Landsrettens dom blev stadfæstet
Ret: Højesteret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Forvaltningsret;

/

Forældresammenføring, jf. udlændingelovens § 9 c, stk. 1

Dom afsagt den 29. august 2008

Sag 136/2007

A og B
mod
Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration

Ikke grundlag for at tilsidesætte Integrationsministeriets afslag på sammenføring af
voksen søn og mor.

A, hvis eneste barn, B, havde fået opholdstilladelse i 2001 som de facto-flygtning fra Irak,
ansøgte i maj 2003 om ”Family Reunifation to son” i henhold til udlændingelovens § 9 c, stk. 1.
I ansøgningsskemaet var anført, at A på ansøgningstidspunktet havde opholdt sig i 1 år og 4
måneder i Syrien. Det fremgik endvidere af en erklæring fra ”Council of Iraqi Tribes” , at A var
indrejst i Syrien i januar 2002. B’s hustru og børn havde i 2002 fra Jordan søgt om
familiesammenføring med B, hvilket der blev givet tilladelse til i marts 2003. Ved afgørelse af
27. juli 2005 tiltrådte Integrationsministeriet Udlændingestyrelsens afslag på opholdstilladelse,
da der ikke fandtes at være en tilknytning mellem A og B, der lå udover, hvad der følger af
slægtskabet i sig selv.

A og B indbragte ministeriets afgørelse for landsretten. B forklarede for landsretten bl.a., at
hustruen og børnene havde ansøgt om familiesammenføring fra Jordan, men efterfølgende var
rejst videre til Syrien, hvor de havde samlevet med A, der var kommet til Syrien i 2003. A og B
gjorde for landsretten gældende, at ministeriets afgørelse var forkert, fordi det ikke fremgik af
afgørelsen, hvorvidt ministeriet havde tillagt tilknytningen mellem A og B’s husstand som sådan
vægt.

Højesteret udtalte, at det efter bevisførelsen måtte lægges til grund, at A indrejste i Syrien i
januar 2002. Højesteret tiltrådte herefter, at det af lovmotiverne til udlændingelovens § 9 c, stk.
1, kan udledes, at der skal meddeles opholdstilladelse i de tilfælde, hvor nægtelsen af
familiesammenføringen vil være i strid med Danmarks internationale forpligtelser.
Lovmotiverne indeholder dog ingen særlige bemærkninger vedrørende voksne børns
sammenføring med forældre. Da der ikke var grundlag for at fastslå, at afslaget på
sammenføring af A og B ville være i strid med Den Europæiske
Menneskerettighedskonventions art. 8 om retten til familieliv, og da der i øvrigt ikke var
grundlag for at fastslå, at ministeriets afgørelse var urigtig, frifandt Højesteret ministeriet.

Højesteret stadfæstede dermed landsrettens dom.