Sagen drejer sig om omfanget af sagsøgtes tilbagebetalingspligt over for sagsøger under sagsøgtes selvskyldnerkautionsforpligtelse.
Ret: Københavns Byret (1. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Pengevæsen og kredit;

/

KØBENHAVNS BYRET 
D O M

afsagt den 11. juli 2019*)

Sag BS-30794/2018-KBH

Sydbank A/S
(advokat Bo Christensen)

mod

Sagsøgte
(advokat Peter Honoré)

Denne afgørelse er truffet af Dommer.

Sagens baggrund og parternes påstande

Sagen er anlagt den 23. august 2018.

Sagen vedrører spørgsmålet, om Sagsøgte er bundet af sin kautionserklæring overfor
Sydbank A/S, om forpligtelsen er bortfaldet og om renteberegning og -grundlag.

Sagsøgeren, Sydbank A/S, har nedlagt påstand om, at Sagsøgte til Sydbank A/S skal
betale 1.185.902,74 kr. med rente 16,25% pr. år, subsidiært sædvanlig procesrente, fra
den 23. august 2018 til betaling sker.

Sagsøgte, har påstået frifindelse og nedlagt selvstændig frifindelsespåstand for så vidt
angår sagsøgers principale rentepåstand.

Dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a.



/

2

Forklaringer

Der er afgivet forklaring af Sagsøgte og Vidne.

Sagsøgte har forklaret, at han var direktør i Doublezero ApS, som var en
distributions- og agentvirksomhed. I sommeren 2014 kørte virksomheden en
voldgiftssag mod Playground Distribution ApS om uberettiget opsigelse af en
agentaftale. I 2011 havde han også fået opsagt et andet agentur. Efter aftale med
Vidne, Sydbank, fortsatte hans virksomhed under voldgiftssagen. En afvikling af
virksomheden var ikke på tale. Kunderne tilhører agenten, så han fortsatte
virksomheden med samme kundekreds, men solgte bare ikke længere Playground
Distribution ApS’ varer. Playground Distribution ApS kunne selv fortsætte salget til
de kunder, Doublezero ApS havde skaffet. Sagsøgte og banken var enige om, at
provenuet fra voldgiftssagen ville være omfattet af pantet. Senere spurgte Vidne, om
sagsøgte var helt sikker på, at provenuet var omfattet af pantet. Sagsøgte svarede, at
han mente, at provenuet var omfattet, men henviste Vidne til selv at undersøge
spørgsmålet, da sagsøgte ikke var jurist. Det største aktiv i virksomheden var
agentaftalerne, så virksomheden gik konkurs efter voldgiftssagen. Banken nedskrev
mellemværendet med virksomheden med provenuet på 750.000 kr. og ”lukkede
kassen” . Efter aftale med Vidne blev virksomhedens aktiver solgt til et firma ejet af
sagsøgtes far. Sagsøgte havde sit sidste møde med Vidne den 27. juli 2015.

Det var ikke meningen, at Doublezero ApS skulle gå konkurs og sagsøgte prøvede at
finde ud af, hvordan virksomheden kunne driftes. Vidne vidste, at der var debitorer for
ca. 133.000 kr. og et lønkrav, som banken tilbød at finansiere. Vidne var nervøs for de
750.000 kr. og ønskede virksomheden fortsat, så man undgik omstødelse. Banken
havde ikke opsagt virksomhedens engagement og sagsøgte troede, at samarbejdet
fortsatte som hidtil. Han undrede sig over bankens brev til ham af 8. marts 2017,
hvoraf fremgik et forligsbeløb på 750.000 kr. og renter på 401.089,08 kr. Han forstod
ikke forøgelsen med de 750.000 kr. og syntes, at rentebeløbet var for højt. Han skrev
derfor en mail til banken den 16. maj 2017. Det skyldige beløb på 330.000 kr. var
rettelig pr. 3. september 2015. Han vidste ikke, at banken tog 16,25 % i rente. Han
havde haft travlt med at drifte sin virksomhed og var ikke ”dykket ned” i specifikke
renteberegninger, men gik ud fra, at banken opgjorde gælden korrekt. Ingen i banken
har udtrykkeligt gjort ham opmærksom på rentesatsen. Han havde kigget på
udskrifterne fra banken og talt rentegælden sammen til ca. 240.000 kr. Bemærkningen
om de 16,25 % i rente stammer nok fra bankens brev af 8. marts 2017. Sagsøgte og
Vidne havde en ”god kemi” og fik altid løst eventuelle udfordringer sammen.
Sagsøgte har aldrig gjort indsigelse overfor banken før brevet vedrørende de 750.000
kr. Han regnede med, at Vidne ville kontakte ham efter de to første påkrav for at aftale
nærmere omkring en løsning af problemet. Han kontaktede derfor ikke selv banken.
Det var



/

3

hans opfattelse, at påkravene blot var ”fast procedure” i banken og ikke noget, som
han skulle forholde sig til. Han reagerede dog på den tredje rykker, da han intet havde
hørt om en forligsaftale. Han har ikke talt med Vidne efter, at Doublezero ApS gik
konkurs.

Ved udgangen af august 2014 gik virksomheden godt. Han havde et positivt salg, men
manglede likviditet til at indkøbe de solgte varer. Han aftalte med Vidne, at kreditten
skulle nedbringes, når varerne var solgt og betalt.
Virksomheden havde en kreditaftale med banken på 1.5 mio. kr., der i forbindelse med
voldgiftssagen skulle nedbringes med 1 mio. kr. den 15. juni 2015. Det var meningen,
at virksomheden skulle kunne klare sig uden kredit. Voldgiftskendelsen blev afsagt
den 4. juni 2015, men virksomheden havde den 15. juni 2015 endnu ikke modtaget de
750.000 kr. Han havde en mailkorrespondance med Vidne, der spurgte ind til
virksomhedspantet og pressede på for indbetalingen, da banken ellers ville trække
kautionen. Virksomheden havde tabt ca. 1 mio. kr. på provision fra Playground
Distribution ApS, men økonomien så fin ud, efter at man havde modtaget de 750.000
kr. I juni 2015 havde SKAT et krav mod virksomheden på 200.000 – 250.000 kr., som
man drøftede afviklingen af. Virksomheden havde haft en indtægt på ca. 1 mio. kr. og
omsætningen for efteråret var sikret. Vidne vidste godt, at virksomheden havde mistet
ca. 1 mio. kr. i provision fra Playground Distribution ApS. I 2015 prøvede sagsøgte at
skaffe nye agenturer og havde løbende drøftelser med eventuelle samarbejdspartnere.
Det lykkedes at få ét nyt agentur.

Vidne har forklaret, at han har været ansat som erhvervsrådgiver i Sydbank siden
2007. Han beskæftiger sig med ”mellemstore erhverv” . Doublezero ApS blev kunde i
banken i 2012/2013. Virksomheden havde oprindeligt en kredit på 500.000 kr., men
fik ultimo august 2014 forhøjet kreditten med 1 mio. kr. grundet likviditetsbehov.
Banken havde også i 2013 bevilget et overtræk af samme grund. Der havde været
drøftelser om en fusion af virksomheden med Playground Distribution ApS, men
forhandlingerne faldt til jorden i juli 2014. Virksomheden fik den midlertidige
kreditforhøjelse, da man havde solgt varer for ca. 2.4 mio. kr. og manglede ca.
900.000 kr. for at kunne hjemtage varerne. Kreditaftalen skulle pr. 1. februar 2015
igen nedskrives til 500.000 kr. Kreditforhøjelsen skulle oprindeligt være dækket af
indbetalinger fra kunder med de ca. 2.4 mio. kr., men det skete ikke, da der i
mellemtiden var opstået en tvist mellem virksomheden og Playground Distribution
ApS., som Sagsøgte oplyste, ville overtage virksomhedens kunder. Den 26. januar
2015 skrev vidnet derfor en indstilling om en forhøjelse af kreditten til 2 mio. kr. med
nedskrivning til 500.000 kr. pr. 1. maj 2015.
Nedjusteringsdatoen blev senere rykket til den 15. juni 2015 på udfaldet af
voldgiftskendelsen og nogle forhandlinger med en investor, som måske ville købe 30
% af virksomheden for 2 – 3 mio. kr. Der var også to andre interesserede investorer.
Sagsøgte havde stillet banken i udsigt, at kreditten ville blive nedbragt som aftalt, men
det skete ikke. Vidnet havde den 21. maj 2015 ringet til



/

4

Sagsøgtes far om overtrækket på kontoen og skrev herom den 22. maj 2015 til både
Sagsøgtes far og til virksomheden. Vidnet opsagde den 15. juni 2015 virksomhedens
engagement med banken, da der var et overtræk på mere end 1 mio. kr. Der forelå
endvidere ikke regnskab for virksomheden, som kun havde oplyst debitorsaldoen, så
banken ikke længere havde indsigt i virksomhedens økonomi. Vidnet vidste, at SKAT
havde forsøgt at gøre udlæg i indeståendet på virksomhedens bankkonto, men der var
intet indestående. Den 23. juni 2015 skrev Sagsøgte til ham, at der var kommet penge
på voldgiftssagen. Han svarede, at hvis pengene blev indsat på erhvervskontoen, ville
banken ikke kalde kautionen overfor Sagsøgtes far. Den 24. juni 2015 indgik der
1.056.000 kr. fra voldgiftssagen og kreditten blev nedskrevet. Vidnet bad i mail af 9.
juli 2015 virksomheden om en redegørelse for de forventede indbetalinger fra
debitorerne. Han nævnte ikke i mailen at virksomhedens engagement med banken var
opsagt. Det var der ingen grund til, da der jo allerede var sket opsigelse og
engagementet var overdraget til ”nødlidende” afdelingen. Han havde herefter intet at
gøre med virksomheden, herunder omstødelsen.

Parternes synspunkter

Sydbank A/S har i påstandsdokument af 6. juni 2019 anført følgende:

”…
OPGØRELSE AF PÅSTANDSBELØBET

Idet sagsøger ønsker at skære sagen til, tilpasser sagsøger herved påstandsbeløbet
således:

Kassekreditsaldo pr. 22. september 2015 fratrukket
returneret lovpligtig sikkerhedsstillelse (50.000 kr.) kr. 344.589,17
Tilbageførsel af omstødelig betaling kr. 750.000,00
Dividende modtaget fra Doublezero A/S under
konkurs kr. -201.445,08
Renter af 344.589,17 kr. (16,25%) fra den 22.
september 2015 til den 21. august 2018 kr. 163.078,01
Renter af 548.554,92 kr. (16,25%) fra den 8. marts
2017 til den 21. august 2018. kr. 129.680,64
I alt kr. 1.185.902,74 

Beløbet på 548.554,92 kr. udgør den omstødelige betaling fratrukket den modtagne
dividende.

AFVIKLINGEN AF DOUBLEZERO APS

Sagsøger bestrider, at sagsøgers ageren i forløbet efter konkursen strider mod



/

5

nogen af de forudsætninger og intentioner, parterne arbejdede ud fra i perioden op til
konkursen. Sagsøgtes anbringender herom er både udokumenterede og uden relevans
for nærværende sag.

Det forhold, at sagsøgte i sin egenskab af direktør hos Doublezero ApS medvirkede
til, at Doublezero ApS nedbragte sin kredit hos sagsøger, medfører ikke, at sagsøger
af den grund ikke var berettiget til at opsige kreditten overfor Doublezero ApS.

Det følger af sagsøgtes e-mail til sagsøger (bilag 15), at Doublezero ApS befandt sig i
økonomiske vanskeligheder og skyldte penge til skattevæsenet, hvorfor kreditten
måtte betragtes som misligholdt, jf. kreditaftalens (bilag 25) pkt. 3.

KAUTIONENS GYLDIGHED OG OMFANG

Kautionens gyldighed og vedtagelse

Det gøres gældende, at sagsøgte har påtaget sig en selvskyldner kaution, som er
bindende for sagsøgte.

Der er tale om en erhvervskaution, idet kautionen sikrer erhvervsgæld, og idet
sagsøger som kautionist var kapitalejer med bestemmende indflydelse i
debitorselskabet, Doublezero ApS. Der er således ikke grundlag for at foretage
indskrænkende fortolkning af kautionen og dens rækkevidde.

Det gøres på den baggrund gældende, at kautionserklæringens vilkår skal anses som
vedtaget mellem parterne, og kautionserklæringen skal følgelig tillægges virkning
efter dens indhold.

Kautionens omfang, herunder i relation til renter

Det gøres gældende, at kautionen omfatter ethvert mellemværende mellem sagsøger
og Doublezero ApS, herunder en forøgelse af kautionsforpligtelsen som følge af
konkursretlig omstødelse af en nedbringelse af hovedfordringen, samt forlig af et
sådant omstødelseskrav.

Der er tale om en selvskyldnerkaution, jf. bilag 3, der er formuleret således:

"Til sikkerhed for opfyldelse af enhver forpligtelse som [Doublezero ApS] har eller
måtte få over for [sagsøgers] afdelinger og datterselskaber i Danmark og udlandet
[...] indestår [sagsøgte] som selvskyldnerkautionist." [min kursivering]

Det fremgår videre af kautionserklæringens vilkår om hæftelsens omfang, at denne
omfatter alle krav, herunder blandt andet, men ikke begrænset til, hovedstol, renter,
misligholdelsesrenter og provision. Det fremgår videre, at misligholdelsesrenter



/

 
 
 
 
 
 
6
 

                           kan beregnes af hele det skyldige beløb fra det tidspunkt, hvor kautionsforpligtelsen
                           gøres gældende. Kautionsfordringen er følgelig selvstændigt genstand for forrentning                               

                           med en rente svarende til misligholdelsesrenten/inkassorenten.
 

                           Endelig fremgår det af kautionserklæringens vilkår, at såfremt en indbetaling på
                           hovedfordringen efterfølgende omstødes, opretholdes kautionistens hæftelse for den

                           omstødelige del af  hovedfordringen.
                           Eftersom kautionsfordring dækker en kassekredit, hæfter sagsøgte som kautionist for     

                           renters renter, hvilket fremgår af Hans Helge Beck Thomsen et al., "Kaution og
                           tredjemandspant", 4. udgave (2017), s. 99-100:

 
                           "Hvor hovedforholdet er en kassekredit, der f.eks. tilskrives rente hver den 1. i kvartalet,

                            vil hovedmanden og derfor også kautionisten hæfte for renters rente."

Det fremgår samme sted (s. 100), at "Hvor kautionisten hæfter for kreditrenter, hæfter
han selvsagt også for de renter, der påløber efter misligholdelsen af hovedforholdet ".

Det gøres på denne baggrund gældende, at sagsøgtes kautionsforpligtelse omfatter
påstandsbeløbet, herunder såvel rentekravet som forligsbeløbet på de 750.000 kr., som
sagsøger betalte til forlig af et omstødelseskrav, som konkursboet efter Doublezero
ApS rettede mod sagsøger.

Det gøres endvidere gældende, at sagsøgte i kraft af sin stilling som direktør hos
Doublezero ApS og i kraft af sit ejerskab, i vidt omfang må identificeres med
Doublezero ApS, således at kautionsaftalen, også under hensyntagen til at der
foreligger en erhvervskaution, må fortolkes udvidende. Det bemærkes i den
forbindelse, at sagsøgte har haft fuldt ud indblik i kreditaftalen og aftalebetingelserne.

Sagsøger har ikke opgivet retten til at kræve kautionsforpligtelsen genetableret

Det gøres gældende, at sagsøger ikke ved det som bilag 6 fremlagte påkrav af 7.
september 2015 har fortabt retten til at kræve kautionsforpligtelsen genetableret som
følge af en eventuel omstødelse af indbetalingen den 24. juni 2015.

Det altovervejende udgangspunkt i dansk ret er, at kreditor kan rette et krav mod
kautionisten, såfremt en indbetaling til kreditor omstødes, selv hvis der ikke foreligger
aftale herom. Det følger af den juridiske litteratur, at kreditor kan rette kravet mod
kautionisten selv i en situation, hvor kreditor uden forbehold har meddelt kautionisten,
at han er fyldestgjort, jf. herved Hans Helge Beck Thomsen et al., "Kaution og
tredjemandspant", 4. udgave (2017), s. 229:



/

7

"Hovedreglen er formentlig, at hvor hovedfordringen genopstår som følge af
omstødelse, genopstår også kautionsfordringen, selv om kreditor uden forbehold har
meddelt kautionisten, at kautionen er frigivet "

Det er alene i helt særlige situationer, at en kreditor, som uforbeholdent har meddelt
kautionisten, at forpligtelsen er indfriet, fortaber retten til at genetablere
kautionsforpligtelsen, og i sådanne situationer udgør indretningshensyn typisk et
væsentligt moment.

I nærværende sag er der end ikke tale om, at sagsøger har meddelt sagsøgte, at
sagsøger er fyldestgjort eller at kautionsforpligtelsen er indfriet. Det som bilag 6
fremlagte påkrav er ikke andet end en anmodning om indbetaling af det beløb, som på
tidspunktet for skrivelsen var og kunne opgøres.

Herudover bemærkes, at sagsøgte da hellere ikke har indrettet sig efter
påkravsskrivelsen fremlagt som bilag 6, da sagsøgte ikke indbetalte det opkrævede
beløb i henhold til denne skrivelse (eller noget andet beløb for den sags skyld).

Derudover er det også udtrykkelig aftalt mellem parterne, at frigivelse af kautionisten
først får virkning, når denne har modtaget skriftlig meddele fra banken om, at
kautionisten er frigivet, jf. kautionserklæringen fremlagt som bilag 3. Samme sted er
aftalt, at såfremt en indbetaling bliver omstødt, opretholdes kautionistens hæftelse
uanset eventuel meddelelse om, at kautionisten er frigivet.

O M S T Ø D E L S E S K R A V E T

Sagsøger gør overordnet gældende, at forhøjelsen af kautionsfordring med kr. 750.000
var berettiget.

Beløbet var ikke omfattet af Sydbanks virksomhedspant

Sagsøger gør gældende, at Doublezero ApS' indbetaling til nedbringelse af kreditten
den 24. juni 2015 ikke var omfattet af sagsøgers virksomhedspant for så vidt angår kr.
750.000, hvorfor sagsøger var berettiget – og forpligtet – til at tilbagebetale beløbet til
konkursboet efter Doublezero ApS.

Det er et grundlæggende panteretligt princip, at man kun kan pantsætte aktiver, som
man selv ejer. Dette gælder tillige i forhold til virksomhedspant efter
tinglysningslovens § 47c, der omfatter pantsætters, Doublezero ApS', aktiver.

I relation til sagsøgers virksomhedspant hos Doublezero ApS, så omfattede dette
virksomhedspant således alene den goodwill, som udgjorde Doublezero ApS'
goodwill, og som Doublezero ApS følgelig kunne råde over. Derimod omfattede
virksomhedspantet ikke den goodwill, som Doublezero ApS opbyggede for



/

8

agenturgiveren, idet dette af indlysende årsager tilhørte agenturgiveren.

Det afgørende i forhold til vurderingen af, hvorvidt beløbet på kr. 750.000 var
omfattet af sagsøgers virksomhedspant, er derfor, om dette beløb udgjorde en
erstatningssum, "der træder i stedet for det pantsatte" (dvs. "i stedet for Doublezero
ApS' goodwill"), jf. nr.2, 1. pkt. i de almindelige betingelser (virksomhedspant)
iskadesløsbrevet (bilag 4, s. 3), idet det tillige bemærkes, at pantet ikke omfatter andre
surrogater end erstatnings- og forsikringssummer.

Denne vurdering må ske med udgangspunkt i voldgiftskendelsen fremlagt som
bilag 5, hvoraf fremgår voldgiftsrettens begrundelse for at tildele Doublezero ApS
beløbet på kr. 750.0000 (s. 30):

"147. Voldgiftsretten finder herefter, at Doublezero er berettiget til godtgørelse.
Voldgiftsretten har ved udmålingen af beløbet lagt til grund, at der har bestået et
handelsagentsamarbejde mellem Parterne siden 2011. Voldgiftsretten har endvidere lagt til
grund, at Doublezero har bidraget betydeligt til opbygningen af Playgrounds kundekredsg
og markedet for Playgrounds produkter. Der består fortsat værdi for Playground af
Doublezeros agentarbejde både på GoPro-produkter frem til ophøret af distributionen og
også på andre produkter, herunder i forhold til nye brands, som Playground måtte påbegynde
distributionen af som erstatning for GoPro. Voldgiftsretten har ydermere lagt vægt på, at
Handelsagentaftalen, herunder Doublezeros indtægtsgrundlag, ophørte med
omgående virkning.

148. Under hensyntagen til Handelsagentlovens § 26 finder Voldgiftsretten, at
Playground skal betale et skønsmæssigt fastsat beløb på 750.000 kr. (ex. moms) til
Doublezero." [min kursivering og understregning]

Det tildelte beløb efter handelsagentlovens § 25 udgjorde ifølge voldgiftskendelsen en
godtgørelse for Doublezero ApS' opbygning af Playground Distribution ApS'
kundekreds og markedet for Playground Distribution ApS' produkter, ligesom
Doublezero ApS' agentarbejde havde givet Playground Distribution ApS en
fremadrettet værdi, både i forhold til produktet GoPro, men også i forhold til andre
produkter og Playground Distribution ApS' nye brands.

Eftersom kundekredsen og de forskellige brands ikke tilhørte Doublezero ApS', har
selskabet aldrig haft mulighed for at råde herover. Den ydede godtgørelse udgør
derfor ikke en betaling for Doublezero ApS' afståelse af goodwill, men derimod en
betaling for arbejdet forbundet med at opbygge agenturgiverens goodwill.

Det anførte understøttes af Betænkning af 1988, nr. 1151 om handelsagenter og
handelsrejsende ("betænkningen"), hvor bl.a. følgende er anført om godtgørelsen efter
handelsagentlovens § 125 (s. 121-122):



/

 

9

"Udtrykket »goodwill-godtgørelse« anvendes hyppigt om godtgørelse til
handelsagenten som nævnt i udkastets § 25. I formueretlig og i skatteretlig henseende
defineres goodwill
sædvanligvis dels som værdien af kundekreds, forretningsforbindelser og lignende, dels som
en virksomheds merværdi i forhold til den bogførte værdi. Overdrager indehaveren af en
virksomhed dette aktiv til en køber, kan der opstå et krav på betaling for goodwill.

Ved godtgørelse til en handelsagent i forbindelse med agenturforholdets ophør er der ikke tale
om, at agenten i traditionel juridisk forstand overdrager en kundekreds eller lignende til
agenturgiveren. Arbejdsgruppen har derfor - i overensstemmelse med direktivets terminologi
- anvendt udtrykket »godtgørelse ved ophør« om den ydelse, agenturgiveren skal betale ved
agenturforholdets ophør, jf. også den svenske betegnelse »avgångsvederlag«." [min
kursivering og understregning]

Det følger således eksplicit af betænkningen, at arbejdsgruppen ikke anså
godtgørelsen efter handelsagentlovens § 25 for afståelse af goodwill, da
kundekredsen, som også anført ovenover, selvsagt ikke tilhører agenten, men
derimod agenturgiveren.

At kundekredsen er agenturgiverens følger ligeledes forudsætningsvist af
handelsagentlovens § 2.

Endvidere følger det af handelsagentaftalens pkt. 19ff, der er refereret på s. 11 i
voldgiftskendelsen (bilag 5), at agentaftalen og agentens forretningsaktiviteter ikke
kan overdrages uden samtykke fra agenturgiveren.

Det anførte understøttes tillige af Skattedepartementets udtalelse i betænkningen
om den skatteretlige rubricering af godtgørelsen efter handelsagentlovens § 25 (s.
120):

"Skattedepartementet har endvidere oplyst, at i de tilfælde, hvor agenten efter agenturaftalen
ikke kan overdrage agenturet til tredjemand uden samtykke fra agenturgiveren, vil ingen del
af den ydede godtgørelse efter Skattedepartementets opfattelse kunne anses som vederlag for
afståelse af goodwill, idet den værdi, der måtte være knyttet til agenturet, rettelig tilhører
agenturgiveren og ikke agenten." [min kursivering og understregning]

Det kan på denne baggrund slås fast, at den ydede godtgørelse efter
handelsagentlovens § 25 ikke udgjorde betaling for Doublezero ApS' afståelse af
goodwill til agenturgiveren, men derimod betaling for de fordele, som
agenturgiveren fremadrettet måtte nyde som følge af Doublezero ApS' arbejde
forbundet med opbygningen af agenturgiverens goodwill. Godtgørelsen udgjorde
således ikke en erstatning for Doublezero ApS' mistede kundekreds og brands m.v.
(goodwill), hvorfor den ydede godtgørelse ikke var omfattet af sagsøgers



/

10

virksomhedspant.

Det understøttes også af det forhold, at handelsagentlovens § 25 ifølge sin ordlyd
netop er en 'godtgørelse' og ikke en erstatning for tab af goodwill, hvilket tillige
fremgår af de specielle bemærkninger til handelsagentlovens § 25 (LFF 1989-12-08 nr
.106):

"Arbejdsgruppen foretrak i sit lovudkast at benytte godtgørelsesmodellen (direktivets
artikel 17, stk. 2), og lovforslagets § 25 er identisk med arbejdsgruppens udkast."
[min kursivering]

Sagsøgte har i sit processkrift B af 31. maj 2019 fremhævet afgørelsen U 1993.857/1
H og anført, at den tingsretlige definition af goodwill ikke er afhængig af, om en
tilknyttet kontrakt er overdragelig eller ej. Det bemærkes, at afgørelsen ikke udtaler
sig om den 'tingsretlige definition af goodwill', idet afgørelsen blot fastslår, at
goodwill kan pantsættes, selv om det ikke sker i forbindelse med pantsætning af en
overdragelig lejekontrakt. Hvorvidt agenturaftalen og forretningsaktiviteterne er
overdragelige eller ej er, i denne sag, derimod et relevant moment i vurderingen af,
om den værdi, der måtte være knyttet til agenturet, tilhører agenten eller
agenturgiveren, jf. også ovenfor de citerede passager fra betænkningen s. 120-122.

Herudover bemærkes, at sagsøger anerkender, at der i visse tilfælde kan være
goodwill knyttet til agentens, in casu Doublezero ApS', virksomhed, som kan
virksomhedspantsættes. Denne goodwill kan derimod alene i bestå i den kundekreds
og det 'brand value' m.v., som tilhørte Doublezero ApS, hvilket i sagens natur var 0
kr., idet selskabet gik konkurs.

Sagsøger havde ikke fuldgod sikkerhed

Det gøres gældende, at sagsøger ikke kunne have afvist omstødelseskravet på andet
grundlag, idet det bestrides, at sagsøger havde fuldgod sikkerhed i kraft af sagsøgtes
og/eller sagsøgtes fars kaution.

I forhold til sagsøgtes far, Person, fremgår det af bilag A, at kautionen kun var
gældende for det til enhver tid skyldige beløb, der måtte overstige kr. 1.250.000.
Henset til, at sagsøgtes gæld var under dette beløb såvel på tidspunktet for Doublezero
ApS' konkurs som på tidspunktet for forliget mellem sagsøger og konkursboet, har
sagsøger ikke kunnet afvise omstødelseskravet med henvisning til nogen fuldgod
sikkerhed.

Sagsøgtes synspunkt om, at kautionen i forhold til sagsøgte selv udgjorde en 'fuldgod
sikkerhed' er ikke i overensstemmelse med dansk ret. Beløbet på kr. 750.000, der blev
indbetalt til sagsøger, udgjorde en omstødelig betaling, hvorved den kautionssikrede
fordring blev nedbragt og dermed kautionistens (sagsøgtes)



/

11

hæftelse tilsvarende. Havde sagsøger beholdt beløbet, ville kautionisten således have
været begunstiget på bekostning af de øvrige kreditorer i konkursboet, og konkursboet
kunne derfor tillige have rettet et krav mod kautionisten på betaling af kr. 750.000.
Sagsøgte kan derfor ikke frigøres fra kautionsforpligtelsen med henvisning til
sagsøgtes egen kaution over for sagsøger.

Under alle omstændigheder gøres det gældende, at sagsøgtes kautionsforpligtelse ikke
udgjorde fuldgod sikkerhed, dels fordi sagsøgte ikke har dokumenteret dette, dels
fordi sagsøgte trods flere påkrav (bilag 6, 7 og 10) ikke indbetalte noget beløb
overhovedet i henhold til kautionen. Selv hvis sagsøgte måtte have været uenig i
kravets størrelse, var sagsøgte forpligtet til at indbetale det beløb, som sagsøgte
kunne godkende. Sagsøgtes manglende betaling af noget beløb overhovedet må  
i sig selv medføre, at sagsøgtes kautionsfordring ikke kunne anses for en 'sikker
kaution'.

Det er endvidere helt åbenbart, at sagsøger ikke over for konkursboet kunne afvise
omstødelseskravet med henvisning til, at sagsøgtes kaution udgjorde 'sikker kaution',
når sagsøgte på det tidspunkt, hvor omstødelseskravet blev rejst mod sagsøger, var i
misligholdelse med betaling af kautionskravet.

Sagsøger var i god tro med hensyn til forliget

Selv for det tilfælde at retten måtte finde, at indbetalingen fra Doublezero ApS til
sagsøger den 24. juni 2015 ikke var omstødelig, gøres det gældende, at sagsøger
desuagtet har været berettiget til at forhøje kautionsforpligtelsen med kr. 750.000.

Sagsøger har således handlet i tillid til ikke blot sin egen interne juridiske vurdering,
men også kurators vurdering, jf. bilag 8, ligesom der mellem sagsøger og sagsøgte
tilsyneladende var tvivl om, hvorvidt det indbetalte beløb var omstødeligt. Det følger
således af sagsøgtes egen redegørelse over forløbet, jf. sagsøgtes e-mail af 9. januar
2018 (bilag 15), at Sydbank "har været fuld ud bevidst omkring risikoen for
omstødelse af den pågældende voldgiftssag ", og at sagsøgte tolkede beløbet fra
voldgiftssagen "som en simpel fordring idet det vedrørende den manglende
provision/ydelse fra Play-ground. Til det spurgte Vidne om jeg var 100% sikker. Jeg
ringede ham op og anbefalede han talte med en af bankens advokater der kunne
rådgive ham i den pågældende situation ".

Sagsøgte har altså været fuldt ud bevidst om, at der var en risiko for, at indbetalingen
kunne blive omstødt, hvilket sagsøgte ifølge det citerede forinden indbetalingen til
sagsøger havde drøftet med sagsøger.

Når der endvidere henses til, at det klart og tydeligt er aftalt i kautionserklæringen
(bilag 3), at sagsøger "uden kautionistens samtykke [kan] opgive eller forringe alle for
engagementet stillede sikkerheder, uden at bankens krav mod kautionisten efter denne



/

12

kautions- erklæring derved nedsættes eller bortfalder ", er der intet hensyn der
tilsiger, at den aftalte bestemmelse ikke skal finde anvendelse fuldt ud i forhold til
sagsøgte.

R E N T E K R A V E T

Det gøres gældende, at sagsøgte hæfter for misligholdelsesrente/inkassorente for
kautionsfordringen med 16,25 % p.a.

Misligholdelses-/inkassorente er gyldigt vedtaget

Det fremgår klart og tydeligt af kautionserklæringen fremlagt som bilag 3, at sagsøgte
hæfter for alle krav i hovedforholdet, herunder

"Lån/kreditter med tillæg af renter, provision og lignende. Hertil kommer overtræk, ubetalte
afdrag og renter, fx misligholdelsesrenter, provision og lignende heraf. Misligholdelsesrente
beregnes af hele det skyldige beløb     [min kursivering og understregning]

Det gøres på den baggrund gældende, at sagsøgte hæfter for alle krav, der er
påløbet i hovedforholdet med Doublezero ApS, og at misligholdelsesrente beregnes
af hele det skyldige beløb.

I relation til forrentningen af kautionsfordringen følger det af kautionserklæringen
(s. 2), at:

"6. Kravet, opgjort under pkt. 1-5, tillægges løbende misligholdelsesrente fra det tidspunkt,
kravet rettes mod den pågældende kautionist. Herved kan kravet mod kautionisten ved dennes
manglende betaling blive højere end en eventuelt aftalt beløbsbegrænsning. Satsen for
misligholdelsesrente oplyses på forlangende og fremgår desuden af bankens prisbog     [min
kursivering og understregning]

Det gøres på den baggrund gældende, at der er særskilt hjemmel i kautionsaftalen
til at beregne misligholdelsesrente/inkassorente af kautionsfordringen med
rentesatsen i henhold til sagsøgers prisbog af hele det skyldige beløb.

Sagsøgte har gjort gældende, at kautionserklæringen skal fortolkes indskrænkende og
derfor ikke omfatte den pågældende misligholdelses/inkassorente.

Dette bestrides. Der er intet grundlag for at fortolke kautionserklæringen
indskrænkende, idet der er tale om en erhvervskaution, og idet der ikke består nogen
fortolkningstvivl. Der er således åbenbart, at bestemmelsen om "misligholdelsesrente"
i kautionsdokumentet sigter til en morarente, der pålægges kautionisten i tilfælde af
misligholdelse. At sagsøger betegner misligholdelsesrenten som en 'inkassorente' er
der intet odiøst i, idet inkassorente netop er en rente pålagt som følge af
misligholdelse, altså misligholdelsesrente.



/

13

Begrebet 'misligholdelsesrente' og 'inkassorente' dækker således over det samme, idet
der i begge tilfælde er tale om en morarente. Sagsøgte har derfor været fuldt ud
bekendt med, at sagsøgte ville blive pålagt at betale en højere rente, såfremt sagsøgte
misligholdte sin kautionsforpligtelse. Dette understøttes også af det forhold, at der i
vidt omfang må ske identifikation mellem sagsøgte og Doublezero ApS, således at
kautionserklæringen også af denne grund må fortolkes udvidende. Der er derfor intet
grundlag for at sagsøgte skulle kunne frigøre sig fra de aftalte betingelser for
beregning af misligholdelsesrente.

Det gøres endvidere gældende, at sagsøgers almindelige forretningsbetingelser (bilag
26) er vedtaget mellem sagsøger og sagsøgte i relation til kautionen, idet sagsøgte ved
sin underskrift af kautionserklæringens (bilag 3, s. 4) har godkendt følgende:

"Sydbanks Almindelige forretningsbetingelser – som jeg bekræfter at have modtaget –
gælder mellem banken og mig, i det omfang betingelserne kan anvendes af banken
over for mig som kautionist, med respekt af gældende lovgivning og retspraksis "

Det gøres gældende, at der i sagsøgers almindelige forretningsbetingelser (bilag 26) er
hjemmel til at beregne inkassorente af kautionsfordringen, idet sagsøgers almindelige
forretningsbestemmelser indeholder følgende bestemmelse:

"12. Overtræksrente, rykkergebyr m.v.

Hvis en konto misligholdes ved overtræk, ved restance eller ved udnyttelse i strid med
aftalen, kan banken kræve en overtræksrente. Hvis kontoen ophæves som følge af
misligholdelse, kan banken kræve en inkassorente

(…)

Du kan se størrelsen af rykkergebyret I bankens rykkerbrev og prisliste. Du kan kontakte os,
hvis du vil høre nærmere om øvrige gebyrer, overtræksrenten og inkassorenten"     [min
kursivering]

Som det fremgår af det citerede, præciserer sagsøgers almindelige betingelser, der
således gælder mellem parterne, at inkassorente er en rente der pålægges som følge af
misligholdelse.

Rentesatsen

Det gøres gældende, at den i sagsøgers prisbog (bilag 26) angivne inkassorente på
23,882% p.a. er vedtaget mellem parterne, og at sagsøger således har været berettiget
til at kræve kautionsfordringen forrentet med det lavere beløb på 16,25% p.a.



/

14

Det gøres endvidere gældende, at rentesatsen ikke er urimelig og derfor ikke kan
tilsidesættes.

Særligt i forhold til renter beregnet i hovedforholdet

Sagsøgte har gjort gældende, at der i hovedforholdet er beregnet misligholdelsesrenter
forud for Doublezero ApS' konkurs, idet sagsøgte også har anført, at en betydelig del
af kreditsaldoen pr. 22 september 2015 udgjorde misligholdelsesrenter. Sagsøgte har
endvidere gjort gældende, at det må komme sagsøger processuelt til skade, at
sagsøger ikke har opfyldt opfordring (V).

Dette bestrides. Som sagsøger tidligere har forklaret, blev der ikke forud for selskabet
Doublezero ApS konkurs beregnet misligholdelsesrente.

Renten tilskrives hvert kvartal i månederne marts, juni, september og december, og
som det også fremgår af periodeopgørelserne (bilag 28), er de pågældende renter i et
størrelsesomfang, der svarer til en rente på 8 %.

Det er imidlertid ikke muligt at fremlægge en mere specificeret redegørelse og
angivelse af, hvordan renterne, der fremgår af bilag 28, konkret er beregnet, idet
renterne beregnes maskinelt.

Sagsøgte har imidlertid haft rig lejlighed til selv at efterregne de beløb, som sagsøgte
måtte være uenig i eller være i tvivl om. Det er trods alt sagsøgte der uden
dokumentation herfor har hævdet, at kreditsaldoen den 22 september 2015 i
væsentligt omfang udgør misligholdelsesrente. Sagsøgte har imidlertid afstået fra selv
at foretage en sådan efterregning.

Sagsøgte har endvidere hellere ikke tidligere og før konkursen bestridt de i perioden
før konkursen tilskrevne renter, selvom sagsøgte var direktør og eneanpartshaver hos
Doublezero ApS, og selvom sagsøgte havde kautioneret for kreditten.

Sagsøgtes anbringender herom og om processuel skadevirkning i forhold til sagsøger
bør derfor ikke tillægges nogen vægt.

Særligt om renters rente

Sagsøgte har gjort gældende, at der i forhold til sagsøgtes rentekrav er beregnet
renters rente i hovedforholdet, og at sagsøger derfor ikke kan kræve betaling for rente.

Sagsøgtes synspunkt er svært gennemskueligt. En kassekredit med trækningsret
medfører i sagens natur, at renter tilskrives hovedstolen i det omfang, låntager ikke



/

15

nedbringer kreditten. Derved udgør rentetilskrivningen et yderligere træk på kreditten
og rente beregnes med udgangspunkt i hele det trukne kreditbeløb. Dette er i sagens
natur en elementær del i den type kreditfaciliteter.

Det bemærkes i den forbindelse, at det opgjorte påstandsbeløb ikke udgør renters
renter, men at sagsøgte, der har kautioneret for en kassekredit, som angivet ovenover
vil hæfte for renters rente.

Der er ikke indtrådt forældelse

Sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgtes rentekrav er forældet.

Dette bestrides. Henset til, at rentebeløbet ifølge de fremlagte periodeopgørelser op til
selskabet Doublezero ApS' konkurs blev tilskrevet inden for kredittens maksimum, er
kravet på betaling af rente tilskrevet før Doublezero ApS' konkurs den 27. august
2015 undergivet en 10-årig forældelsesfrist, jf. rentelovens § 6, stk. 3, 2. pkt., jf. stk.
1.

Det gøres derfor gældende, at sagsøgers krav ikke er forældet
…”

Sagsøgte har i påstandsdokument af 6. juni 2019 anført følgende:

”…
ANBRINGENDER - OVERORDNET
…

Det er overordnet Sagsøgtes synspunkt, at nedbringelsen af det kautionssikrede
engagement, den 24. juni 2015, ikke var omstødelig, bl.a. fordi den skete med midler,
som var omfattet af Sagsøgers virksomhedspant, jf. tinglysningslovens § 47c.

Sagsøgers betaling af omstødelseskravet beror således på Sagsøgers egen
fejlvurdering, hvorfor betalingen ikke kan kræves dækket under Sagsøgtes
kautionsforpligtelse.

Størstedelen af det resterende kautionssikrede engagement består af tilskrevne
”misligholdelsesrenter” på 16,25%, som Sagsøger hverken har haft hjemmel til at
beregne i hovedforholdet (Doublezero ApS’ kredit) eller i relation til den omtvistede
kautionsforpligtelse, og som derfor heller ikke kan kræves dækket under Sagsøgtes
kautionsforpligtelse.

Den resterende del af Sagsøgers krav, kassekreditsaldoen på kr. 330.227.53, er på det
foreliggende grundlag umuligt at forholde sig til.



/

16

Dokumentationen, som Sagsøger har fremlagt under sagen, belyser ikke, hvad det er
for et krav, eller hvordan kravet er sammensat i henholdsvis reelle kredittræk
(hovedstol), kreditrenter, morarenter, omkostninger og ”misligholdelsesrenter” , og
Sagsøger har nægtet at oplyse dette samt medvirke yderligere til sagens oplysning.

Det kan dog konstateres, at kassekreditsaldoen både består af ”misligholdelsesrenter”
og dels af renters rente.

Den foreliggende bevistvivl, og Sagsøgers ageren i øvrigt, skal nødvendigvis
tillægges processuel skadevirkning over for Sagsøger.

På det foreliggende grundlag, hvor det ganske enkelt ikke er muligt at med sikkerhed
at opgøre, hvad Sagsøgers krav rettelig skulle kunne opgøres til, og hvor
kreditsaldoen består af poster, som Sagsøgte aldrig bør kunne blive dømt for, bør der
ske frifindelse i det hele.

Subsidiært, hvis retten føler sig kompetent til at foretage en skønsmæssig ansættelse,
må der ske en ikke-uvæsentlig nedsættelse af kassekreditsaldoen, da bevistvivlen, som
udelukkende beror på Sagsøgers forhold, ganske enkelt ikke bør komme Sagsøgte til
skade.

SAGENS OPLYSNING

Som redegjort for i duplikken og processkrift A, har Sagsøger afvist at medvirke til
sagens oplysning og nægtet at opfylde Sagsøgtes opfordringer II, III, IV og V.

Dette på trods af tidligere tilkendegivelser om, at opfordringerne ville blive opfyldt,
og på trods af, at den adspurgte dokumentation har betydning i forhold til at kunne
vurdere

• kautionsforpligtelsen og dens omfang,
• gælden i det sikrede hovedforhold,
• omfanget af renter i det sikrede hovedforhold,
• omfanget af renters rente (hvad det imidlertid nu er klart, der er beregnet),
• Sagsøgers vurdering af engagementet og de stillede sikkerheder, og
• forholdene omkring det omstødelseskrav, Sagsøger (uberettiget) anerkendte

over for konkursboet efter Doublezero ApS.

Det gøres gældende, at Sagsøgers ageren, uanset sagens resultat i øvrigt, skal
tillægges omkostningsmæssig betydning.

OMSTØDELSESKRAVET

Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det gældende, at kravet efter



/

17

handelsagentlovens § 25, jf. § 26, på kr. 750.000, som Doublezero ApS blev tilkendt
ved den som bilag 5 fremlagte voldgiftskendelse, var omfattet af Sagsøgers
virksomhedspant, jf. tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7.

Der er enighed mellem parterne om, at de ved voldgiftskendelsen tilkendte
provisioner omfattes af tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 1, som værende simple
fordringer fra salg af varer og tjenesteydelser.

Sagsøger har imidlertid overset, at det ved voldgiftskendelsen tilkendte krav efter
handelsagentlovens § 25 udgør betaling for ”goodwill” , som omfattes af
tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7.

Der henvises til den betydelige retspraksis på handelsagentlovens § 25 samt
bestemmelsens forarbejder, herunder f.eks. lovforslag nr. 106, fremsat den 8.
december 1989 pkt. 6.5.2, hvor det udtrykkeligt anføres (fremhævning foretaget her):

” 6.5.2. Efter § 25 har agenten ved aftalens ophør krav på, at agenturgiveren betaler
ham en godtgørelse - i praksis ofte kaldet goodwill-erstatning eller godtgørelse for
kundekreds.”

Betaling efter handelsagentlovens § 25 betegnes i almindelighed som ”goodwill-
godtgørelse” eller ”goodwill-erstatning” , hvilket er gentaget adskillige steder i
forarbejderne til handelsagentlovens § 25, herunder både i selve lovforslaget, jf.
ovenfor, samt i betænkning nr. 1151 fra 1988 (”Handelsagentbetænkningen”).

Det er dog uden relevans for den foreliggende sag, om betalingen betegnes som en
”godtgørelse” eller ”erstatning” .

Det afgørende er, om betalingen udgjorde et ”goodwill-aktiv” , henholdsvis et
surrogat for et sådan aktiv, i Doublezero ApS’ formuesfære, idet betalingen da var
omfattet af Sagsøgers virksomhedspant, jf. tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7.

Sagens skriftlige forberedelse har belyst, at Sagsøgers retlige vildfarelse kan spores
derhen, at Sagsøger vedholdende og udelukkende fokuserer på, hvem kundekredsen
juridisk tilhører. Dette er imidlertid ikke afgørende i forhold til, hvorvidt betalingen i
henhold til den som bilag 5 fremlagte voldgiftskendelse udgjorde goodwill, som var
omfattet af Sagsøgers virksomhedspant.

Goodwill er regnskabsteknisk et aktiv, som udgøres af den merværdi, som knytter sig
til en erhvervsvirksomheds kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende, og som
ligger udover summen af virksomhedens øvrige aktiver og passivers nettoværdi. Det
er således klart, og i øvrigt også fastslået i praksis, at goodwill ikke afgøres efter,
hvem der formelt er indehaver af kundekredsen, i hvert fald ikke i formueretlig
henseende.



/

18

For handelsagenten udgøres goodwill af handelsagentaftalens økonomiske værdi,
herunder den til aftalen tilknyttede omsætning med den kundekreds, som
handelsagenten har opbygget, og tillige den økonomiske kompensation (”goodwill-
erstatning”), der skal betales, hvis handelsagentaftalen bringes til ophør, jf.
handelsagentlovens § 25.

Til illustration kan der bl.a. henvises til U 2001.325 H samt U 1996.316 V, og særligt
landsrettens henvisning til, at kontrakterne udgjorde virksomhedens væsentligste
aktiv. For en handelsagent udgør handelsagentaftalen selvsagt virksomhedens
væsentligste aktiv.

Sagsøger overser således, at ”goodwill” også kan bestå i kontraktrettigheder,
beliggenhed, brand value m.m.

Sagsøger overser imidlertid også, at kundekredsen i agenturforholdet mellem
Doublezero ApS og Playground Distribution ApS ikke udelukkende var
agenturgivers, jf. bl.a. handelsagentaftalens pkt. 3.3 (gengivet på side 7 i
voldgiftskendelsen, sagens bilag 5).

Det er endvidere væsentligt at notere, at pengebeløbet efter handelsagentlovens § 25
er noget, der skal betales til handelsagenten.

Når der betales noget til handelsagenten, er det fordi, denne ved ophøret af
agentaftalen fortaber den goodwill, der var oparbejdet i agenturforholdet. Agentens
fortabelse er direkte modsvaret af den potentielle gevinst, agenturgiveren har ved
nemt at kunne ”samle” handelsagentens forretning op efter ophøret. Dette er også
årsagen til, at man har valgt at lovfæste agentens ret til godtgørelse/erstatning.

Betalingsstrømmen – til handelsagenten – understreger således i sig selv, at der er tale
om betaling for goodwill.

Skatteretlig ctr. formueretlig definition af goodwill

Sagsøger har i processkrift 1 gjort gældende, at goodwill forudsætter, at kontrakten,
som goodwillen knytter sig til, er overdragelig. Til støtte herfor har Sagsøger henvist
til en udtalelse fra Skattedepartementet i Handelsagentbetænkningen, side 120.

Sagsøger overser dog i den forbindelse, at den skatteretlige definition af goodwill er
forskellig fra den formueretlige definition, og herunder definitionen i
tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7.

Den formueretlige definition er ifølge den almindelige juridiske opfattelse bredere, og
er ikke afhængig af, om en tilknyttet kontrakt er overdragelig eller ej.



/

19

Dette fremgår bl.a. af en med Handelsagentbetænkningen samtidig afsagt kendelse fra
Højesteret, U 1993.857/1, hvor Højesteret udtrykkeligt fastslår, at den tingsretlige
definition af goodwill ikke er afhængig af, om en tilknyttet kontrakt er overdragelig
eller ej (som påstået af Sagsøger):

”Uanset at pantsætters lejekontrakt ikke hjemler lejeren nogen fremleje- eller
afståelsesret, findes pantsætningsaftalen, ved hvilken der må anses at være sket en
tilstrækkelig specificering af den pantsatte good-will, at kunne tinglyses efter
tinglysningslovens § 47, og kærendes påstand tages derfor til følge.”

Henvisningen til Skattedepartementets udtalelse i Handelsagentbetænkningen er
således misvisende, og som et kuriosum kan nævnes, at Sagsøger, ved sin henvisning,
netop gør sig skyldig i samme forseelse, som gav betænkningsarbejdsgruppens faglige
medlemmer grund til at fremkomme med en korrigerende udtalelse til
Skattedepartementets udtalelse, jf. betænkningens side 121 (understregning foretaget
her):

”Det ligger uden for udvalgets kommissorium at behandle den skattemæssige
problemstilling, som måtte blive affødt af de nye lovbestemmelser”

Tre af udvalgets medlemmer, Karin Jacobsen, Det danske Handelskammer, Michael
H. Svendsen, Danmarks Agentforening og Per Hector, Danmarks Aktive
Handelsrejsende, udtrykker dog tvivl om rigtigheden af Skattedepartementets
vurdering af den skattemæssige behandling af godtgørelsesbeløb efter lovudkastets §
25, idet godtgørelsen, efter disse medlemmers mening, skal opfattes som en
pligtmæssig betaling for den goodwill, som handelsagenten har tilført agenturgiveren i
kontraktsperioden. I en agenturforretning kan og vil der normalt blive oparbejdet en
goodwill. Denne antagelse støttes af direktivets artikel 18, litra c, hvorefter
agenturgiveren ikke skal betale godtgørelse til den fratrådte handelsagent, når
agenturforretningen (mod betaling af vederlag) overdrages til en ny handelsagent,
hvilken overdragelse i praksis uden undtagelse vil kræve et samtykke fra
agenturgiveren. At der kan etableres en goodwill i agenturforhold underbygges
yderligere af bestemmelsen i artikel 17, stk. 4, hvorefter kravet om godtgørelse tillige
består, når agenturforholdet afbrydes som følge af handelsagentens død, og af
bestemmelsen i artikel 18, litra b, om ophør på grund af høj alder, svagelighed eller
sygdom.”

Nærværende sag vedrører den formueretlige definition af goodwill, ikke den
skatteretlige.

Af forarbejderne til reglerne om virksomhedspant, fremgår det klart, at pantsætning af
goodwill efter tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7, materielt blot var en
videreførelse af hidtidig praksis efter tinglysningslovens § 47, jf. bl.a. betænkning nr.
1459 fra 2005, side 40 og 126.



/

20

Den korrigerende udtalelse fra arbejdsgruppen, jf. ovenfor, er således både illustrativ
og korrekt, i hvert fald formueretligt, og i overensstemmelse med såvel senere
retspraksis som forarbejderne til tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7.

Goodwill omfattet af virksomhedspantet

Når begrebet ”goodwill-erstatning” anvendes både i lovens forarbejder, i retspraksis
og i den juridiske teori, er det selvsagt fordi, betalingen efter lovens § 25 er en
økonomisk kompensation for den goodwill, handelsagenten mister ved
handelsagentaftalens ophør. Ellers ville ordet ”erstatning” heller ikke give nogen som
helst mening.

Dette illustreres også klart af udtalelsen i Handelsagentbetænkningens side 121, jf.
ovenfor.

”Goodwill-erstatningen” efter § 25 er et surrogat for den tabte goodwill, som var
oparbejdet i agenturforretningen, og som ifølge dansk formuerets almindelige regler
træder i stedet for pantet med den virkning, at panthaver nu har pant i
kravet/pengebeløbet.

Såvel handelsagentloven, dennes forarbejder, praksis på lovens § 25 og forholdets
natur støtter således ensidigt, at godtgørelsen udgjorde en betaling for goodwill
(”goodwill- erstatning”), som derfor også var omfattet af Sagsøgers virksomhedspant,
jf. tinglysningslovens § 47c, stk. 3, nr. 7.

Det forhold, at der ved konkursen ikke var noget goodwill i selskabet, er i den
forbindelse ikke overraskende, da aftalen med Playground Distribution ApS på dette
tidspunkt var bragt til ophør (og godtgørelse herfor var betalt).

Det er også klart, at Sagsøger ikke kan påberåbe sig ”god tro” over for Sagsøgte med
hensyn til forliget (replikkens side 7).

Sagsøger er en større finansiel institution, med adgang til betydelige interne og
eksterne juridiske ressourcer, hvorfor Sagsøger er langt bedre i stand til at kunne
vurdere de juridiske forhold vedrørende virksomhedspantet, end Sagsøgte. Et
synspunkt om, at Sagsøger skulle kunne påberåbe sig ”god tro” over for Sagsøgte,
forekommer således absurd.

Sagsøgte var desuden ikke involveret i omstødelsesdrøftelserne eller forligets
indgåelse.

Sagsøgte blev først bekendt med omstødelsessagen lang tid efter, i forbindelse med
modtagelsen af en årsopgørelse i foråret 2017, hvor gælden til Sagsøger
tilsyneladende var blevet forhøjet med betalingen til konkursboet. På dette



/

21

tidspunkt var omstødelsesbetalingen imidlertid foretaget (uigenkaldeligt).

Og selv da var det ikke muligt for Sagsøgte at få oplyst, hvad der lå til grund for, at
Sagsøger havde erkendt et omstødelseskrav.

Endelig bemærkes, at det i sig selv kan undre, at Sydbank A/S har anerkendt et
omstødelseskrav på baggrund af det notat, der er fremlagt som bilag 8, der (mildest
talt) må betegnes som lakonisk. Det er nærliggende at antage, at anerkendelsen, på et
så lakonisk grundlag, kunne bero på en opfattelse af, at man rent faktisk var fuldgodt
sikret via Sagsøgtes kaution.

Uanset hvad anerkendelsen beror på, skete nedbringelsen dog med midler, som var
omfattet af Sagsøgers virksomhedspant, hvorfor nedbringelsen ikke var omstødelig.
Kravet kan følgelig ikke dækkes ind ved at rette det mod Sagsøgte, hvorfor Sagsøgte
skal frifindes for såvel forhøjelsen på de 750.000 kr. og af de beregnede renter heraf.

Sagsøgers argumentation forekommer i det hele konstrueret, som en
efterrationalisering baseret på det faktum, at Sagsøger begik en fejl ved at erkende
omstødelseskravet. Denne fejl skal imidlertid ikke komme Sagsøgte til skade, hvorfor
det ukorrekt anerkendte omstødelseskrav heller ikke kan videreføres til Sagsøgte.

Såfremt Sagsøger ønsker dækning for det udbetalte krav, må Sagsøger henvises til at
rette et tilbagesøgningskrav mod konkursboet/kurator.

Øvrigt grundlag

Sagsøger kunne tillige have afvist omstødelseskravet på andet grundlag, det vil sige
også selvom godtgørelsen ikke skulle have været omfattet af tinglysningslovens §
47c, stk. 3, nr. 7.

Det skyldes dels den i sagen omhandlede kautionsforpligtelse og dels, at Sagsøger
tillige havde andre sikkerheder.

Det er Sagsøgtes opfattelse, at Sagsøger betragtede sig fuldt sikret på engagementet
som følge resultatet af voldgiftskendelsen, bilag 5, og værdien af de øvrige
virksomhedspantsatte aktiver, herunder særligt udestående debitorer.

Sagsøger har bekræftet denne opfattelse, jf. retsplejelovens § 344.

Sagsøger kunne således (også) have afvist omstødelseskravet med henvisning til, at
Sagsøger hverken blev ”utilbørligt begunstiget” (konkurslovens § 74) eller ”beriget”
(konkurslovens § 75) ved betalingen, den 24. juni 2015.



/

22

Det bemærkes endvidere, at såvel erkendelsen af et omstødelseskrav som inddrivelsen
over for Sagsøgte forekommer at være i strid med de forudsætninger, der blev lagt til
grund af parterne i forbindelse med den fælles afvikling af virksomheden.

Frafald

Endelig gøres det gældende, at Sagsøger, ved den som bilag 6 fremlagte
restgældsopgørelse, som er afgivet uden forbehold af nogen art, under alle
omstændigheder har fortabt retten til at kræve kautionsforpligtelsen genetableret som
følge af eventuel omstødelse af indbetalingen, den 24. juni 2015.

Bilag 6 fremstår tydeligvis som en restgældsopgørelse (” det skyldige beløb” ,
”saldoen er pr. dags dato” ), som er afgivet uden forbehold af nogen art.

Dette understreges ydermere af, at Sagsøger efterfølgende forsøgte at ”berigtige” den
allerede afgivne frigivelseserklæring, ved det som bilag 7 fremlagte ”reviderede
påkrav” .

Selv for det tilfælde, at retten (mod forventning) måtte finde, at Sagsøger har betalt i
henhold til et berettiget omstødelseskrav, skal Sagsøgte således fortsat frifindes for
omstødelsesdelen af Sagsøgers krav (samt renter heraf), idet Sagsøger ved egen drift
har frafaldet retten til at kræve kautionen genetableret for den omstødte del.

”MISLIGHOLDELSESRENTE”

Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det desuden gældende, at der ikke
er hjemmel i parternes aftale til at beregne en misligholdelsesrente på 16,25%,
hverken i forhold til det kautionssikrede engagement eller i forhold til den omtvistede
kautionsforpligtelse, hvorfor Sagsøgte skal frifindes for såvel

- kravet på kr. 429.323,41,
- saldoen på den kautionssikrede kassekredit pr. august 2015 i det omfang,

denne består af ”misligholdelsesrenter” , og
- Sagsøgers principalt nedlagte rentepåstand.

Det er på baggrund af sagens skriftlige forberedelse klart, at der ikke foreligger
aftalemæssig hjemmel til at beregne den omtvistede ”misligholdelsesrente” .

Årsagen hertil er den simple, at der ikke foreligger nogen aftaler, dokumenter eller
oplysninger, som giver Sagsøger hjemmel til at beregne en ”misligholdelsesrente” på
16,25% over for Sagsøgte.

Sagsøgte er aldrig blevet oplyst af Sagsøger, at kautionshæftelsen kunne omfatte



/

23

misligholdelsesrenter på 16,25%. Dette er ubestridt mellem parterne.

I relation til det kautionssikrede engagement, har Sagsøger fremlagt bilag 25 til støtte
for, at der skulle foreligge aftalemæssig hjemmel i forhold til hovedforholdet.

Der fremgår imidlertid intet i bilag 25 om, at der skulle kunne beregnes en rente i
hovedforholdet på 16,25%, ligesom ordet ”misligholdelsesrente” ikke fremgår nogen
steder i bilag 25.

Det nærmeste, der fremgår af dokumentet, er, at der kan beregnes en
”overtræksrente ” på ”0,0000 % p.a. ”.

Det bemærkes for god ordens skyld, at Sagsøgte ikke bestrider, at der i hovedforholdet
kan beregnes overtræksrente med 0%.

Bilag 25 udgør utvivlsomt ikke bevis for, at Sagsøger skulle have ret til at beregne en
misligholdelsesrente på 16,25%, hverken i hovedforholdet eller i kautionsforholdet.

Sagsøger har desuden henvist til afgørelsen 527/2010 fra Pengeinstitutankenævnet og
anført, at afgørelsen vedrører en ”lignende formulering ”. Dette er misvisende. I den
nævnte afgørelse var den pågældende rente specificeret i aftaledokumentet (nævnets
præmisser henviser udtrykkeligt hertil) – hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende
sag.

Ordet ”misligholdelsesrente” fremgår alene som et ikke nærmere afgrænset eller
defineret begreb i de generelle vilkår, der var vedhæftet den som bilag 3 fremlagte
kautionserklæring. Ordet fremgår ingen steder i selve aftaledokumenterne.

Endvidere – og mere væsentligt – kan det lægges til grund for sagens afgørelse, at det
slet ikke er muligt, i nogen af sagens dokumenter, at udfinde rentesatsen for
”misligholdelsesrenter” .

Rettens opmærksomhed henledes således på, at der i prisbogen, sagens bilag 27,
intet fremgår om ”misligholdelsesrenter” .

Faktum er således, at det ikke i nogen af sagens dokumenter – hverken i
aftaledokumenterne eller i bankens generelle betingelser eller
informationsdokumenter – fremgår, at Sagsøger skulle have ret til at beregne en
misligholdelsesrente på 16,25%.

Punkt 6 i de generelle betingelser i kautionserklæringen, bilag 3, er dermed i realiteten
indholdsløst, da den pågældende rentesats slet ikke eksisterer.



/

24

Det fastholdes således, at der ikke er hjemmel i parternes aftale til at beregne en
misligholdelsesrente på 16,25%, hverken i hoved- eller kautionsforholdet.

Det gøres ydermere gældende, at den omtvistede kaution og dens rækkevidde
nødvendigvis skal fortolkes indskrænkende og imod affatteren (Sagsøger), og at de
generisk formulerede standardbetingelser, der er vedhæftet kautionen, ikke udgør
hjemmel for at beregne en ”misligholdelsesrente” på 16,25% over for Sagsøgte, bl.a.
fordi renten ikke er oplyst nogen steder i disse standardvilkår. Dette må gælde i særlig
grad i den foreliggende sag, hvor affatteren er en finansiel institution.

Det bestrides således, at Sagsøger skulle have ret til at applikere en
misligholdelsesrente i kautionsforholdet ud fra, hvad der lader til at være en
(egen)fortolkning af bankens generelle forretningsbetingelser og
informationsdokumenter.

Ved denne fortolkning har Sagsøger i replikken henvist til en ”inkassorente” , hvilket
forekommer fuldstændig uforstående al den stund, at ordet ”inkassorente” ikke
fremgår af den som bilag 3 fremlagte kautionserklæring (hverken i aftalen eller de
vedhæftede generelle betingelser), og idet nærværende sag ikke er en inkassosag –
hvilket er ubestridt mellem parterne og årsagen til, at Sagsøger har set sig nødsaget til
at revidere sin påstand.

Sagsøgte fastholder derfor, at også denne del af Sagsøgers krav må afvises, idet det
ikke er dokumenteret, at Sagsøger – hverken generelt eller konkret – skulle være
berettiget til at beregne en ”misligholdelsesrente” over for Sagsøgte på 16,25%.

Det er ligeledes fortsat Sagsøgtes opfattelse, at tilskrivningen af
”misligholdelsesrenter” , strider mod de forudsætninger og intentioner, der lå til grund
for den fælles afvikling af Doublezero ApS og de pantsatte aktiver i perioden op til
konkursen.

Endelig bemærkes, at beløbet på kr. kr. 429.323,41 under alle omstændigheder er
opgjort forkert, da rentegrundlaget på ”kr. 893.144,09” , jf. replikken, bl.a. er baseret
på kassekreditsaldoen, som til dels bestod af rentetilskrivninger. Kravet på
misligholdelsesrenter udgøres således renters rente, hvad der utvivlsomt ikke er
hjemmel til at opkræve over for Sagsøgte.

KREDITSALDOEN

Det efterlader den del af Sagsøgers krav, der er opgjort som kreditsaldoen pr. 22.
september 2015, kr. 394.589,17.

Fra dette krav skal i første række trækkes sikkerhedsstillelsen på kr. 50.000, som er
modtaget retur fra konkursboet samt renter heraf, idet der hverken er hjemmel i



/

25

parternes aftale eller i dansk ret til, at forpligte Sagsøgte til at betale renter (det være
sig morarenter eller ”misligholdelsesrenter”) af en sikkerhedsstillelse efter
konkurslovens § 27, stk. 4.

Udgangspunktet må således nødvendigvis tages i kreditsaldoen før hævning af
sikkerhedsstillelsen. Af bilag 29 kan konstateres, at denne saldo udgjorde kr.
330.227.53.

Retten bedes dog bemærke, at en betydelig del af denne saldo udgøres af
”misligholdelsesrenter” , som Sagsøger har tilskrevet på engagementet forud for
konkursen,

1. uden at der er hjemmel hertil, og
2. på et tidspunkt, hvor det kautionssikrede engagement hverken var misligholdt

eller forfaldent.

hvilket er bekræftet under sagens skriftlige forberedelse.

Allerede af den grund kan kreditsaldoen ikke danne grundlag for domsafsigelse over
for Sagsøgte.

Som sagen er forelagt, er det ligeledes bekræftet, at en betydelig del af kreditsaldoen
består i renters rente, herunder renter af ”misligholdelsesrenter” og vise versa, på trods
af, at der ikke er hjemmel i parternes aftale til at beregne renters rente.

Også af den grund kan kreditsaldoen ikke bare blindt danne grundlag for
domsafsigelse over for Sagsøgte.

På det foreliggende grundlag er enkelt ikke muligt at opgøre, hvad det reelle
engagement udgjorde pr. konkurstidspunktet (reelt kredittræk med eventuelt pålignet
kreditrente, dog uden renters rente og ”misligholdelsesrente”).

I sådan et tilfælde, hvor det ikke er muligt at med sikkerhed at opgøre, hvad Sagsøgers
krav rettelig skulle kunne opgøres til, om noget, bør der ske frifindelse i det hele.

Subsidiært, hvis retten føler sig kompetent til at foretage en skønsmæssig ansættelse,
må der ske en ikke uvæsentlig nedsættelse af kassekreditsaldoen pr. konkursens
indtræden i august 2015, og kravet må nødvendigvis opgøres betydeligt lavere end kr.
330.227.53.

Bevisusikkerheden bør ganske enkelt ikke komme Sagsøgte til skade, heller ikke i en
eventuel skønsmæssig ansættelse.



/

26

SAGSØGERS RENTEOPGØRELSE

Uanset sagens resultat i øvrigt, fastholdes det, at Sagsøgers renteopgørelse er forkert,
og at den ikke kan danne grundlag for domsafsigelse over for Sagsøgte.

Hovedstolen, der er anvendt som rentegrundlag er således forkert, idet der i
hovedstolen indgår en betaling til konkursboet på kr. 750.000, som Sagsøger ikke er
berettiget til at opkræve over for Sagsøgte. Sagsøgte fastholder ligeledes, at Sagsøger
ikke er berettiget til at lade sikkerhedsstillelsen efter konkurslovens § 27, stk. 4, indgå
i et rentegrundlag over for Sagsøgte.

Sagsøgers renteopgørelse skal desuden periodiseres.

Selv hvis retten (mod forventning) måtte finde, at Sagsøgte er forpligtet til at
anerkende den med omstødelseskravet forhøjede kautionsforpligtelse, er Sagsøgers
betaling til konkursboet først sket den 30. november 2016, jf. bilag 29. Sagsøger har
dog beregnet rente af beløbet siden den 22. september 2015, jf. stævningens pkt. 4,
hvilket indiskutabelt er forkert.

Endelig kan det, på baggrund af bilag 29, med sikkerhed konstateres, at der i
Sagsøgers renteopgørelse er beregnet renters rente – i det mindste i relation til
rentetilskrivningen, foretaget den 21. september 2015, hvilket Sagsøger ikke er
berettiget til.

Ud fra bilag 28 er det uklart, hvad det er for en rente, der er beregnet i perioden 2014
– 2015. Af periodeopgørelsen kan det konstateres, at der i flere måneder er beregnet
meget betydelige rentebeløb, som ikke harmonerer med, at renten i kreditaftalen, bilag
25, ”kun” udgjorde 8% pa.

Sagsøger har imidlertid, uden nogen egentlig forklaring herpå, afvist at fremlægge en
renteopgørelse eller nærmere at oplyse, hvordan renterne, der fremgår af bilag 28,
konkret er beregnet, herunder den/de anvendte rentesats(er).

Det må således lægges til grund for sagens afgørelse, jf. retsplejelovens § 344, at en
del af kreditsaldoen ved selskabets konkurs i august 2015, udgjordes af tilskrivninger
af ”misligholdelsesrenter” . Sagsøgers renteopgørelse er således udtryk for
”misligholdelsesrenters misligholdelsesrente” , hvilket Sagsøger utvivlsomt ikke er
berettiget til.

Sammenfattende i forhold til Sagsøgers rentekrav, fastholdes det således, at Sagsøger
(højst) kan kræve morarenter efter renteloven af en hovedstol uden
”misligholdelsesrenter” , og først fra det tidspunkt, hvor engagementet var opsagt til
forfald, dog ikke udover 3 år, jf. forældelseslovens § 3, jf. § 6, stk. 3.



/

27

Det er fortsat udokumenteret, hvornår Sagsøgers engagement med Doublezero ApS
skulle anses for opsagt til forfald, hvorfor det relevante begyndelsestidspunkt for en
renteberegning må være sammenfaldende med Doublezero ApS’ konkurs, den 28.
august 2015.

Det er dog også fortsat uklart, hvilket beløb der i så fald skal beregnes rente af, og det
fastholdes derfor, at Sagsøgers eventuelle rentekrav er så uklart, at Sagsøgte ikke på
det foreliggende grundlag kan tilpligtes at betale nogen del af kravet.

Henset til disse uklarheder fastholdes også anbringendet om, at Sagsøgers rentekrav
må anses for helt eller delvist forældet, jf. forældelseslovens § 3, jf. § 6, stk. 3.
…”

Parterne har under hovedforhandlingen nærmere redegjort for deres opfattelse af
sagen.

Rettens begrundelse og resultat

Sagsøgte er ved kautionserklæring af 21. august 2014 indtrådt som
selvskyldnerkautionist for enhver forpligtelse, som Doublezero ApS havde eller måtte
få overfor Sydbank A/S. Vilkårene for kautionen fremgår af kautionserklæringen og
Sagsøgte har endvidere ved sin underskrift bekræftet at have modtaget bankens
almindelige forretningsbetingelser.
Kautionserklæringen er senere afløst af en enslydende kautionserklæring af 29. januar
2015. Sagsøgte findes herefter at være bundet af kautionserklæringen og dennes vilkår
samt af forretningsbetingelserne.

Doublezero ApS har den 23. juli 2012 udstedt skadesløsbrev til banken med pant i
bl.a. virksomhedens goodwill. Doublezero ApS indbetalte den 24. juni 2015 efter en
voldgiftssag 750.000 kr. på kassekreditten. Det fremgår af voldgiftsrettens kendelse,
at beløbet var en godtgørelse for Doublezero ApS’ oparbejdelse af en kundekreds for
Playground Distribution ApS, som denne virksomhed også fremover kunne udnytte,
ligesom der blev lagt vægt på parternes flerårige samarbejde og at samarbejdet - og
dermed indtægtsgrundlaget for Doublezero ApS - ophørte med omgående virkning.
Herefter findes de nævnte 750.000 kr. ikke at være omfattet af bankens
virksomhedspant.

Doublezero ApS blev erklæret konkurs den 27. august 2015 og banken opgjorde i
denne forbindelse i mail af 7. september 2015 bankens krav overfor Sagsøgte. Da
kurator krævede kreditorbegunstigelsen på de 750.000 kr. omstødt, tilbagebetalte
banken beløbet. Henset til kautionserklæringens vilkår om, at banken uden
kautionistens samtykke kan opgive eller forringe alle for engagementet stillede
sikkerheder, uden at kravet mod kautionisten nedsættes eller bortfalder,



/

28

findes Sydbank A/S at have været berettiget til efter tilbagebetalingen til konkursboet
at forhøje kautionsfordringen med 750.000 kr.

Da Sagsøgtes hæftelse for renter og misligholdelsesrenter af hele det skyldige beløb -
med henvisning til prisbogen for satsen - fremgår af kautionserklæringens vilkår,
gives der Sydbank A/S medhold i rentepåstanden.

Herefter, og da bankens rentekrav ikke findes at være forældet, ligesom banken på
intet tidspunkt har meddelt Sagsøgte skriftlig frigivelse for kautionsforpligtelsen,
gives der Sydbank A/S medhold i den nedlagte påstand.

Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af
advokatudgift med 68.750 kr. og af retsafgift med 32.300 kr., i alt 101.050 kr. Det er
oplyst, at Sydbank A/S ikke er momsregistreret.

THI KENDES FOR RET:

Sagsøgte skal til Sydbank A/S betale 1.185.902,74 kr. med rente 16,25% pr. år fra den
23. august 2018 til betaling sker.

Sagsøgte skal til Sydbank A/S betale sagsomkostninger med 101.050 kr.

Beløbene skal betales inden 14 dage.

Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.

Dommer

*) ”afsagt den 11. juli 2019” berigtiget til ”afsagt den 16. juli 2019”)



/

 




/





/

div>

div>