Sag om, hvorvidt skattemyndighederne har været berettiget til at foretage modregning i skatteyderens overskydende skat, samt om skatteyderens tilbagebetalingskrav mod Skatteminister... Vis mere
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Skat;

DOMSRESUMÉ

Skatteyder fik delvist medhold i sag
mod Skatteministeriet
Dom afsagt: 27. januar 2023

Østre Landsret har den 27. januar 2023 afsagt dom i en sag om modregning i overskydende

skat. Et tilbagebetalingskrav rejst af
skatteyderen blev afvist.
Sagen angik spørgsmålet, om skattemyndighederne havde været berettiget til at
foretage modregning i skatteyderens overskydende skat for indkomståret 2016 med
et beløb på 2.720,13 kr., der angik inddrivelsesrenter af restskat for indkomstårene
2001 og 2002 samt tilsigelsesgebyr og retsafgift i forbindelse med en
udlægsforretning (modregningsspørgsmålet). Desuden havde skatteyderen rejst et
tilbagebetalingskrav mod Skatteministeriet på 35.998,74 kr. vedrørende
inddrivelsesrenter af restskat for indkomstårene 2001 og 2002, som han havde betalt
i 2015 (tilbagebetalingsspørgsmålet).

Skatteyderens hovedsynspunkt i relation til de omtvistede inddrivelsesrenter var, at
renterne var tilskrevet og inddrevet med urette, fordi restskattekravene ikke var
gyldigt overdraget til restanceinddrivelsesmyndigheden, idet han ikke i
overensstemmelse med den dagældende gældsinddrivelseslov § 2, stk. 4, var blevet
underrettet om den endelige overdragelse i 2013, ligesom han i øvrigt ikke på et
tidligere tidspunkt var blevet underrettet om, at der ville ske en overdragelse.
Skatteyderen havde ikke bestridt, at de almindelige modregningsbetingelser var
opfyldt.

Efter en konkret bevisvurdering fandt landsretten, at skatteyderen i marts 2004,
hvilket i øvrigt var forud for ikrafttrædelsen af gældsinddrivelseslovens § 2, stk. 4,
blev underrettet om bl.a., at restancen (restskatten), herunder senere rater, der ikke
blev betalt rettidigt, uden yderligere varsel ville blive overdraget til inddrivelse.
Desuden fandt landsretten at det i den foreliggende situation ikke var påkrævet, at
skatteyderen i medfør af den dagældende gældsinddrivelseslov § 2, stk. 4, blev
særskilt underrettet om den endelige overdragelse i 2013 til
restanceinddrivelsesmyndigheden.



2

På denne baggrund fandt landsretten, at de omtvistede inddrivelsesrenter på i alt
248,88 kr. var pålagt med rette, og at skattemyndighederne derfor for så vidt angik
disse inddrivelsesrenter havde været berettiget til at foretage modregning i
skatteyderens overskydende skat for indkomståret 2016.

Den foretagne modregning for tilsigelsesgebyr og retsafgift samt renter heraf havde
baggrund i et af pantefogeden foretaget udlæg, der efterfølgende var blevet ophævet
af Københavns Byrets fogedret, fordi pantefogeden havde tilsidesat skatteyderens
anvisningsret efter retsplejelovens § 517, stk. 1.

Landsretten fandt, at fogedrettens ophævelse af udlægget medførte, at udlægget var
endeligt bortfaldet, hvorfor skattemyndighederne ikke havde været berettiget til at
kræve retsafgiften betalt af skatteyderen. Desuden måtte tilsigelsesgebyret
karakteriseres som en omkostning ved udlægsforretningen, der heller ikke kunne
kræves betalt af skatteyderen.

Skattemyndighedernes modregning i skatteyderens overskydende skat for
indkomståret 2016 med retsafgift på 1.900 kr. og inddrivelsesrenter heraf på 46,09
kr. samt tilsigelsesgebyr på 450 kr. og inddrivelsesrenter heraf på 75,16 kr., i alt
2.471,25 kr., var således uberettiget.

Endelig fandt landsretten, at spørgsmålet om skatteyderens krav på tilbagebetaling
af et beløb på 35.998,74 kr. skulle afvises, fordi spørgsmålet ikke materielt havde
været prøvet af skattemyndighederne, og fordi betingelserne i
skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2, for at tillade dette nye spørgsmål inddraget
under retssagen ikke var opfyldt.

Efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder og forløb, fandt landsretten, at
ingen af parterne skulle betale sagsomkostninger til den anden part.

Sagen er behandlet som 1. instanssag under sagsnummeret BS-45309/2019 af
landsrettens 2. afdeling.