I sag om samvær i regnbuefamilie jf. § 4 og § 20a i forældreansvarsloven, ophæves familierettens og landsrettens domme, og sagen hjemvises til ny behandling i familieretten
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Forældreansvarssag
Sagsemner: Familieret og personlige forhold;
Forældreansvarslov §20a;

Sag om genoptagelse af samvær hjemvist til familieretten

Sag om genoptagelse af samvær mellem frivilligt bortadopteret barn og barnets
biologiske far hjemvist til ny behandling i familieretten

Sag BS-25774/2023-HJR
Dom afsagt den 3. oktober 2023

Far
mod
Mor

Far og Mor er biologiske forældre til et barn, som er født i 2011. Ved adoptionsbevilling af 18. oktober 2011
blev barnet med Fars samtykke stedbarnsadopteret af Mor daværende ægtefælle. Ægteskabet blev opløst
i 2012, og Mor har siden 2022 haft eneforældremyndigheden over barnet. Far havde aftalt samvær med
barnet i en periode på ca. 10 år frem til august 2021, hvor Mor besluttede at afbryde samværet.

Sagen angik, om der var grundlag for at fastsætte samvær mellem Far og barnet, og navnlig om sagen
skulle hjemvises til ny behandling i familieretten.

Højesteret fastslog, at forældreansvarslovens § 20 a, stk. 1, også gælder ved frivillige bortadoptioner,
herunder stedbarnsadoptioner, men at det ved anvendelsen af bestemmelsen i den konkrete sag skulle
indgå, at der var tale om samvær i forbindelse med frivillig adoption og ikke samvær i forbindelse med
bortadoption uden de biologiske forældres samtykke. Afgørelsen om samvær skal træffes ud fra, hvad der
er bedst for barnet, og der skal anlægges en helhedsvurdering af barnets samlede situation både på kort
og lang sigt. Et barn skal inddrages i en sag om samvær, så dets perspektiv og eventuelle synspunkter kan
komme til udtryk, og der skal tages hensyn til barnets egne synspunkter alt efter alder og modenhed.

Højesteret udtalte at det efter de oplysninger, der forelå i sagen, ikke kunne afvises, at betingelserne for at
fastsætte et begrænset samvær eller anden kontakt mellem Far og barnet var opfyldt, men at det var en
afgørende forudsætning for samvær, at Far var i stand til helt at afholde sig fra at inddrage barnet i en
eventuel fortsat uoverensstemmelse mellem ham og barnets mødre ved bl.a. at omtale dem negativt og
ved sin optræden i øvrigt. Højesteret hjemviste på den baggrund sagen til ny behandling i familieretten.

Landsretten var nået til et andet resultat.