a fgørelsesbegreb, som føl- 
ger af forvaltningslovens forarbejder, til grund. 
Der kan i den forbindelse – på baggrund af det, der  under pkt. 2 er anført om 
den nærmere forståelse af afgørelsesbegrebet – pege s på, at de omhandlede 
beslutninger efter politilovens §§ 5, 8 og 9 om adm inistrativ frihedsberøvel- 
se mangler nogle af de elementer, der kendetegner a fgørelser i forvaltnings- 
lovens forstand. 
Der kan herved henvises til, at det som anført unde r pkt. 2.2 i forarbejderne 
til forvaltningsloven bl.a. er anført, at der med u dtrykket ”truffet afgørelse” 
sigtes til udfærdigelse af retsakter, og at det cen trale anvendelsesområde for 
forvaltningsloven herefter er den administrative sa gsbehandling i forbindel- 
se med udfærdigelsen af konkrete forvaltningsakter.
Herudover kan der peges på, at der i (dele af) den forvaltningsretlige littera- 
tur, jf. pkt. 2.3, bl.a. er peget på, at en forvalt ningsakt er et slutprodukt, som 
er resultatet af en ret langvarig proces, at en for valtningsakt bliver til på 
grundlag af et ret omfattende faktisk og retligt ma teriale, og at en forvalt- 
ningsakt i tid har vidtrækkende betydning for adres saten. 
I forlængelse heraf kan det anføres, at der i almin delighed ikke vil være tale 
om, at politiets beslutning om at foretage indgreb i form af frihedsberøvelse 
efter politilovens §§ 5, 8 eller 9 er et slutproduk t, der bliver til efter en lang- 
varig proces, og som udmønter sig i en ”egentlig fo rvaltningsakt”. Beslut- 
ningen om at foretage sådanne indgreb efter politil oven skal i sagens natur 
som hovedregel træffes meget hurtigt af politiet på  baggrund af en konkret 
faktisk situation med henblik på konkret afværgelse  af nærliggende fare for 
den offentlige fred og orden samt enkeltpersoners o g den offentlige sikker- 
hed mv. Der kan herved også henvises til den under pkt. 4.3.2 behandlede 
lovgiverforudsætning, hvorefter politiet i den konk rete situation, hvor der er 
behov for en øjeblikkelig indskriden på grund af en  konkret og nærliggende 
fare for sikkerheden eller den offentlige orden, ik ke vil være forpligtet til 
forinden nærmere at vurdere, om hjemmelsgrundlaget for et indgreb formelt 
vil være retsplejelovens regler eller bestemmelsern e i politiloven, jf. omtalen 
af politilovens forarbejder i pkt. 1.1. 
4.4.  På baggrund af det, der er anført under pkt. 4.1-4 .3, er Justitsministeri- 
ets mest tilbøjelig til at mene, at politiets beslu tninger om administrativ 
frihedsberøvelse efter politilovens §§ 5, 8 og 9 ik ke er afgørelser i forvalt- 
ningslovens forstand.

Side 20/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D105.  Justitsministeriet skal bemærke, at det forhold, a t en administrativ fri- 
hedsberøvelse efter politiloven ikke anses for en a fgørelse i forvaltningslo- 
vens forstand, ikke indebærer, at der ikke gælder r egler for de pågældende 
beslutninger. 
Politiet vil således i alle tilfælde i sit virke sk ulle overholde god forvalt- 
ningsskik og agere inden for de rammer, der kan udl edes af de almindelige 
forvaltningsretlige principper om proportionalitet og saglighed samt de be- 
tingelser for frihedsberøvelsens iværksættelse, der  følger af politilovens §§ 
5, 8 og 9. Det vil bl.a. sige, at frihedsberøvelsen  i det enkelte tilfælde skal 
være nødvendig, proportional, udgøre det mindst ind gribende og tilstrække- 
lige middel samt i øvrigt være sagligt begrundet. D er henvises i den forbin- 
delse til Rigspolitiets udtalelse, som er citeret u nder pkt. 3. 
Der kan endvidere klages til politidirektøren og ev entuelt rigspolitichefen 
over politimæssige (operationelle) dispositioner ud en for strafferetsplejen, 
ligesom der i medfør retsplejelovens § 1019 er muli ghed for at klage til ved- 
kommende statsadvokat over politiets adfærd i tjene sten. Den frihedsberøve- 
de vil således bl.a. kunne klage over, at vedkommen de er blevet tilbageholdt 
på et fejlagtigt grundlag, at der har været kritisa ble forhold under tilbagehol- 
delsen, at tilbageholdelsen har været for langvarig , og at politiet har været 
for hårdhændet. 
Hertil kommer, at der i forhold til administrative frihedsberøvelser efter po- 
litiloven – ligesom i forhold til administrative fr ihedsberøvelser inden for 
andre retsområder – gælder en særlig let adgang til  domstolsprøvelse af fri- 
hedsberøvelsens lovlighed efter retsplejelovens kap itel 43 a. Efter reglerne i 
det pågældende kapitel kan den, der har været frihe dsberøvet, således over 
for den myndighed, som har besluttet frihedsberøvel sen, fremsætte begæring 
om domstolsprøvelse af frihedsberøvelsens lovlighed , hvorefter myndighe- 
den indbringer sagen for retten. Forelæggelse for r etten skal finde sted inden 
fem søgnedage efter begæringens fremsættelse. Begær ingen skal som ud- 
gangspunkt fremsættes inden 4 uger efter frihedsber øvelsens ophør. Retten 
drager omsorg for sagens oplysning og beskikker bl. a. en advokat for den, 
som har været frihedsberøvet, medmindre han eller h un selv har antaget en 
advokat. 
Det bemærkes i den forbindelse, at Københavns Polit i over for Justitsmini- 
steriet har oplyst, at der ved tilbageholdelser eft er politiloven udleveres en 
vejledning, der beskriver bl.a. muligheden for at k lage over politiets disposi- 
tioner og adfærd, samt muligheden for domstolsprøve lse af frihedsberøvel- 
sens lovlighed. 
6.  Justitsministeriet finder herudover grund til at b emærke, at selv hvis en 
beslutning om administrativ frihedsberøvelse efter bestemmelserne i politi- 
lovens §§ 5, 8 og 9 måtte anses for en afgørelse i forvaltningslovens for-

Side 21/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10stand, ville det antageligvis i forhold til forvalt ningslovens bestemmelser (i 
§§ 9-26) om partsbeføjelser kun have meget begrænse t praktisk betydning. 
Om baggrunden herfor kan nærmere oplyses følgende: 
De nævnte partsbeføjelser findes i forvaltningslove ns § 8, stk. 1, om partsre- 
præsentation, i § 9, stk. 1, om partens aktindsigt,  i § 11, stk. 1, om partens 
ret til udsættelse med henblik på at gøre sig beken dt med dokumenterne, i § 
19, stk. 1, om partshøring, og i § 21, stk. 1, om u dtaleret. Fælles for de 
nævnte bestemmelser er, at der kan gøres undtagelse , bl.a. hvis partens inte- 
resse i at kunne udnytte de pågældende partsbeføjel ser findes at burde vige 
for væsentlige hensyn til offentlige interesser, jf . f.eks. forvaltningslovens § 
8, stk. 2, § 19, stk. 2, nr. 3, og § 21, stk. 2, nr . 2. 
Fravigelsen af forvaltningslovens partsbeføjelser e fter de nævnte bestem- 
melser forudsætter, at der i hvert enkelt tilfælde foretages en konkret afvej- 
ning af på den ene side partens interesse i at opnå  den pågældende partsret- 
tighed og på den anden side de væsentlige hensyn ti l offentlige interesser, jf. 
herom bl.a. bemærkningerne til § 8, stk. 2, i Folke tingstidende 1985-86, til- 
læg A, sp. 132, samt John Vogter, Forvaltningsloven  med kommentarer, 3. 
udgave (2001), side 245 f., side 407 f. og side 418  f., Hans Gammeltoft- 
Hansen m.fl., Forvaltningsret, 2. udgave (2002), si de 526 og side 539 f., 
samt Steen Rønsholdt, Forvaltningsret, Retssikkerhe d, Proces, Sagsbehand- 
ling, 2. udgave (2006), side 297 f. 
Det er Justitsministeriets opfattelse, at der f.eks . vil kunne ske en fravigelse 
af de nævnte regler om partsbeføjelser, når tungtve jende samfundshensyn 
nødvendiggør et øjeblikkeligt indgreb, eller hvor a fgørelsen efter sagens ka- 
rakter eller forholdets natur må træffes omgående. Begge disse betingelser 
vil antageligvis i almindelighed være opfyldt ved p olitiets beslutninger om 
frihedsberøvelse efter politilovens §§ 5, 8 eller 9 , jf. herved omtalen i pkt. 
1.1 af betingelserne for at træffe disse beslutning er. 
Det følger herudover af forvaltningslovens § 22, at  en afgørelse, når den 
meddeles skriftligt, skal være ledsaget af en begru ndelse (jf. herom § 24), 
medmindre afgørelsen fuldt ud giver parten medhold.  Ved afgørelser, som 
meddeles mundtligt, følger det af forvaltningsloven s § 23, at parten som ud- 
gangspunkt kan forlange efterfølgende at få en skri ftlig begrundelse for af- 
gørelsen. 
Forvaltningslovens indeholder endelig i § 25 regler  om klagevejledning, og i 
§ 26 regler om, at afgørelser, der kun kan indbring es for domstolene under 
iagttagelse af en lovbestemt frist for sagens anlæg , skal være ledsaget af op- 
lysning herom. 
Som nævnt under pkt. 4.3.2 er de situationer, hvor det kan komme på tale at 
frihedsberøve i henhold til politiloven, kendetegne t ved, at beslutningen om, 
hvorvidt der skal frihedsberøves, i almindelighed s kal træffes meget hurtigt

Side 22/23 
STD074201-S01-ST14-K190-T3-L03-M14-\D10og ”på stedet”. Det må derfor antages, at disse bes lutninger i praksis vil bli- 
ve meddelt adressaterne mundtligt og af den grund i kke vil skulle være led- 
saget af en begrundelse efter forvaltningslovens § 22, ligesom de af samme 
grund ikke vil skulle være ledsaget af en klagevejl edning efter forvaltnings- 
lovens § 25. 
Den frihedsberøvede person ville dog efterfølgende kunne anmode om ak- 
tindsigt efter forvaltningslovens regler om partsin dsigt (§§ 9-18) i de doku- 
menter, der måtte vedrøre den pågældendes sag, lige som vedkommende vil- 
le kunne forlange en skriftlig begrundelse for frih edsberøvelsen efter forvalt- 
ningslovens § 23. 
Afslutningsvis bemærkes for god ordens skyld, at so m omtalt i pkt. 4.4 er 
Justitsministeriet mest tilbøjelig til at mene, at politiets beslutninger om ad- 
ministrativ frihedsberøvelse efter politilovens §§ 5, 8 og 9 ikke er afgørelser 
i forvaltningslovens forstand, og spørgsmålet om en  eventuel iagttagelse af 
forvaltningslovens bestemmelser om partsbeføjelser er således allerede af 
denne grund ikke aktuelt i forhold til sådanne besl utninger. 
..." 
Rettens begrundelse og afgørelse 
Politiet besluttede den 9. april 2016 med hjemmel i  politilovens § 5 at af- 
spærre adgangen mellem Bredgade og Frederiksgade i retning mod Marmor- 
kirken i forbindelse med begivenheder ved en demons tration og en modde- 
monstration. Det lægges til grund som ubestridt, at  betingelserne for at fore- 
tage denne afspærring i medfør af politilovens § 5 var opfyldt. Det fremgår 
af den foreviste video, at der efter afspærringen b efandt sig en større mæng- 
de personer bag afspærringen foran Marmorkirken, he runder sagsøger. Sag- 
søger har forklaret, at der var mange almindelige m ennesker til stede ved 
Marmorkirken, herunder mange turister. 
Retten lægger herefter til grund, at beslutningen o m at foretage afspærring 
ikke tog sigte på at træffe retligt bindende afgøre lser i forhold til de herved 
berørte enkeltpersoner foran Marmorkirken. Efter fo rarbejderne til forvalt- 
ningsloven, jf. Folketingstidende tillæg A, spalte 115f, finder retten, at be- 
slutningen om at foretage afspærring ikke er en afg ørelse, som er omfattet af 
forvaltningslovens afgørelsesbegreb, hvorfor forval tningsloven ikke finder 
anvendelse på beslutningen. Københavns Politi har h erefter ikke været for- 
pligtet til efter forvaltningslovens § 26 at vejled e sagsøger om muligheden 
for at begære indbringelse for retten. På baggrund af oplysningerne om, at 
der var en større mængde mennesker til stede, og at  afspærringen efter vide- 
ooptagelsens tidsangivelse varede i omkring 20-25 m inutter, finder retten, at 
de praktiske vanskeligheder, der ville være forbund et med at vejlede om ad- 
gangen til at begære domstolsprøvelse efter retsple jelovens § 469 må føre 
til, at Københavns Politi heller ikke efter alminde lig god forvaltningsskik 
burde have vejledt om adgangen til at begære domsto lsprøvelse efter retsple-

jelovens $ 469. Det bemærkes, at en overskridelse af fristen i retsplejelovens
8 469, stk. 4, ikke afskærer sagsøger fra at anlægge et civilt søgsmål.

Københavns Politis undladelse af at vejlede sagsøger om fristen for at anmo-
de om domstolsprøvelse kan herefter ikke føre til, at fristen i retsplejelovens
8 469, stk. 4, suspenderes. Idet sagsøger ikke har overholdt fristen i retsple-
jelovens $ 469, stk. 4, afvises sagen.

Retten tager herefter Københavns Politis påstand om afvisning af sagen til
følge.

Retten har ikke ved sin afgørelse taget stilling til, om at er tale om en fri-
hedsberøvelse.

Thi kendes for ret:

Denne sag afvises.

Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part eller til
statskassen.