Sag om, hvorvidt Skatteministeriet har handlet ansvarspådragende efter EU-rettens principper om erstatning for skade påført borgere ved at have indført og opkrævet en EU-stridig afgift og ved ef... Vis mere
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: EU;
Retspleje og civilproces;

/

UDSKRIFT
AF

ØSTRE LANDSRETS DOMBOG
____________

D O M

Afsagt den 26. januar 2022 af Østre Lrets 23. afdeling   

(landsdommerne John Lundum, Hanne Aagaard og Hanne Harritz Pedersen).

23. afd. nr. B-186-16:

Lady & Kid A/S

Direct Nyt ApS

Harald Nyborg A/S og

KID-Holding A/S

(alle advokat Asbjørn de Roepstorff)

mod

Kongeriget Danmark ved Skatteministeriet

(advokat Sune Fugleholm)

Denne sag er anlagt ved Københavns Byret den 20. oktober 2015 og er ved kendelse af 25.

januar 2016 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk.

1.   

Sagen angår, om Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet har handlet

ansvarspådragende efter EU-rettens principper om erstatning for skade påført borgere ved at

have indført og opkrævet en EU-stridig afgift (ambien) og ved efterfølgende at have praktiseret

en EU-stridig tilbagebetalingspraksis.   

Sagsøgerne, Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S, har

nedlagt endelig påstand om, at Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet til

sagsøgerne skal betale

a) 6.797.191 kr. og



/

- 2 -

b) 2.989.498 kr.

med tillæg af procesrente fra den 20. oktober 2015.

Sagsøgte, Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet, har påstået frifindelse.

Sagsfremstilling

Indledning

I perioden 1988-1991 blev danske virksomheder opkrævet en afgift i form af

arbejdsmarkedsbidrag (ambi), der afløste en række tidligere opkrævede arbejdsgiverafgifter.

Ved dom afsagt den 31. marts 1992 af EF-Domstolen (herefter Domstolen) i sagen C-200/90

(Dansk Denkavit) blev det fastslået, at ambien var i strid med artikel 33 i 6. momsdirektiv.   

I forbindelse med skattemyndighedernes behandling af anmodninger om tilbagebetaling af

opkrævet ambi skete der fuldt fradrag for den økonomiske fordel, som afskaffelsen af de

tidligere arbejdsgiverafgifter havde medført. Denne tilbagebetalingspraksis blev anfægtet i fire

retssager, som Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S

anlagde i 1997-98 mod Skatteministeriet.   

Ved Københavns Byrets dom af 16. december 2002 blev Skatteministeriet frifundet, og byretten

afslog ved kendelse afsagt samme dag en begæring om præjudiciel forelæggelse af spørgsmål

for Domstolen.

Selskaberne ankede dommen til Østre Landsret og anmodede landsretten om præjudiciel

forelæggelse af spørgsmål for Domstolen. Dette blev afvist ved Østre Landsrets kendelse af 27.

september 2007. Efter gennemførelse af hovedforhandling afsagde Østre Landsret den 12.

oktober 2009 kendelse om præjudiciel forelæggelse af spørgsmål for Domstolen.   

Domstolen underkendte ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/09 (Lady & Kid m.fl.) den

danske praksis om fradrag for den økonomiske fordel, som afskaffelsen af de tidligere

arbejdsgiverafgifter havde medført.   



/

- 3 -

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S og

Skatteministeriet indgik herefter den 14. maj 2012 forlig i ankesagerne. Selskaberne hævede

ankesagerne mod, at Skatteministeriet tilbagebetalte ambi med tillæg af renter, i alt ca. 92 mio.

kr. Efter forliget blev det overladt til landsretten at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

Den 10. januar 2013 tilkendte Østre Landsret Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg

A/S og KID-Holding A/S i alt 3,2 mio. kr. til dækning af udgifter til advokatbistand. Herudover

blev der tilkendt beløb til dækning af retsafgift mv.   

Under denne sag har Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding

A/S fremsat krav om erstatning for tab, som selskaberne har anført at have lidt ved ikke – med

Østre Landsrets kendelse af 10. januar 2013 om sagsomkostninger – at have fået fuld dækning

for omkostninger til sagkyndig bistand i tilbagebetalingssagerne. Det drejer sig om udgifter til

advokat- og revisorbistand på 6.797.191 kr. og et tab på 2.989.498 kr. ved ikke at have haft

beløbet på 6.797.191 kr. til rådighed i tidsrummet fra betalingen af udgifterne til sagens

anlæg.   

Selskaberne har navnlig anført, at Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet har

handlet ansvarspådragende efter EU-retten ved at have indført og opkrævet den EU-stridige

ambi og ved efterfølgende at have praktiseret en EU-stridig tilbagebetalingspraksis. Endvidere

har staten tilsidesat det EU-retlige effektivitetsprincip ved at have gjort det uforholdsmæssigt

vanskeligt at opnå tilbagebetaling af ambien. Desuden har der været handlet i strid med TEUF

artikel 267, stk. 3, da henholdsvis Københavns Byret og Østre Landsret i 2002 og 2007 afslog

selskabernes anmodninger om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for Domstolen.   

Kongeriget Danmark ved Skatteministeriet har navnlig anført, at der ikke er handlet

ansvarspådragende efter EU-retten i forbindelse med tilbagebetalingen af ambi eller i

forbindelse med behandlingen af selskabernes tidligere anmodninger om forelæggelse af

præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Et eventuelt erstatningsansvar som følge af ambi-lovens

vedtagelse og virkning var endvidere forældet senest ved udgangen af 2001.   



/

- 4 -

Ambi-loven

Danmark indførte ved lov nr. 840 af 18. december 1987 en afgift, benævnt

arbejdsmarkedsbidrag, der i daglig tale blev kaldt ambi. Ambien, som udgjorde 2,5 pct., blev

beregnet på samme grundlag som moms for momspligtige virksomheder. De væsentligste

forskelle fra moms var, at ambien ikke skulle betales ved import, men blev opkrævet af de

importerede varers fulde salgspris ved første salg i Danmark, og at ambien ikke skulle angives

særskilt ved fakturering.   

Samtidig med indførelsen af ambien den 1. januar 1988 blev der gennemført lovændringer,

hvorved en række tidligere opkrævede arbejdsgiverafgifter, der påhvilede danske

virksomheder med ca. 10.300 kr. pr. fuldtidsansat, blev ophævet.   

Baggrunden for denne omlægning af finansieringen af arbejdsgiverafgifterne var, at der var

sket betydelige stigninger i virksomhedernes lønomkostninger, hvilket havde forringet

konkurrenceevnen. Formålet med de nævnte lovændringer var at fjerne sammenhængen mellem

arbejdsgiverafgifterne og antallet af beskæftigede. Endvidere ønskede man at holde det

generelle prisniveau i ro. Det var forventningen, at når der samtidig med den nye afgift blev

givet en række lettelser, havde erhvervslivet som helhed ikke grund til generelt af forhøje

priserne. En momsforhøjelse havde erfaringsmæssigt en tendens til umiddelbart at udløse

automatiske prisforhøjelser svarende til momsforhøjelsen, idet moms blev faktureret særskilt.   

Forud for lovens vedtagelse havde en arbejdsgruppe om arbejdsgiverafgifter, der var nedsat af

den daværende regerings koordinationsudvalg, fået foretaget en vurdering af de

fællesskabsretlige aspekter af ambien. I arbejdsgruppens rapport fra oktober 1987

konkluderedes det, at den nye afgift var en fiskal afgift, som kunne pålægges ved indenlandsk

anvendelse uanset varens oprindelse og uden at være en omsætningsafgift.   

Arbejdsgruppen udarbejdede endvidere en fortrolig notits af 16. oktober 1987 om de EF-retlige

aspekter af omlægningsmodellen vedrørende arbejdsgiverafgifter. I notitsen, der blev sendt til

statsministeren og flere andre ministre, opsummeredes de fællesskabsretlige forhold på

grundlag af den juridiske vurdering i Udenrigsministeriet, som Justitsministeriet ifølge

rapporten var enig i. Af notitsen fremgår:



/

- 5 -

”…
Juridisk vurdering
Det er udelukket, at den nye afgift kan betragtes som en moms, der klart ikke
rejser EF-retlige problemer. Den nye afgift afviger på flere punkter fra de regler
om moms, der fremgår af EF’s momsdirektiver.

Det er usikkert, om modellen for omlægning af arbejdsgiverafgifter efter EF’s
regler vil blive betragte[t] som en direkte skat på virksomhederne, som en ikke-
fiskal afgift (arbejdsgiverafgift, dvs. en afgift til finansiering af sociale formål til
fordel for arbejdstagere) eller en fiskal afgift.   

Hvis EF-Kommissionen vælger at betragte den nye afgift isoleret, kan den anses
for en forbrugsafgift (dvs. fiskal afgift). I dette tilfælde er det sandsynligt, at
afgiften vil være EF-medholdelig.   

Et problem kan dog opstå i relation til art. 33 i 6. momsdirektiv, der – bortset fra
moms – udelukker EF-landene fra at opretholde eller indføre afgifter, der har
karakter af omsætningsafgift. Selvom der i EF-bestemmelserne (eller domspraksis)
ikke findes nærmere vejledning med hensyn til hvad det er, der giver en afgift
karakter af omsætningsafgift, er det dog synspunktet, at en mulig argumentation
kan etableres for det standpunkt, at den nye afgift ikke har karakter af en
omsætningsafgift, jf. nedenfor.   

Der består imidlertid usikkerhed om hvorvidt den nye afgift set isoleret vil blive
anset for i EF-sammenhæng at være en fiskal afgift, idet det er muligt, at afgiften
kan betragtes som en direkte skat på virksomheder. Det afgørende i denne
sammenhæng vil formentlig være, om afgiften vurderes som en vareafgift eller en
afgift pålagt virksomheden, altså med virksomheden som skattesubjekt. Hvis
afgiften anses som en direkte skat, er der modstrid med EF’s statsstøtteregler (art.
92 i EØF-traktaten), idet eksporterende virksomheder belastes mindre.

Hvis den nye afgift derimod vurderes i sammenhæng med afskaffelsen af
arbejdsgiverbidragene (og tilskuddet til sygedagpengeudgifterne), vil afgiften
sandsynligvis af EF blive betragtet som en ikke-fiskal afgift. Den nye afgift vil i så
fald være i modstrid med art. 9 eller art. 95 i EØF-traktaten, idet den belaster
importen mere end den indenlandske produktion. Den indenlandske produktion
begunstiges, da provenuet fra afgiften anvendes til at aflaste virksomhederne for
udgifter til sociale formål. Set fra et andet EF-medlemslands synspunkt (fx
Tyskland) vil omlægningen umiddelbart se således ud, at tyske varer i konkurrence
med danske varer på det danske marked skal bære både tyske sociale
arbejdsmarkedsudgifter og tilsvarende danske. Omvendt i konkurrencen på det
tyske marked vil danske varer i modsætning til tyske være fritaget for en del af de
normale sociale arbejdsmarkedsomkostninger.   

På baggrund af de ovenfor anførte EF-retlige synspunkter har arbejdsgruppen
konkluderet, at den eneste mulighed for accept af den nye afgift i EF er at betragte
den som en ren forbrugsafgift (dvs. en fiskal afgift), der ikke er en
omsætningsafgift. Som det fremgår af diskussionen ovenfor, er det dog ingenlunde
givet, at dette synspunkt vil kunne føres igennem.   



/

- 6 -

…
3. Dansk argumentation
Arbejdsgruppens rapport er baseret på, at der er tale om en samlet operation, hvor
afskaffelsen af arbejdsgiverbidragene mv. ses i sammenhæng med en ændret
finansieringsform ved hjælp af det nye bidrag, der skal betales af virksomhederne.
Dette betyder endvidere, at fremlæggelsestalen i folketinget må antages at skulle
basere sig på samme betragtning.   

Derimod må det i de almindelige bemærkninger til lovforslaget om den nye afgift
anses for hensigtsmæssigt at lægge vægten på det synspunkt, at der er tale om en
fiskal afgift. Dette skyldes, at det i givet fald vil være lovforslagene og de dertil
knyttede bemærkninger, som vil udgøre grundlaget for EF-Kommissionens
analyse af forslaget og derfor for eventuelle drøftelser mellem Kommissionen og
de danske myndigheder.   

Over for de ovenfor anførte synspunkter, der kan ventes fremført fra EF-side, kan
man fra dansk side gøre følgende synspunkter gældende:   

-at der er tale om en (indirekte) fiskal afgift, idet den er proportional med
værditilvæksten og derved overvæltes på varepriserne. Endvidere at den
nye afgift pålægges alle varer (og tjenesteydelser) til indenlandsk
anvendelse – uanset varens oprindelse.

-at der ikke er tale om en ikke-fiskal afgift (afgift til finansiering af
sociale formål), idet afgiften udskrives med en ensartet procentsats, og at
provenuet indgår i statskassen. Udgifterne til de omhandlede sociale
ordninger vil i fremtiden blive udbetalt over statsfinanserne ved hjælp af en
særlig fordelingsnøgle (promille af momsgrundlaget). Herved brydes
forbindelsen mellem de sociale ordninger og den nye afgift.

-at der ikke er tale om en omsætningsafgift, idet den nye afgift ikke
påhviler de enkelte transaktioner, den faktureres ikke, og den påvirker ikke
direkte prisen på de enkelte varer og tjenesteydelser.

-at der ikke er tale om en direkte skat på virksomhederne, idet en sådan
skat normalt fastsættes under hensyntagen til skatteydernes individuelle
forhold, fx indkomst eller formue. Endvidere kan det anføres, at afgiften i
sidste ende kommer til at påhvile forbrugerne, og at virksomheden derfor
ikke er tænkt som skattesubjekt.   

…”

Af et fortro ligt notat af 3. november 1987 om forholdet mellem EF’s statsstøtteregler og den

påtænkte omlægning af arbejdsgiverafgifterne fremgår det, at Justitsministeriet fandt det

overvejende sandsynligt, at den påtænkte ordning indebar et element af ulovlig statsstøtte. En

præsentation af forslaget f.eks. i fremsættelsestalen, der fremhævede ordningens

konkurrenceforbedrende karakter, ville ifølge Justitsministeriet antageligt blive bemærket af

Kommissionen. Af notatet fremgår endvidere:



/

- 7 -

”5. …
En ændret præsentation vil kunne skjule statsstøtteelementet, men kan ikke fjerne
det. En sådan præsentation kunne indeholde en fremhævelse af ordningens
beskæftigelsesfremmende karakter, idet finansieringen flyttes fra at bero på en
beskatning pr. ansat til at blive sat i forhold til anvendelsen af også andre
produktionsfaktorer. Herved kan det også forklares, hvorfor virksomheder, der
ikke har ansat personale, skal bidrage til uddannelsen af elever m.v., således at
disse får de kvalifikationer, virksomhederne har brug for.   
…
Sammenfattende finder Justitsministeriet derfor, at også en ordning, hvor
administrationen varetages af en selvstændig fond, indebærer en betydelig risiko
for at blive ansat for ulovlig statsstøtte.”

I en fortrolig notits af 16. november 1987 skrev Tolddepartementet, at fordi den foreslåede

afgift blev pålagt værditilvæksten, uden at den blev beregnet som fastsat i de gældende

momsdirektiver, ”synes den umiddelbart at kunne karakteriseres som en omsætningsafgift der i

henhold til artikel 33 er forbudt” .

Af et fortroligt notat af 16. november 1987 om den videre procedure i forbindelse med

spørgsmålet om forholdet mellem EF-retten og den nye afgift anførte Justitsministeriet:

”…
1. Der er truffet afgørelse om at foreslå en omlægning af arbejdsgiverafgifterne,

således at en del af de bidrag, som arbejdsgiverne hidtil har betalt til finansiering
af en række sociale ordninger, bortfalder. I stedet opkræves en afgift på
erhvervsmæssig virksomhed, der hovedsageligt beregnes ud fra virksomhedens
momsgrundlag.   

2. Det er oplyst, at det nye system, der tilsigter at forbedre eksporterhvervenes
konkurrenceevne, allerede er ved at blive gjort til genstand for nærmere analyse i
EF-Kommissionen. …

3. Forskellige aspekter ved ordningen kan blive gjort til genstand for en EF-retlig
kritik, der objektivt bedømt er begrundet i større eller mindre grad. Hvilket eller
hvilke punkter Kommissionen i givet fald vil vælge at lægge vægt på er vanskeligt
at forudsige eller at påvirke.
…
Ud fra de tilkendegivelser, der allerede er sivet fra Kommissionen vedrørende den
foreløbige vurdering af den nye afgift, skønnes det nødvendigt at give
Kommissionen en redegørelse for ordningen, der forklarer, at der er tale om en
generel ordning, der ikke indeholder noget statsstøtteelement. Endvidere skønnes
det nødvendigt at tilkendegive, at afgiften er en forbrugsafgift, der ikke er i strid
med momsreglerne.   
…

4. Hvis regeringen af danske medier bliver spurgt, om ordningen er i
overensstemmelse med EF-retten, foreslås det, at der svares følgende:   



/

- 8 -

”Det er klart, at spørgsmålet om ordningens forhold til EF-retten har været
grundigt undersøgt. Regeringen er overbevist om, at ordningen er fuldt forenelig
med EF-reglerne, fordi der er tale om, at de eksisterende arbejdsgiverafgifter
generelt lempes, og den nye afgift også virker helt generelt. Da sagen jo er vigtig,
har vi imidlertid besluttet af spille med åbne kort over for Kommissionen, og
statsministeren har sendt Kommissionen et eksemplar af lovudkastet med en
redegørelse for ordningen.”

Den danske regering underrettede i november 1987 Kommissionen om lovforslaget. I januar

1988 henledte Kommissionen den danske regerings opmærksomhed på de problemer, som

ambien kunne give anledning til i relation til artikel 33 i det 6. momsdirektiv.

Udenrigsministeriet udtalte over for Kommissionen i et Rådsmøde den 22. februar 1988 bl.a., at

der ikke var tvivl om, at den nye beskatning var i overensstemmelse med bestemmelserne i

traktaten og i momsdirektivet, og at dette spørgsmål var blevet omhyggeligt behandlet af

ministeriets eksperter.

Da den danske regering fastholdt sin opfattelse af, at ambien ikke var en omsætningsafgift, der

var i strid med artikel 33 i det 6. momsdirektiv, indledte Kommissionen i 1991 en

traktatkrænkelsessag mod Danmark ved Domstolen (sag C-234/91).   

Ambiens lovlighed var endvidere i 1990 blevet anfægtet ved søgsmål ved Østre Landsret fra

virksomhederne Dansk Denkavit ApS og Virksomhed ApS (der senere blev opkøbt af Bose A/S

og derfor i det følgende benævnes Bose A/S). Selskaberne gjorde gældende, at afgiften på grund

af sin lighed med moms var i strid med artikel 33 i det 6. momsdirektiv. Selskaberne krævede

derfor afgiften tilbagebetalt.   

Under behandlingen af sagerne ved Østre Landsret forelagde retten præjudicielle spørgsmål for

Domstolen. Ved dom af 31. marts 1992 i sag C-200/90 (Dansk Denkavit) udtalte Domstolen, at

ambien var i strid med artikel 33 i 6. momsdirektiv. Domstolen afslog at begrænse den

tidsmæssige virkning af dommen, da det ikke var godtgjort, at fællesskabsretten

- på det tidspunkt, hvor ambien blev indført - med rimelighed kunne udlægges således, at

ambien var tilladt, og da Kommissionen allerede i januar 1988 havde gjort den danske regering

opmærksom på, at ambien kunne være i strid med fællesskabsretten.



/

- 9 -

Ved dom af 1. december 1993 (i traktatkrænkelsessagen) fastslog Domstolen på ny, at ambien

var i strid med det 6. momsdirektiv.   

Det danske retsgrundlag for tilbagebetaling af ambi og retspraksis

Samtidig med, at sagerne om ambiens forenelighed med det 6. momsdirektiv verserede ved

Domstolen, blev ambi-loven ophævet ved lov nr. 891 af 21. december 1991 med virkning fra

den 1. januar 1992.   

I forlængelse af ophævelsen af ambi-loven og Domstolens dom af 31. marts 1992 i sag C-

200/90 (Dansk Denkavit) indførtes ved lov nr. 389 af 20. maj 1992, der trådte i kraft den 22.

maj 1992, en tilbagebetalingsordning for den ulovligt opkrævede ambi. Loven havde ifølge

bemærkningerne til lovforslaget til formål ”at sikre en hensigtsmæssig og ensartet behandling af

krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag, der er eller måtte blive rejst mod statskassen”

.

Loven indeholder blandt andet følgende bestemmelser:

”§ 1. Det afgøres efter dansk rets almindelige regler, om og i givet fald i hvilket
omfang der består krav på tilbagebetaling eller erstatning i forbindelse med beløb,
der er indbetalt til statskassen i medfør af lov nr. 840 af 18. december 1987 om
arbejdsmarkedsbidrag med senere ændringer.

§ 2. Krav som nævnt i § 1 skal fremsættes skriftligt over for den told- og
skatteregion, til hvilken indbetaling af arbejdsmarkedsbidrag senest er sket. Stk.
2. Det krævede beløb skal være specificeret og begrundet samt være ledsaget af
dokumentation, der gør det muligt nærmere at bedømme, om den bidragspligtige
har lidt et tab. Stk. 3. Told- og skatteregionerne kan kræve, at den, der fremsætter
krav som nævnt i § 1, tilvejebringer yderligere oplysninger, og har, hvis det
skønnes nødvendigt for bedømmelse af det rejste krav, til enhver tid mod behørig
legitimation uden retskendelse adgang til at foretage eftersyn i lokaler, der benyttes
af virksomhederne, og til at efterse virksomhedernes regnskabsmateriale m.v. I
øvrigt finder reglerne i §§ 14 og 15 i lov om afgift af lønsum m.v. tilsvarende
anvendelse. Stk. 4. Skatteministeren kan fastsætte nærmere regler om
fremgangsmåden i forbindelse med indgivelse af krav efter loven, herunder om,
hvilken dokumentation der skal medfølge.”

På grundlag af tilbagebetalingsloven blev der behandlet mere end 27.000 tilbagebetalingskrav.



/

- 10 -

Som følge af Domstolens dom af 31. marts 1992 i sag C-200/90 (Dansk Denkavit) tog Østre

Landsret ved domme af 25. juni 1993 Dansk Denkavit ApS og Bose A/S’ påstande om

tilbagebetaling af de erlagte ambibeløb til følge, dog således at beløbene blev reduceret med den

fulde besparelse, som selskaberne havde opnået ved den samtidig med ambiens indførelse

gennemførte afskaffelse af en række arbejdsgiverafgifter.   

Skatteministeriet ankede de nævnte domme. Under behandlingen af sagerne for Højesteret

anmodede selskaberne om, at der blev stillet en række præjudicielle spørgsmål til Domstolen,

herunder navnlig om, hvorvidt fradrag for tidligere gældende arbejdsgiverafgifter var foreneligt

med fællesskabsretten. Ved kendelse af 16. december 1993 (Ugeskrift for Retsvæsen 1994, side

181/2) afslog Højesteret at imødekomme anmodningen. Højesteret udtalte, at de krav,

fællesskabsretten stiller i forbindelse med tilbagebetaling af nationale afgifter opkrævet i strid

med fællesskabsretten, allerede er udførligt behandlet i Domstolens praksis. Dette gjaldt tillige

spørgsmålet om de nationale myndigheders adgang til over for en virksomheds krav om

tilbagebetaling at gøre gældende, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, og

spørgsmålet om bevisbyrde i denne henseende. Højesteret henviste i den forbindelse til

Domstolens domme af 27. februar 1980 i sag 68/79 (Hans Just), dom af 9. november 1983 i sag

199/82 (San Giorgio) og dom af 25. februar 1988 i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco).

Højesteret afslog herunder at forelægge et spørgsmål (spørgsmål 3), der i realiteten drejede sig

om, hvorvidt det ved vurderingen af, om afgifter betalt af en importør må antages at være

overvæltet på dennes aftagere, bør tages i betragtning, at der i sammenhæng med indførelsen af

ambien blev afskaffet andre afgifter, som i første række påhvilede den indenlandske

produktionen. Højesteret fandt, at dette spørgsmål måtte indgå som et moment i den

bevisbedømmelse, som henhørte under de nationale domstole.   

Den 15. marts 1994 afsagde Højesteret dom i sagerne. Højesteret konstaterede, at ambien blev

indført som led i en omlægning, hvis formål var at forbedre danske virksomheders

konkurrenceevne, og at det var tilstræbt, at besparelsen for virksomhederne ved afskaffelsen af

de tidligere opkrævede arbejdsgiverafgifter gennemsnitligt skulle modsvare ambien, således at

denne som helhed ikke ville medføre prisstigning. Højesteret konstaterede, at dette mål efter det

oplyste i vidt omfang blev nået, idet virksomhederne i almindelighed undlod at



/

- 11 -

forhøje deres priser som følge af ambiens indførelse i det omfang, ambien modsvaredes af

besparelser opnået ved afskaffelsen af arbejdsgiverafgifterne.

Højesteret fandt endvidere, at det efter de økonomiske redegørelser, der var fremlagt under

sagen, måtte lægges til grund, at en afgift som ambien, der ligesom moms var af generel

karakter, og som beregnedes på samme grundlag som moms, på et marked med fri prisdannelse

ud fra en isoleret betragtning i almindelighed ville blive overvæltet fuldt ud på senere

omsætningsled – i sidste instans forbrugerne – på samme måde som moms. Dette gjaldt uanset

den nævnte forskel med hensyn til fakturering.

Et flertal på 5 af Højesterets 7 dommere fandt efter den sammenhæng, i hvilken ambien blev

indført, at en stillingtagen til, hvorvidt den enkelte virksomhed måtte antages at have overvæltet

de opkrævede ambi-beløb på sine aftagere, ikke kunne ske med udgangspunkt alene i en isoleret

betragtning af ambiens virkninger, idet det tillige måtte indgå i vurderingen, på hvilken måde

afgiftsomlægningen som helhed påvirkede virksomhedernes konkurrencesituation. For så vidt

angik importvirksomheder måtte der herved lægges særlig vægt dels på, i hvilket omfang

virksomhedernes produkter konkurrerede med produkter fremstillet i Danmark, dels på

lønomkostningernes andel af værdien af produkter af den pågældende art.

I sagen om Dansk Denkavit ApS (Ugeskrift for Retsvæsen 1994, side 430) fandt Højesteret

efter en konkret bedømmelse af beviserne i sagen, herunder oplysninger om

lønomkostningernes andel af priserne på virksomhedens varer, virksomhedens

konkurrencesituation, virksomhedens priser og regnskaber, at ambien var overvæltet, og frifandt

Skatteministeriet.   

I sagen Bose A/S (Ugeskrift for Retsvæsen 1994, side 450) fandt Højesteret efter en tilsvarende

konkret bedømmelse af beviserne i sagen, at afgiftsomlægningen indebar en ikke uvæsentlig

forringelse af virksomhedens konkurrencesituation. Der var herefter ikke tilstrækkeligt grundlag

for at anse de ambi-beløb, som var opkrævet hos virksomheden, for overvæltet på

virksomhedens aftagere. Efter det anførte om den sammenhæng, i hvilken ambien blev indført,

fandtes Bose A/S imidlertid alene at have krav på tilbagebetaling af de



/

- 12 -

opkrævede ambi-beløb med fradrag af den fulde besparelse, som opnåedes ved afskaffelsen af

de hidtidige arbejdsgiverafgifter.   

Med henvisning til de ovennævnte Højesteretsdomme af 15. marts 1994 i sagerne Dansk

Denkavit og Bose A/S udsendte Told- og Skattestyrelsen en cirkulæreskrivelse af 12. april 1994,

der fastlagde retningslinjerne for den administrative behandling af tilbagebetalings-sagerne.

Dommene fik efter styrelsens opfattelsen bl.a. følgende indflydelse på behandlingen af ambi-

sager:

”…
Bevisbyrde

I dommene anføres det, at opkrævede ambi-beløb skal tilbagebetales, ”medmindre
de må anses for overvæltet på senere omsætningsled” . Højesteret anvender heller
ikke i sine øvrige præmisser et ordvalg, som pålægger nogen af parterne
bevisbyrden for, om overvæltning er sket. Statens anbringende om fri
bevisbedømmelse synes således fulgt af Højesteret.

Sparede arbejdsgiverafgifter m.v.

Det fremgår af Bose-dommen, at der altid skal ske fuldt fradrag for en
virksomheds sparede arbejdsgiverafgifter m.v. Det første, der må tages stilling til i
sagsbehandlingen, er altså, om virksomheden har et krav, når de sparede
arbejdsgiverafgifter er fratrukket den indbetalte ambi.   
…
Tilfælde med fri prisdannelse
…
For importvirksomheder har Højesteret lagt særlig vægt på i hvilket omfang
importvirksomhedernes produkter konkurrerede med produkter fremstillet i
Danmark og på lønomkostningernes andel af værdien af produkter af den
pågældende art.
…
For at tilbagebetaling i konsekvens af dommene kan komme på tale, må der for en
importvirksomhed foreligge følgende forhold:

- Virksomheden skal have været i en reel konkurrencesituation med danske
producenter af tilsvarende varer.

- Virksomheden skal have sparet mindre i arbejdsgiverafgifter end den har betalt i
ambi.

- Virksomhedens konkurrencemæssige situation skal være forringet som følge af
omlægningen, dvs. at der skal være tale om løntunge produkter, således at de
danske virksomheder sparede mere i arbejdsgiverafgifter på de konkurrerende
varer.

- Den  konkurrencemæssige  forringelse  skal  være  væsentlig  (”ikke uvæsentlig”).



/

- 13 -

- Virksomheden må ikke have overvæltet ambien gennem fx prisforhøjelser.”

Ved Østre Landsrets dom af 28. marts 1996 i sag B-2923-94 (Geysir) skete der modregning af

sparede arbejdsgiverafgifter inklusive sygedagpenge ved tilbagebetalingen af ambien.

Landsretten udtalte, at modregning efter forarbejderne til ambiloven var velbegrundet og i god

overensstemmelse med den almindelige lære om compensatio lucri cum damno.

I medfør af tilbagebetalingslovens § 2, stk. 4, blev udstedt bekendtgørelse nr. 645 af 30. juni

1996 om fremgangsmåde og dokumentation ved indgivelse af krav om tilbagebetaling af

arbejdsmarkedsbidrag.   

I forlængelse af bl.a. Geysir-dommen blev udstedt cirkulære nr. 122 af 10. juli 1996 om

tilbagebetaling af ambi, hvor det under henvisning til dommen bl.a. fremgik, at der skulle

foretages fuldt fradrag for sparede arbejdsgiverafgifter inklusive en anslået besparelse på

sygedagpenge ud fra princippet om, at virksomheden kun kan få erstattet det tab, der er tilbage,

efter at evt. formuefordele, som skaden har tilført skadelidte, er fratrukket.   

Cirkulæret blev ophævet med virkning fra den 2. januar 2007 og afløst af Skats

Ligningsvejledning, jf. skrivelse nr. 9001 af 2. januar 2007.   

Dommene fra 1994 blev fulgt op af Højesterets domme af 18. juni 1997 i en sag anlagt af

Monsanto-Searle A/S (Ugeskrift for Retsvæsen 1997, side 1171) og af 15. juni 2004 i en sag

anlagt af Danmarks Fiskeriforening som mandatar for en række fiskere (Ugeskrift for

Retsvæsen 2004, side 2308). Herudover blev der afsagt et stort antal byrets- og

landsretsdomme.

I den første dom (Monsanto-Searle) tog Højesteret udgangspunkt i Domstolens dom i sagerne

C-192/95 – C-218/95 (Comateb). Højesteret bemærkede bl.a., at ambiens tendens til efter sin

karakter at blive overvæltet på aftagerne var et moment, som alt efter markedets karakter måtte

indgå i den konkrete bevisbedømmelse med større eller mindre vægt. I den konkrete sag førte

den konkrete bevisbedømmelse til, at ambien måtte anses for fuldt overvæltet på aftagerne.



/

- 14 -

I den anden dom (Danmarks Fiskeriforening) om afsætningen af en lang række fiskearter tog

Højesteret udgangspunkt i Domstolens dom i sag C-147/01 (Weber's Wine World). Højesteret

fandt for langt de fleste fangstarters vedkommende, at de var solgt på et marked, hvor ambiens

almindelige tendens til overvæltning på aftagerne ikke gjorde sig gældende. På grundlag af de

øvrige oplysninger om prisdannelsen i markedet, prisudviklingen for de enkelte arter, markedets

funktion og konkurrencesituationen fandt Højesteret herefter, at ambien måtte anses for

overvæltet for halvdelens vedkommende. Ved opgørelsen af tilbagebetalingskravene måtte

afgiftsomlægningen dog ses som en helhed, og da ophævelsen af arbejdsgiverafgifterne stod i

umiddelbar forbindelse med indførelsen af ambi, måtte tilbagebetalingskravene reduceres med

besparelsen på arbejdsgiverafgifterne. Dette gjaldt dog ikke for de arbejdsgiverafgifter, der

vedrørte fiskernes salg til udlandet. Dette salg var ikke belagt med ambi og burde ved

opgørelsen betragtes som en separat virksomhed. Som følge heraf kunne de sparede

arbejdsgiverafgifter, der vedrørte salg til udlandet, ikke modregnes i fiskernes

tilbagebetalingskrav.

Fællesskabsretten  

Spørgsmål om tilbagebetaling af afgifter, som er opkrævet i strid med fællesskabsretten, har

været behandlet i en række afgørelser fra Domstolen, herunder Domstolens dom af 26. juni

1979 i sag 177/78 (McCarren) , dom af 27. februar 1980 i sag 68/79 (Hans Just), dom af 9.

november 1983 i sag 199/82 (San Giorgio), dom af 13. december 1983 i sag 222/82 (Apple and

Pear) , dom af 25. februar 1988 i de forenede sager 331/85, 376/85 og 378/85 (Bianco og

Girard), dom af 14. januar 1997 i de forenede sager C-192/95 – C-218/95 (Comateb) og dom af

2. oktober 2003 i sag C-147/01 (Weber's Wine World).

I McCarren fastslog Domstolen i præmis 25 og 26, at det tilkommer den nationale ret i hvert

enkelt tilfælde under anvendelse af de nationale regler at afgøre, om og i hvilket omfang en

afgift, der er opkrævet i strid med fællesskabsretten, bør refunderes, og om og i hvilket omfang

en refusion kan anses for udlignet gennem nogle præmier, som de erhvervsdrivende i den

konkrete sag havde fået udbetalt.   

I Hans Just fastslog Domstolen, at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at der ved vurderingen

af, om der skal ske tilbagebetaling af ulovligt opkrævede afgifter, tages hensyn



/

- 15 -

til, om der er sket overvæltning på andre virksomheder eller forbrugere, således at

tilbagebetaling til den afgiftspligtige virksomhed, vil medføre ugrundet berigelse.

Domstolen fastslog efterfølgende i San Giorgio samt Bianco og Girard, at der ikke må opstilles

bevis- eller formodningsregler, der gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at

opnå tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten. Domstolen udtalte i San

Giorgio (præmis 14):

”... Dette vil især være tilfældet i forbindelse med formodninger eller bevisregler,
der pålægger den afgiftspligtige byrden ved at bevise, at de med urette betalte
afgifter ikke er blevet overvæltet på andre retssubjekter, eller i forbindelse med
særlige begrænsninger med hensyn til formen for det krævede bevis, såsom
udelukkelse af ethvert andet bevismiddel end det skriftlige bevis.
...”

I Apple and Pear udtalte Domstolen i præmis 41, at det tilkommer den nationale domstol på

grundlag af national lovgivning at tage stilling til, om og i hvilket omfang en afgift, der er

opkrævet i strid med fællesskabsretten, skal betales tilbage, samt om og i hvilket omfang kravet

på tilbagebetaling skal nedsættes under hensyn til de direkte fordele, som de pågældende

afgiftspligtige i de konkrete sager havde haft.   

I Comateb opsummerede Domstolen sin praksis og fremhævede blandt andet, at man ikke

generelt kan lægge til grund, at indirekte afgifter i alle tilfælde overvæltes, idet det afhænger af

en række forskellige omstændigheder ved hver enkelt transaktion, som det henhører under den

nationale ret at klarlægge, og at den nationale ret må have et frit skøn med hensyn til

bevisbedømmelsen (præmis 25). Hvis kun en del af afgiftsbyrden er overvæltet på senere led,

må det ikke-overvæltede beløb tilbagebetales til den afgiftspligtige (præmis 28). Selv om

afgiften helt eller delvist er overvæltet på køberen, vil en tilbagebetaling til den afgiftspligtige

dog ikke nødvendigvis medføre en ugrundet berigelse for denne, hvis den prisstigning, som

overvæltningen af afgiften har fremkaldt, har medført et fald i salgsmængden, fordi varer fra

andre medlemsstater bliver dyrere end lokale varer på grund af afgiften, som lokale varer er

fritaget for (præmis 29-31).

I Weber's Wine World understregede Domstolen, at undtagelsen fra medlemsstaternes

tilbagebetalingspligt ved overvæltning og ugrundet berigelse skal fortolkes restriktivt, idet der



/

- 16 -

navnlig skal tages hensyn til, at overvæltningen af en afgift på forbrugeren ikke nødvendigvis

udligner de økonomiske virkninger af afgiftspålæggelsen for den afgiftspligtige (præmis 95), og

at spørgsmål om og i hvilket omfang tilbagebetaling af en afgift, som er opkrævet i strid med

fællesskabsretten, medfører en ugrundet berigelse for den afgiftspligtige, kun kan fastlægges

ved en økonomisk analyse, der tager hensyn til alle de relevante omstændigheder (præmis 100).

Det tilkommer den nationale ret at afgøre, om afgiftsmyndighedens praksis, såfremt der ikke

gælder en lovbestemt formodning, ikke har den virkning, at en sådan formodning for ugrundet

berigelse opstilles (præmis 114). I dommen opsummerede Domstolen endvidere ækvivalens- og

effektivitetsprincipperne således (præmis 103):

”Ifølge fast retspraksis tilkommer det i mangel af fællesskabsretlige bestemmelser
om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet med urette, hver enkelt medlemsstat
i sin interne retsorden at fastsætte de processuelle regler, der finder anvendelse på
sådanne ansøgninger om tilbagebetaling. Disse regler må dog ikke være mindre
fordelagtige end dem, der regulerer tilsvarende situationer på grundlag af national
ret (ækvivalensprincippet), og de må ikke i praksis gøre det umuligt eller
uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til
Fællesskabets retsorden (effektivitetsprin cippet)...”

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S’

tilbagebetalingssager  

KID-Holding A/S anlagde sag mod Skatteministeriet den 19. december 1997 ved Københavns

Byret med påstand om bl.a. ugyldighed af et afslag på tilbagebetaling af ambi, der var meddelt

til virksomheden Daells Varehus, som kravet oprindelig angik. Kravet var i mellemtiden

overdraget til KID-Holding A/S. Afslaget var begrundet med, at virksomhedens besparelse over

den samlede ambi-periode som følge af de ophævede arbejdsgiverafgifter oversteg den ambi,

der var betalt i perioden, og at virksomheden derfor havde fået fuld dækning for den betalte

ambi.

En tilsvarende sag blev anlagt af Lady & Kid A/S den 8. april 1998, efter at denne virk-somhed

med tilsvarende begrundelse havde modtaget afslag på krav om tilbagebetaling af ambi.

Den 19. maj 1998 anlagdes sager af Direct Nyt ApS og A/S Harald Nyborg Isenkram- og

Sportsforretning (”Harald Nyborg”), der også havde fået afslag på ansøgninger om



/

- 17 -

tilbagebetaling af ambi med den begrundelse, at den del af den betalte ambi, som ikke var

modregnet med sparede arbejdsgiverafgifter, var overvæltet.   

De fire virksomheder drev detailhandelvirksomhed i form af varehus-, butiks- og postordre-

virksomhed.

Daells Varehus drev store varehuse med mange forskellige produkter, herunder navnlig mange

importerede tekstilvarer. Daells Varehus havde endvidere en stor postordreafdeling. Daells

Varehus betalte i ambi-perioden i alt 20.053.556 kr. i ambi og sparede i samme periode i alt

23.151.291 kr. i arbejdsgiverafgifter.

Lady & Kid A/S drev under navnet Daells Discount A/S en række lavprisforretninger med et

begrænset udvalg af Daells Varehus' sortiment, herunder i betydeligt omfang tekstilvarer. Lady

& Kid havde fælles momsregistrering med Virksomhed A/S, der drev samme type virksomhed.

Lady & Kids tilbagebetalingskrav omfattede derfor begge virksomheders ambi-betalinger på i

alt 779.986 kr. Virksomhedernes sparede arbejdsgiverafgifter i ambiperioden udgjorde i alt

1.872.901 kr.   

Harald Nyborg drev et antal varehuse med salg af bl.a. isenkram, sportsudstyr, autotilbehør og

landbrugsredskaber.  Harald Nyborg, der havde indbetalt 5.333.609 kr. i ambi og sparet

3.322.105 kr. i arbejdsgiverafgifter, søgte hele ambi-beløbet tilbagebetalt.

Direct Nyt ApS drev udelukkende postordrevirksomhed med importerede varer af meget

forskellig karakter. Selskabet, der blev drevet sammen med Harald Nyborg, havde ikke selv

ansatte og sparede derfor ikke arbejdsgiverafgifter. Direct Nyt ApS søgte hele den betalte ambi

på i alt 709.933 kr. tilbagebetalt.

Både Daells Varehus og Harald Nyborg havde mange tusinde varenumre, som løbende blev

udskiftet.

Sideløbende med sagernes behandling havde selskabernes repræsentanter en løbende

korrespondance med Kommissionen om den danske tilbagebetalingspraksis. Kommissionen

havde endvidere indledt en traktatkrænkelsessag mod Danmark vedrørende den danske



/

- 18 -

tilbagebetalingspraksis, men efter at Skatteministeriet havde redegjort for forløbet af

tilbagebetalingssagerne, henlagde Kommissionen i 1998 sagen.

Selskaberne anmodede imidlertid Kommissionen om fortsat at udføre tilsyn med

tilbagebetalingssagernes proceduremæssige forløb, da selskaberne var af den opfattelse, at den

danske tilbagebetalingspraksis var i strid med fællesskabsretten. Selskaberne påpegede

endvidere, at de danske domstole var tilbageholdende med at forelægge præjudicielle spørgsmål

vedrørende ambien, og at man under selskabernes tilbagebetalingssager havde anmodet byretten

om præjudiciel forelæggelse.   

Efter en del korrespondance mellem selskabernes advokat og medarbejdere hos

Kommissionen sendte kontorchef Person fra Kommissionen, Generaldirektoratet for Skatter og

Afgifter, Generelle Sager, Juridiske forhold og håndhævelse af Fællesskabets bestemmelser, et

brev af 18. september 2002 til selskabernes advokat. Brevet indeholdt bl.a. en gennemgang af

henholdsvis den danske retspraksis om tilbagebetaling af ambien og fællesskabsrettens praksis

om tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten. I brevet anførtes

afslutningsvis (oversat fra engelsk):

”…
På grundlag af ovennævnte betragtninger forventer Kommissionens tjenestegren at
indstille til Kommissionen, at der indledes en overtrædelsesprocedure mod
Danmark. Jeg må imidlertid understrege, at kun Kommissionen selv kan tage en
sådan beslutning.   

I mellemtiden vil Kommissionens tjenestegren byde ethvert præjudicielt spørgsmål
fra de danske domstole vedrørende disse problemer velkommen. Disse kan bedst
analysere, hvordan den danske lovgivning anvendes i praksis. Desuden ville et
præjudicielt spørgsmål have den fordel, at Domstolen vil få mulighed for at afklare
alle spørgsmål vedrørende den bevisbyrde, som kan pålægges myndighederne
og/eller skatteyderne (mens en af Kommissionen indledt overtrædelsesprocedure
kun vil gøre det muligt for Domstolen at afgøre, hvad der ikke er tilladt).”

Ved Københavns Byrets dom af 16. december 2002 blev Skatteministeriet frifundet i alle fire

sager. Byretten afslog ved en kendelse afsagt samme dag en begæring om præjudiciel

forelæggelse af spørgsmål for Domstolen.



/

- 19 -

Sagerne blev herefter indbragt for Østre Landsret ved ankestævninger af 13. januar 2003.

Under sagernes behandling for landsretten blev der foretaget undersøgelser af virksomhedernes

produktsammensætning og konkurrencesituation mv. Efter undersøgelserne blev der opnået

enighed mellem parterne om, at Harald Nyborg og Direct Nyt i et vist omfang havde solgt

importerede varer i konkurrence med tilsvarende løntunge danske varer.   

Da ophævelsen af arbejdsgiverafgifterne måtte anses at have ført til uændrede priser på de

løntunge danske varer, erkendte Skatteministeriet, at virksomhederne af konkurrencemæssige

grunde var afskåret fra at forhøje deres priser med merudgiften til ambi, og Skatteministeriet

tilbagebetalte under behandlingen af sagerne for landsretten den ambi, som efter

Skatteministeriets opfattelse ikke var overvæltet. I alt blev til Harald Nyborg tilbagebetalt

760.349 kr. med tillæg af renter på 1.177.041 kr., i alt 1.937.390 kr., og til Direct Nyt 319.469

kr. med tillæg af renter på 491.901 kr., i alt 811.370 kr.

Der blev endvidere opnået enighed om, at 35 pct. af Harald Nyborgs køb bestod af importerede

varer, mens 84 pct. af den ambi, som virksomheden betalte til statskassen, vedrørte disse varer,

samt at 40 pct. af Daells Varehus' køb bestod af importerede varer, mens 94 pct. af den ambi,

som virksomheden betalte til statskassen, vedrørte disse varer, ligesom der blev opnået enighed

om, at de tidligere arbejdsgiverafgifter belastede virksomhedernes handel med importerede

varer og dansk indkøbte varer forholdsmæssigt lige meget.

Under sagernes behandling fremsatte selskaberne på ny anmodning om forelæggelse af

spørgsmål for Domstolen. Ved kendelse af 27. september 2007 afslog landsretten

anmodningen.   

Selskabernes repræsentant og Skatteministeriet fortsatte med at have en løbende

korrespondance med Kommissionen.

Selskaberne anmodede igen landsretten om forelæggelse af spørgsmål for Domstolen ved et

processkrift af 24. juni 2008. Anmodningen om præjudiciel forelæggelse blev gentaget i

selskabernes påstandsdokument af 2. juni 2009.



/

- 20 -

Efter gennemførelse af hovedforhandlingen i sagerne traf Østre Landsret ved kendelse af 12.

oktober 2009 afgørelse om præjudiciel forelæggelse for Domstolen vedrørende den danske

tilbagebetalingsordning. Med Procesbevillingsnævnet tilladelse kærede Skatteministeriet

afgørelsen til Højesteret. Ved kendelse af 11. februar 2010 afviste Højesteret kæremålet under

henvisning til Domstolens dom af 16. december 2008, sag C-210/06 (Cartesio) og den danske

procesordning. Højesteret tillagde selskaberne 100.000 kr. i sagsomkostninger for Højesteret.   

Generaladvokat P. Cruz Villalòn anførte i sit forslag af 7. december 2010 til afgørelse i sagen, at

i realiteten var ugrundet berigelse det eneste, der kunne begrunde en undtagelse fra pligten til

tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med EU-retten, og at overvæltningssynspunktet var

en af dens manifestationer (præmis 38). Det kunne derfor ikke udelukkes, at der fandtes

nationale ordninger, der tog hensyn til andre omstændigheder end overvæltning, som var lige

så velbegrundede, eftersom de også var forbundet med en ubegrundet berigelse.

Generaladvokaten fandt det dog overdrevet kunstigt at hævde, at den omstændighed i sig selv, at

en ny afgift trådte i stedet for udgiften til visse arbejdsgiverafgifter, var tilstrækkelig til at anse

den nye afgift for at være overvæltet (præmis 54). Generaladvokaten anførte, at da der ikke var

sket en ”overvæltning” i ordets sædvanlige forstand, kunne der være tale om en ”anden

omstændighed” , som ligeledes kunne henføres under begrebet ”ugrundet berigelse” .

Generaladvokaten foreslog herefter Domstolen at svare bl.a., at EU-retten ikke var til hinder for,

at der gøres undtagelse fra princippet om tilbagebetaling af en ulovlig afgift i tilfælde, hvor

afgiften kunne være udlignet som følge af en samtidig ophævelse af andre, ligeledes

kvantificerbare, lovlige afgifter, således at der i modsat fald ville foreligge en ugrundet berigelse

(præmis 105).   

Domstolen underkendte ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/09 (Lady & Kid m.fl.) den

praksis, som havde været fulgt i forbindelse med tilbagebetaling af ambi, hvorefter der ved

opgørelse af tilbagebetalingskrav skete fuldt fradrag for den økonomiske fordel, som

afskaffelsen af de tidligere arbejdsgiverafgifter havde medført. Domstolen udtalte med

henvisning til bl.a. dommen i sagen Comateb, at afgifter opkrævet i strid med EU-retten skulle

tilbagebetales, medmindre der var sket overvæltning, og at direkte overvæltning på køberen var

den eneste undtagelse fra retten til tilbagebetaling (præmis 20). Domstolen udtalte endvidere

med henvisning til bl.a. dommen i sagen Weber’s Wine Wold, at selv om



/

- 21 -

der var sket overvæltning, kunne den erhvervsdrivende stadig have lidt et tab som følge af en

forringelse af salgsmængden (præmis 21). Herefter udtalte Domstolen (præmis 22-25):

”Ligeledes kan en medlemsstat ikke modsætte sig et krav om tilbagebetaling af en
uretmæssig afgift med den begrundelse, at afgiften er blevet økonomisk udlignet
gennem ophævelsen af en lovlig afgift af tilsvarende størrelse.

Tilbagebetaling af en ulovlig afgift til en erhvervsdrivende, som har overvæltet det
hertil svarende beløb til sine kunder, kan under de ovenfor anførte
omstændigheder ganske vist føre til en ugrundet berigelse af denne
erhvervsdrivende, men dette er ikke tilfældet, når der er tale om en ophævelse af
andre afgifter, som angiveligt står i forbindelse med indførelsen af en afgift, som
er i strid med EU-retten.   

En sådan ophævelse er et resultat af de valg, der træffes af medlemsstaten på
skatte- og afgiftsområdet, og som er udtryk for dennes almindelige politik på det
økonomiske og sociale område.   
…
Domstolens dom af 26. juni 1979, McCarren (sag 177/78, Sml. s. 2161), og af 13.
december 1983, Apple and Pear Development Council (sag 222/82, Sml. s. 4083),
afkræfter ikke denne konklusion. Selv om Domstolen i præmis 25 i McCarren-
dommen og i præmis 41 i dommen i sagen Apple and Pear Development Council
ikke udelukkede, at den nationale domstol på grundlag af national lovgivning
kunne nægte tilbagebetaling af en uretmæssig afgift af andre grunde, end at
afgiften var blevet overvæltet, udgør direkte overvæltning på køberen af den med
urette erlagte afgift, som det fremgår af denne doms præmis 20, den eneste
undtagelse fra retten til tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med EU-retten.”

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S og

Skatteministeriet indgik herefter den 14. maj 2012 forlig i ankesagerne. Selskaberne hævede

ankesagerne mod, at Skatteministeriet tilbagebetalte ambi med tillæg af renter, i alt ca. 92 mio.

kr. Efter forliget blev det overladt til landsretten med sædvanligt kæreforbehold at træffe

afgørelse om sagens omkostninger.

Den 10. januar 2013 tilkendte Østre Landsret Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg

A/S og KID-Holding A/S i alt 3,2 mio. kr. til dækning af udgifter til advokatbistand. Herudover

blev der tilkendt beløb til dækning af retsafgift mv. Af landsrettens retsbog af 10. januar 2013

fremgår bl.a.:

”Det følger af bl.a. U.2008.1848H, at der ved fastsættelsen af sagsomkostninger i
almindelighed skal tages udgangspunkt i sagens værdi og karakter, men



/

- 22 -

samtidig tages hensyn til det opnåede resultat, betydningen heraf og
advokatarbejdets omfang. Ved sagsomkostningsfastsættelsen skal anvendes samme
sagsværdi som ved beregning af retsafgift, idet der dog skal været et rimeligt
forhold mellem de sagsomkostninger, der tilkendes til dækning af advokatsalær, og
de advokatsalærer, der faktisk betales.   

Ved fastsættelsen af de sagsomkostninger, som Skatteministeriet skal betale til
KID-Holding A/S, Lady & Kid A/S, A/S Harald Nyborg Isenkram og
Sportsforretning og Direct Nyt ApS, skal der således tages udgangspunkt i
sagernes værdi, komplicerede karakter og de opnåede resultater, og samtidig skal
der tages hensyn til på den ene side advokatarbejdets betydelige omfang og på den
anden side, at selskaberne i det væsentlige har været repræsenteret af samme
advokat.”

Procesbevillingsnævnet afslog den 16. maj 2013 en ansøgning fra selskaberne om tilladelse til

at kære landsrettens afgørelse om sagsomkostninger til Højesteret.   

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S’ erstatningssag

- anmodning om præjudiciel forelæggelse i erstatningssagen.

Østre Landsret har ved kendelse af 4. marts 2019 afslået at tage en anmodning fra Lady & Kid

A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S om præjudiciel forelæggelse af

spørgsmål for Domstolen til følge. Af kendelsen fremgår bl.a.:

”Det ene hovedspørgsmål i denne sag er, om La dy & Kid A/S, Direct Nyt ApS,
Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S efter EU-retten har krav på, at den
danske stat dækker selskabernes sagsomkostninger ud over det beløb, som blev
fastsat af Østre Landsret den 10. januar 2013. Selskabernes forslag til de
præjudicielle spørgsmål 1-14 angår dette hovedspørgsmål.   
…
Landsretten bemærker om de enkelte forslag til præjudicielle spørgsmål til EU-
Domstolen:

Spørgsmål 1 angår, om staten i relation til en medlemsstats erstatningsansvar anses
som en enhed. Kongeriget Danmark ved Skatteministeriet bestrider ikke, at staten
juridisk er en enhed og hæfter for alle statsorganer, herunder også for anonyme
fejl.   

EU-Domstolen har i flere afgørelser fastslået, at en medlemsstats erstatningsansvar
gælder, uanset hvilket organ i medlemsstaten der har været årsag til overtrædelsen,
og at en medlemsstat derfor ikke kan påberåbe sig den interne fordeling af
kompetencer og ansvar mellem de kollektive enheder, der findes i dens interne
retsorden. Der henvises bl.a. til dom af 1. juni 1999 i sag C-302/97 (Konle),
præmis 62-63, dom af 4. juli 2000 i sag C-424/97 (Haim), præmis 27-28, dom af
30. september 2003 i sag C-224/01 (Köbler), præmis 31-36, og dom af 28. juli
2016 i sag C-168/15 (Tomášová), præmis 18 -19.   



/

- 23 -

Spørgsmål 2-4 angår rækkevidden af det EU-retlige effektivitetsprincip i forhold
til sager om tilbagebetaling af beløb opkrævet i strid med EU-retten, herunder i
relation til udmåling af sagsomkostninger.

EU-Domstolen har i en række afgørelser fastslået, at en medlemsstat som
udgangspunkt er forpligtet til at tilbagebetale afgifter, der er opkrævet i strid med
EU-retten, jf. bl.a. dom af 6. september 2011 i sag C-398/09 (Lady & Kid m.fl.),
præmis 17, dom af 19. juli 2012 i sag C-591/10 (Littlewoods Retail m.fl.), præmis
24, dom af 18. april 2013 i sag C-565/11 (Irimie), præmis 20, og dom af 6. oktober
2015 i sag C-69/14 (Târȿia), præmis 24.

Det fremgår af EU-Domstolens praksis, at det i mangel af EU-retlige
bestemmelser om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet med urette,
tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de
processuelle regler, der finder anvendelse på sådanne ansøgninger om
tilbagebetaling. Disse regler må dog ikke være mindre fordelagtige end dem, der
regulerer tilsvarende situationer på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet),
og de må ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at
udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden
(effektivitetsprincippet), jf. f.eks. dom af 2. oktober 2003 i sag C-147/01 (Weber’s
Wine World m. fl.), præmis 103, dom af 15. december 2011 i C-427/10 (Banca
Antoniana Popolare Veneta), præmis 22-25, og Târȿia -dommen, præmis 26-27.

EU-Domstolen har i den forbindelse udtalt, at effektivitetsprincippet indebærer, at
den afgiftspligtige med henblik på at få dækket det tab, der følger af, at
pengebeløb ikke har været til rådighed, har ret til tilbagebetaling af afgiftsbeløbet
med renter, jf. bl.a. Littlewoods Retail-dommen, præmis 25-30, Irimie-dommen,
præmis 21-29, og Târȿia -dommen, præmis 25. De nationale regler om bl.a.
beregning af eventuelle skyldige renter må i den forbindelse ikke fratage den
afgiftspligtige person en passende kompensation for det tab, der er opstået som
følge af betaling af ikke-skyldig afgift.

EU-retten indeholder ikke generelle regler om behandlingen af sager om
tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet med urette, herunder om fastsættelse af
sagsomkostninger i sager herom. Det følger af EU-Domstolens praksis om
effektivitetsprincippet, at medlemsstaternes processuelle regler om tilbagebetaling
af afgifter ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at
udøve de rettigheder, som følger af EU-retten

Spørgsmål 5-8 angår betingelserne for medlemsstaternes erstatningsansvar for
manglende overholdelse af EU-retten.   

EU-Domstolen har i en række afgørelser fastlagt betingelserne for, hvornår en
medlemsstat er erstatningsansvarlig, jf. bl.a. dom af 5. marts 1996 i de forenede
sager C-46/93 (Brasserie du Pêcheur) og C-48/93 (Factortame), Tomášová -
dommen, præmis 22, og dom af 4. oktober 2018 i sag C-571/16 (Kantarev),
præmis 92-95. Det følger af EU-Domstolens praksis, at det principielt er de
nationale retsinstanser, der skal anvende betingelserne for, at medlemsstaterne



/

- 24 -

ifalder ansvar for de tab, som borgerne er blevet forvoldt på grund af
tilsidesættelser af EU-retten, jf. bl.a. dom af 25. november 2010 i sag C-429/09
(Fuß), præmis 48, Tomášová -dommen, præmis 21, og Kantarev-dommen, præmis
95. Der er dog også eksempler på, at EU-Domstolen i en sag har fundet at råde
over alle de oplysninger, der er nødvendige for at bedømme, om medlemsstaten
ifalder erstatningsansvar, jf. bl.a. Köbler-dommen, præmis 101, og Fuß-dommen,
præmis 53.

EU-Domstolen har også udtalt sig om en medlemsstats ansvar som følge af
afgørelser truffet af en national ret i sidste instans og har anført, at medlemsstaten
drages til ansvar, hvis den nationale ret åbenbart har tilsidesat gældende ret, og at
det ved vurderingen heraf bl.a. skal indgå, om retten har undladt at opfylde sin
pligt til at forelægge præjudicielle spørgsmål, jf. bl.a. Köbler-dommen, præmis 53-
56 og Tomášová -dommen, præmis 20-26. En overtrædelse af EU-retten er under
alle omstændigheder åbenbar og dermed tilstrækkelig kvalificeret, når den
omhandlede afgørelse åbenbart tilsidesætter Domstolens praksis på det
pågældende område.

Forslaget til spørgsmål 8 indebærer, at EU-Domstolen i givet fald skulle foretage
en nærmere konkret vurdering af, om det beskrevne forløb indebærer, at den
danske stat efter EU-retten ifalder erstatningsansvar i den foreliggende sag. Denne
vurdering skal efter EU-Domstolens praksis principielt foretages af de nationale
domstole.   

Spørgsmål 9-11 angår spørgsmålet om præjudiciel forelæggelse ved behandlingen
af sagen om fastsættelse af sagsomkostninger i tilbagebetalingssagen. Lady & Kid
A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S har i den
forbindelse bl.a. anført, at enten Østre Landsret eller Procesbevillingsnævnet ved
behandlingen af spørgsmålet om sagsomkostninger skulle have forelagt
præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen.

EU-Domstolen har i flere afgørelser udtalt sig om, hvilke nationale organer der i
henhold til TEUF artikel 267 må anses for en ret, jf. bl.a. dom af 31. januar 2013 i
sag C-394/11 (Belov), præmis 38-54, og kendelse af 14. november 2013 i sag C-
49/13 (MF 7), præmis 15-19.

Spørgsmål 12-14 angår rækkevidden af navnlig effektivitetsprincippet i forhold til
nationale forældelsesregler. Kongeriget Danmark ved Skatteministeriet har i den
forbindelse bl.a. anført, at det ikke gøres gældende, at forældelsesfrister for
ansvarspådragende tilsidesættelse af effektivitetsprincippet skal regnes fra et
tidspunkt forud for ophøret af den ansvarspådragende adfærd.

Som det fremgår bl.a. af Højesterets dom af 13. september 2018 (sag 190/2017),
har EU-Domstolen i en række domme udtalt sig om forholdet mellem nationale
søgsmålsfrister og forældelsesregler og det EU-retlige effektivitetsprincip.
Domstolen har herunder taget stilling til tilfælde, hvor disse frister indebærer, at et
krav er forældet på det tidspunkt, hvor EU-Domstolen fastslår, at den nationale
lovgivning og eventuelt tillige en dom afsagt af en national domstol som sidste
instans er i strid med EU-retten.



/

- 25 -

Det fremgår af EU-Domstolens praksis, at når der ikke findes EU-retlige
bestemmelser på området, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne
retsorden at fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af den fulde
beskyttelse af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne. Disse regler
må dog ikke være mindre fordelagtige end dem, der gælder for tilsvarende
søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i
praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder,
der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet).   

EU-Domstolen har for så vidt angår effektivitetsprincippet anerkendt, at det er
foreneligt med EU-retten, at der af retssikkerhedsmæssige hensyn fastsættes
rimelige, præklusive søgsmålsfrister til beskyttelse af både den berørte og f.eks.
den pågældende myndighed. Sådanne frister kan ikke antages at gøre det umuligt
eller uforholdsmæssigt vanskeligt i praksis at udøve de rettigheder, der tillægges i
henhold til EU-retten, selv om udløbet af disse frister i sagens natur medfører en
hel eller delvis afvisning af sagen.

Der henvises herom bl.a. til dom af 15. april 2010 i sag C-542/08 (Barth), præmis
16-17 og 28, dom af 19. maj 2011 i sag C-452/09 (Iaia e.a.), præmis 16-17, dom af
8. september 2011 i de forenede sager C-89/10 og C-96/10 (Q-Beef og
Bosschaert), præmis 33-36, dom af 16. januar 2014 i sag C-429/12 (Pohl), præmis
23-29, dom af 28. januar 2015 i sag C-417/13 (Starjakob), præmis 61-62, og dom
af 20. december 2017 i sag C-500/16 (Caterpillar Financial Services), præmis 36-
42.

EU-Domstolen har i den forbindelse udtalt, at EU-retten ikke afskærer en national
myndighed fra at påberåbe sig udløbet af en rimelig søgsmålsfrist, medmindre
nationale myndigheders adfærd i forbindelse med eksistensen af en
forældelsesfrist fuldstændigt fratager en person muligheden for at gøre sin
rettigheder gældende for de nationale domstole, jf. bl.a. Iaia-dommen, præmis 21,
og Caterpillar Financial Services-dommen, præmis 45, eller anvendelsen af en
sådan forældelsesfrist skyldes ukorrekte oplysninger, som den pågældende med
vilje er blevet givet af den anden part, jf. bl.a. dom af 1. december 1998 i sag C-
326/96 (Levez), præmis 28-34, og Barth-dommen, præmis 36.

EU-Domstolen har endvidere i flere afgørelser udtalt sig om betydningen af, at et
krav er forældet, eller en søgsmålsfrist er udløbet på det tidspunkt, hvor EU-
Domstolen fastslår, at den nationale lovgivning eller fortolkningen heraf er i strid
med EU-retten. Der henvises herom bl.a. til Iaia-dommen, præmis 22-23, dommen
i de forenede sager Q-Beef og Bosschaert, præmis 46-53, Pohl-dommen, præmis
30-32, og Starjakob-dommen, præmis 59-69.
…
Det er på den anførte baggrund landsrettens foreløbige vurdering, at det ikke er
nødvendigt at anmode EU-Domstolen om at afgøre præjudicielle spørgsmål i
sagen.”

Landsretten afslog på ny ved kendelse af 9. marts 2020 at tage en anmodning fra



/

- 26 -

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S om forelæggelse af

præjudicielle spørgsmål for Domstolen til følge.   

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S har igen under

hovedforhandlingen i sagen anmodet om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for

Domstolen.   

Erstatningspåstandene udgør ifølge selskaberne de reelle udgifter til advokat- og revisorbistand

i forbindelse med sagerne om tilbagebetaling af ambi på i alt 10.097.191 kr., med fradrag af de

3,2 mio. kr., som blev dækket ved Østre Landsrets omkostningsafgørelse af 10. januar 2013, og

de 100.000 kr., som blev dækket ved Højesterets afgørelse af 11. februar 2010, samt en

rentegodtgørelse med 2.989.498 kr. for det tab, selskaberne har lidt ved ikke at have haft beløbet

på 6.797.191 kr. til rådighed i tidsrummet fra betalingen af udgifterne til sagens anlæg.   

Procedure

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S har gjort gældende,

at Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet har pådraget sig erstatningsansvar

efter de EU-retlige principper om medlemsstaternes erstatningsansvar for kvalificerede

tilsidesættelser af EU-retten og skal erstatte sagsøgernes tab i form af de udgifter til advokat- og

revisorbistand, som ikke blev dækket med Østre Landsrets omkostningsafgørelse af 10. januar

2013 (kravet på 6.797.191 kr.), og det tab, sagsøgerne har lidt ved ikke at have de pågældende

beløb til rådighed i perioden fra deres betaling og indtil sagens anlæg (kravet på 2.989.498 kr.).

Sagsøgerne har henvist til, at Domstolen har fastslået, at medlemsstaterne ifalder

erstatningsansvar for tab, som er forvoldt borgere ved en tilsidesættelse af EU-retten, såfremt

den bestemmelse, der er overtrådt, har til formål at tillægge borgerne rettigheder, overtrædelsen

er tilstrækkelig kvalificeret, og der er direkte årsagsforbindelse mellem statens overtrædelse af

sin forpligtelse og de skadelidtes tab (Brasserie du pêcheur og Factortame, præmis 51).   



/

- 27 -

Det er ubestridt, at de EU-retlige bestemmelser og principper, som sagsøgte har tilsidesat i

forbindelse med sagsøgernes ret til tilbagebetaling af uretmæssigt opkrævede afgifter, tillægger

borgerne rettigheder.

Det var en kvalificeret tilsidesættelse af fællesskabsretten, at den danske stat vedtog og

stadfæstede ambi-loven, og at Skatteministeriet opkrævede ambi fra sagsøgerne. Den danske

stat vidste således på forhånd, at ambien var i strid med fællesskabsretten, og Kommissionen

gjorde allerede i januar 1988 opmærksom på, at ambien var i strid hermed. På trods heraf

fortsatte Skatteministeriet i næsten fire år med at opkræve ambi.   

Den danske praksis med at foretage fuldt fradrag med sparede arbejdsgiverafgifter, uden at det

var godtgjort, at der var sket overvæltning, eller hvor det var lagt til grund, at der ikke var sket

overvæltning, var fra start i strid med Domstolens praksis. I San Giorgio-dommen var det

således fastslået, at en afgift opkrævet i strid med fællesskabsretten skal tilbagebetales,

medmindre det er godtgjort, at afgiften er overvæltet (præmis 13). I 1997 konsoliderede

Domstolen i Comateb-dommen sin praksis om, at tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid

med fællesskabsretten kun kan nægtes, hvis det er godtgjort, at den betalte afgift er overvæltet,

og at tilbagebetaling vil medføre ugrundet berigelse (præmis 20-35). I 2003 konsoliderede

Domstolen i Weber’s Wine World-dommen på ny sin praksis og understregede, at overvæltning

var den eneste undtagelse til tilbagebetalingspligten, og at denne undtagelse skulle fortolkes

indskrænkende. Det var i åbenbar strid med denne praksis, at sagsøgte fastholdt den danske

praksis med at foretage fuldt fradrag med sparede arbejdsgiverafgifter, uden at det var godtgjort,

at der var sket overvæltning, eller hvor det var lagt til grund, at der ikke var sket overvæltning.

Den generelle danske praksis vedrørende sparede arbejdsgiverafgifter var således allerede inden

Lady & Kid-dommen i strid med Domstolens faste praksis. Domstolens dom i Lady & Kid-

sagen er på de afgørende punkter baseret på Comateb-dommen og var reelt en konsolidering af

Domstolens faste praksis. Lady & Kid-dommen medførte således ikke nogen ændring i

Domstolens praksis.

Skatteministeriets begrundelse for at nægte sagsøgerne tilbagebetaling var i strid med

Domstolens faste praksis. Told- og Skattestyrelsen afslog i 1997 og 1998 KID-Holding A/S og

Lady & Kid A/S ’ ansøgninger om tilbagebetaling alene med den begrundelse, at selskaberne

havde sparet mere i afskaffede arbejdsgiverafgifter, end de havde betalt i ambi.



/

- 28 -

Styrelsen foretog også fradrag for sparede arbejdsgiverafgifter i Harald Nyborg A/S’ og Direct

Nyt A pS’ tilbagebetalingskrav og vurderede, at den del af den betalte ambi, som ikke var

modregnet med sparede arbejdsgiverafgifter, var overvæltet. Skatteministeriets nægtelse af

tilbagebetaling var i alle sagsøgernes sager og under hele sagsforløbet i strid med Domstolens

faste praksis.

Kommissionens ageren kan ikke tages til indtægt for, at den danske praksis ikke udgjorde en

kvalificeret tilsidesættelse af EU-retten. At Kommissionen ikke anlagde en traktatkrænkelsessag

efter sagsøgernes klage i 1999 og 2001, kan således ikke på nogen måde tages til indtægt for, at

den danske praksis ikke udgjorde en kvalificeret overtrædelse af EU-retten.

Det var endvidere ansvarspådragende, at de danske domstole undlod at foretage pligtmæssig

forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for Domstolen. Danske domstole undlod konsekvent at

forelægge præjudicielle spørgsmål om den danske praksis om tilbagebetaling af den

uretmæssigt opkrævede ambi indtil 2009, selvom afgiftspligtige i adskillige sager anmodede

domstole, der afgjorde sagen i sidste instans, om præjudiciel forelæggelse. Det følger af

Domstolens dom i Lady & Kid-sagen, at EU-retten var til hinder for den daværende danske

praksis vedrørende fradrag i tilbagebetalingskrav for sparede arbejdsgiverafgifter. Det

indebærer, at det ikke i den periode, hvor danske domstole etablerede og fastholdt den danske

praksis med fuldt fradrag for sparede arbejdsgiverafgifter, kunne udelukkes, at der forelå en

rimelig tvivl med hensyn til fortolkningen af relevante EU-retlige regler. Dermed var

undtagelserne til forelæggelsespligten ikke til stede, og danske domstole i sidste instans, som

undlod præjudiciel forelæggelse, tilsidesatte (nu) TEUF art. 267, stk. 3. Præjudiciel

forelæggelse skulle være sket allerede i Dansk Denkavit og Bose-sagerne. Domstolen havde

således allerede i San Giorgio-dommen udtalt, at tilbagebetaling kun kan nægtes, når det er

godtgjort, at den afgiftspligtige reelt har overvæltet den ulovlige afgift. Dansk Denkavit og Bose

anmodede Højesteret om at forelægge præjudicielle spørgsmål om bl.a. betydningen af de

sparede arbejdsgiverafgifter, men Højesteret afviste dette (Ugeskrift for Retsvæsen1994, side

181/2). I Bose-dommen fandt Højesteret derefter, at Bose ikke havde overvæltet den betalte

ambi, men at der skulle ske fuldt fradrag for sparede afgifter i Boses tilbagebetalingskrav – i

strid med San Giorgio-dommen. Med Comateb-dommen konsoliderede Domstolen sin praksis

om, at nægtelse af tilbagebetaling forudsætter, at der er



/

- 29 -

sket overvæltning. Ikke desto mindre undlod Højesteret præjudiciel forelæggelse i Monsanto-

Searle (Ugeskrift for Retsvæsen 1997, side 1171), og Østre Landsret nægtede præjudiciel

forelæggelse i bl.a. Difko-sagen (Tidsskrift for Skatteret 2000, side 993). Også efter Weber’s

Wine World-dommen undlod Højesteret i bl.a. Danmarks Fiskeriforening-sagen (Ugeskrift for

Retsvæsen 2004, side 2308) at forelægge præjudicielle spørgsmål. Danske domstoles undladelse

af pligtmæssig forelæggelse af præjudicielle spørgsmål skal tillægges betydning ved

bedømmelsen af den danske tilsidesættelse af EU-retten. Hertil kommer, at den vedholdende

manglende pligtmæssige forelæggelse i sig selv udgør en ansvarspådragende tilsidesættelse af

EU-retten.

Ud over at sagsøgte er erstatningsansvarlig for det tab, som den kvalificerede tilsidesættelse af

EU-retten har forårsaget, udgør Østre Landsrets omkostningsafgørelse af 10. januar 2013 i sig

selv en tilsidesættelse af det EU-retlige effektivitetsprincip, som indebærer, at det ikke må gøres

uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve EU-sikrede rettigheder. Østre Landsret tilkendte ved sin

omkostningsafgørelse sagsøgerne 3,2 mio. kr. til dækning af udgifter til advokat. Endvidere

havde Højesteret tilkendt sagsøgerne 100.000 kr. ved afvisningen af Skatteministeriets kære i

januar 2010. Sagsøgerne havde imidlertid afholdt udgifter til advokat- og revisorbistand på i alt

10.097.151 kr. eksklusive moms. Østre Landsrets omkostningsafgørelse indebar således, at

sagsøgerne alene fik dækket deres udgifter forbundet med retssagen delvist, hvilket har medført

et tab for selskaberne på i alt 6.797.191 kr. Hertil kommer det rentetab, sagsøgerne har lidt ved

siden af betaling af de afholdte udgifter ved ikke at have de pågældende beløb til rådighed. I

landsrettens præmisser er henvist til almindelige nationale principper om udmåling af

sagsomkostninger. Der er ikke taget hensyn til, at sagsøgernes udgifter til bistand var direkte

forårsaget af, at sagsøgte tilsidesatte EU-retten på kvalificeret vis, eller at sagsøgte i strid med

effektivitetsprincippet gjorde tilbagesøgning uforholdsmæssigt vanskelig for sagsøgerne.   

Bedømmelsen af, om tilsidesættelsen er kvalificeret, kan ikke reduceres til en bedømmelse af de

enkelte handlinger og undladelser, der har ført til tilsidesættelsen. De enkelte handlinger og

undladelser, som er gennemgået ovenfor hver for sig, udgør kvalificerede og ansvarspådragende

tilsidesættelser af EU-retten. Dertil kommer imidlertid, at en tilsidesættelse af EU-retten ifølge

Domstolens praksis kan være ansvarspådragende, uanset om tilsidesættelsen kan henføres til et

bestemt statsligt organ, og uanset om noget organ har



/

- 30 -

handlet culpøst. Dermed kan bedømmelsen af, om en tilsidesættelse er tilstrækkeligt

kvalificeret, ikke meningsfuldt reduceres til – kun – en bedømmelse af de enkelte handlinger og

undladelser, der har ført til tilsidesættelsen. Da tilsidesættelsen af sagsøgtes EU-retlige

forpligtelse til at tilbagebetale den af sagsøgerne betalte ambi var kvalificeret, var den

ansvarspådragende, uanset om de enkelte handlinger og undladelser, der førte til

tilsidesættelsen, hver for sig anses for at være kvalificerede. Hertil kommer, at den samlede

effekt af sagsøgtes handlinger og undladelser har gjort det uforholdsmæssigt vanskeligt for

sagsøgerne at opnå tilbagebetaling. Alene den tidsmæssige udstrækning af sagsøgernes

tilbagebetalingssager og de betydelige udækkede udgifter er i strid med effektivitetsprincippet.

Der er direkte årsagsforbindelse mellem statens overtrædelser af EU-retten og sagsøgernes tab.

Vedtagelse og stadfæstelse af ambi-loven var nødvendige betingelser for sagsøgernes

tilbagebetalingssager og dermed for det indtrådte tab. At de ikke var tilstrækkelige betingelser

for det indtrådte tab (fordi det også var betinget af bl.a. statens EU-stridige

tilbagebetalingspraksis), medfører ikke, at der ikke er årsagsforbindelse. Danske myndigheder,

herunder domstolene, var ansvarlige for samtlige de handlinger og undladelser, som var

nødvendige og (tilsammen) tilstrækkelige betingelser for sagsøgernes tilbagebetalingssager og

dermed det indtrådte tab.

Ingen del af statens ansvar er forældet. Sagsøgernes tab er forårsaget af sagsøgtes vedvarende

tilsidesættelse af sagsøgernes EU-sikrede rettigheder, som først ophørte, da Skatteministeriet

tilbagebetalte den af sagsøgerne betalte ambi. Den absolutte forældelsesfrist regnes først fra

ophøret af den skadevoldende handling.   

Principper om retskraft er ikke til hinder for sagsøgernes krav. Domstolen har fastslået, at

principper om retskraft ikke er til hinder for en efterfølgende sag om en medlemsstats

erstatningsansvar for en national domstolsafgørelse (Köbler, præmis 39-40). At Østre Landsrets

omkostningsafgørelse er endelig og retskraftig, afskærer således ikke sagsøgernes

erstatningskrav.   

Sagsøgerne har anmodet om, at der forelægges præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen om

to overordnede temaer; (i) bedømmelsen af, om sagsøgtes tilsidesættelse af EU-retten var



/

- 31 -

kvalificeret, og (ii) hvilke krav det EU-retlige effektivitetsprincip nærmere indebærer for

udmåling af sagsomkostninger i sager mod medlemsstater om udøvelse af EU-sikrede

rettigheder. Til støtte for anmodningen har sagsøgerne anført, at sagsøgerne gør gældende, at

den danske praksis var i strid med Domstolens faste praksis allerede før Lady & Kid-dommen,

mens sagsøgte bestrider dette. Det er alene landsretten, som kan og skal tage stilling, hvad den

nationale praksis bestod i, og hvordan den blev anvendt over for sagsøgerne. Det stiller sig

imidlertid anderledes, for så vidt angår, om denne praksis var i åbenbar strid med Domstolens

faste praksis allerede før Lady & Kid-dommen. Heri indgår en fortolkning af Domstolens

praksis, og der er intet, der forhindrer landsretten i at stille præjudicielle spørgsmål til

Domstolen herom. Det følger af Domstolens praksis, at medlemsstaternes processuelle regler

ikke i praksis må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder,

som følger af EU-retten (effektivitetsprincippet). I Kantarev-dommen har Domstolen endvidere

fastslået, at et retsgebyr kan være i strid med effektivitetsprincippet (præmis 132 smh. 138). Det

følger heraf, at effektivitetsprincippet principielt indebærer krav til nationale regler og praksis

om sagsomkostninger. Det kan i praksis gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt for borgere og

virksomheder at håndhæve de rettigheder, der følger af EU-retten, såfremt der udmåles

sagsomkostninger, som ikke udgør nogen reel dækning af de omkostninger til advokatbistand,

som påløber under en retssag mod statslige myndigheder om håndhævelse af rettigheder, der

følger af EU-retten.

Der foreligger så vidt ses ikke praksis fra Domstolen, som forholder sig specifikt til, hvilke krav

effektivitetsprincippet indebærer for så vidt angår nationale regler om udmåling af

sagsomkostninger i sager om håndhævelse af rettigheder, der følger af EU-retten, selvom det er

forudsat, at effektivitetsprincipper finder anvendelse også for så vidt angår sagsomkostninger.

Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet har gjort gældende, at sagsøgerne ved

Østre Landsrets omkostningsafgørelse af 10. januar 2013 har opnået den rimelige erstatning for

deres omkostninger, som de har krav på både efter retsplejelovens og EU-rettens regler. Der er

intet grundlag i Domstolens omfattende praksis om medlemsstaternes erstatningsansvar eller

effektivitetsprincippet for sagsøgernes krav om at opnå fuld dækning for samtlige omkostninger

i forbindelse med gennemførelsen af deres tilbagebetalingskrav. Østre Landsrets

omkostningsafgørelse er truffet i overensstemmelse med retsplejelovens



/

- 32 -

regler, gældende takster og retspraksis. Retsplejelovens regler om omkostningsfastsættelse

respekterer de EU-retlige krav, der kan stilles hertil. EU-retten indeholder ikke harmoniserede

regler om fastsættelse af sagsomkostninger i civile sager, der angår tilbagebetaling af afgifter

opkrævet i strid med EU-retten, og retsplejelovens regler respekterer effektivitetsprincippet.

Undlader en part at fremme sagen behørigt, eller fremsætter parten under sagen ubeføjede

indsigelser eller processuelle begæringer, inddrager retten dette i omkostningsfastsættelsen.

Sagsøgerne har ved omkostningsafgørelsen fået rimelig dækning for deres omkostninger ved

den samlede sagsbehandlingsproces.

Ambi-loven blev vedtaget i 1987 og ophørte med at virke ved udgangen af 1991. Der er ikke

grundlag for at give sagsøgerne medhold i, at ambi-loven blev fremsat og vedtaget i ond tro om

foreneligheden med 6. momsdirektivs art. 33. Hertil kommer, at de udækkede omkostninger,

som sagsøgerne har afholdt, ikke er forvoldt ved vedtagelsen af ambi-loven, og at krav støttet på

vedtagelsen af ambi-loven er forældede efter 1908-lovens § 1. Der er derfor ikke grund til

nærmere at efterprøve vedtagelsen af ambi-loven.

EU-retten indeholder ikke harmoniserede regler om tilbagesøgning af nationale afgifter

opkrævet i strid med EU-retten. Der er intet grundlag i Domstolens praksis for at mene, at

hverken tilbagebetalingsloven, reglerne udstedt i medfør heraf eller administrativt fastsatte

regler har været i strid med EU-retlige regler. Samtlige regler om tilbagebetalingen af ambi har

været forelagt Kommissionen til bemærkninger og godkendelse inden ikrafttrædelse og

anvendelse, ligesom Kommissionen løbende er orienteret om Højesterets domme og den

administrative praksis på området. Herefter er der intet grundlag for at mene, at reglerne,

administrativ praksis eller domspraksis har udgjort en kvalificeret overtrædelse af EU-retlige

regler eller har gjort det uforholdsmæssigt vanskeligt at gennemføre tilbagebetalingskrav.   

Det forhold, at Kommissionen efter nøje at have gennemgået sagsøgernes EU-retlige indsigelser

undlod at anlægge et traktatbrudssøgsmål, men i stedet konkluderede, at der ikke var tale om et

klart eller åbenbart brud på EU-retten, bekræfter, at Skatteministeriets administration af

tilbagebetalingsloven ikke har udgjort en kvalificeret overtrædelse af EU-retten.



/

- 33 -

Det forhold, at generaladvokat Villalòn i sit forslag til afgørelse af Lady & Kid-sagen langt hen

ad vejen fulgte regeringens argumentation og foreslog Domstolen at fastslå, at EU-retten ikke

var til hinder for, at der kunne gøres undtagelser fra princippet om tilbagebetaling af ulovlig

afgift i tilfælde, hvor afgiften kunne være udlignet som følge af en samtidig ophævelse af andre

lovlige afgifter, idet der i modsat fald ville foreligge en ugrundet berigelse, viser tilsvarende, at

Skatteministeriets tilbagebetalingspraksis var i overensstemmelse med den generelle forståelse

af EU-retten og i hvert fald ikke udgjorde en åbenbar og grov overtrædelse af EU-retten.

De danske domstole har løbende i den praksis, som er anlagt i ambi-sagerne, nøje fulgt den

praksis, som Domstolen har udviklet i sager om tilbagebetaling af nationale afgifter opkrævet i

strid med EU-retten. Det gælder både praksis om tilbagebetaling af ambi, herunder betydningen

af sparede arbejdsgiverafgifter, og om afgørelse af anmodninger om forelæggelse af

præjudicielle spørgsmål for Domstolen. I Lady & Kid-dommen udviklede Domstolen sin

praksis og fraveg to tidligere domme på området. Som bekræftet ved Kommissionens

standpunkt og generaladvokatens forslag til afgørelse i sagen kunne denne udvikling ikke være

forudset af de danske domstole. Det forhold, at præjudiciel forelæggelse ikke skete tidligere,

kan derfor ikke bebrejdes domstolene, og der kan efter Domstolens praksis herom under ingen

omstændigheder være tale om et ansvarspådragende forhold i relation til sagsøgerne eller et

forhold, som har gjort det uforholdsmæssigt vanskeligt for sagsøgerne at gennemføre deres

tilbagebetalingskrav.

Skatteministeriets procesførelse i den foreliggende sag er sket på grundlag af og i

overensstemmelse med den af domstolene fastlagte retspraksis i ambi-sagerne, herunder især

Højesterets domme i Dansk Denkavit-, Bose- og Monsanto-Searle-sagerne, som Kommissionen

uden indsigelser løbende har været underrettet om. Sagerne er fra Skatteministeriets side i hele

forløbet behørigt fremmet, og der er ikke foretaget ubeføjede processkridt. Sagsøgerne har

heller ikke under sagsforløbet fremsat indsigelser herom over for domstolene. Det meget lange

sagsforløb er forårsaget af sagernes særlige principielle karakter, parternes berettigede

procesførelse, herunder sagsøgernes løbende inddragelse af Kommissionen, og den

præjudicielle forelæggelse for Domstolen.



/

- 34 -

Længden og omfanget af det samlede sagsforløb skyldes ikke forhold, som kan bebrejdes

hverken Skatteministeriet eller domstolene, og kan derfor ikke påføre staten erstatningsansvar

for sagsøgernes sagsomkostninger ud over de tilkendte ved Østre Landsrets

omkostningsafgørelse. Tilsvarende er der ikke i Domstolens praksis om effektivitetsprincippet

grundlag for at fastslå, at sagsøgerne har krav på dækning af deres fulde omkostninger til

gennemførelse af deres tilbagebetalingskrav.

Vedrørende anmodningen om præjudiciel forelæggelse har Skatteministeriet anført, at

landsretten ved kendelser af 4. marts 2019 og 9. marts 2020 har afvist sagsøgernes anmodninger

om præjudiciel forelæggelse. Da der ikke efterfølgende er fremkommet nyt, er der ikke

grundlag for at ændre disse kendelser.

Landsrettens begrundelse og resultat

Vedrørende præjudiciel forelæggelse for Domstolen i denne sag:

Af de grunde, som er anført i landsrettens kendelse af 4. marts 2019 vedrørende spørgsmål 2-4,

5-8 og 9-11, finder landsretten ikke grundlag for at forelægge præjudicielle spørgsmål for

Domstolen.

Vedrørende erstatningsansvar for overtrædelse af EU-retten:

Denne retssag handler bl.a. om, hvorvidt den danske stat har pligt til at betale erstatning til

sagsøgerne for manglende dækning af samtlige de udgifter, sagsøgerne har afholdt til

advokatbistand og revisionsmæssig bistand i forbindelse med behandlingen af sagsøgernes krav

på tilbagebetaling af den ambi, sagsøgerne betalte i sin tid.

Efter fællesskabsretten ifalder en medlemsstat erstatningsansvar for tab, som er forvoldt borgere

og virksomheder ved en tilsidesættelse af fællesskabsretten, såfremt den bestemmelse,

medlemsstaten har overtrådt, har til formål at tillægge borgerne rettigheder, såfremt

overtrædelsen er tilstrækkelig kvalificeret, og såfremt der er direkte årsagsforbindelse mellem

medlemsstatens overtrædelse og det lidte tab.   

Udenrigsministeriets, Justitsministeriets og Tolddepartementets vurderinger af ambiens forhold

til fællesskabsretten i oktober og november 1987 viser, at myndighederne og regeringen forud

for fremsættelsen af lovforslaget om indførelse af ambien var klar over, at



/

- 35 -

der var en nærliggende risiko for, at loven ville være i strid med fællesskabsretten, idet den

ordning, loven indførte, kunne opfattes som ulovlig statsstøtte eller som en ulovlig afgift efter

artikel 33 i 6. momsdirektiv. Uanset at retssagen vedrører udgifter i forbindelse med

sagsøgernes forfølgelse af deres tilbagebetalingskrav vedrørende ambien og ikke selve

betalingen af ambi i sin tid, bemærker landsretten, at det ikke er godtgjort, at de danske

myndigheder anså det for udelukket, at ambien kunne blive opfattet som værende i

overensstemmelse med fællesskabsretten. Indførelsen af ambien udgjorde derfor ikke i sig selv

en tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af fællesskabsretten, som kan begrunde et

erstatningsansvar.

Spørgsmålet er herefter, om Danmark har overtrådt bestemmelser i fællesskabsretten i

forbindelse med administrationen af tilbagebetalingsordningen vedrørende ambi på en

tilstrækkeligt kvalificeret måde til, at der kan gøres et erstatningskrav gældende.

Efter at Domstolen den 31. marts 1992 havde afsagt dom i sagen C-200/90 (Dansk Denkavit),

hvorved ambien blev fundet i strid med artikel 33 i 6. momsdirektiv, vedtog Folketinget en lov

om tilbagebetaling af den ulovligt opkrævede ambi. Der blev i medfør af loven truffet afgørelse

i et meget stort antal sager om, hvorvidt opkrævet ambi skulle betales tilbage, og en række af

sagerne endte med at blive afgjort ved de danske domstole. De danske skattemyndigheder

indtog i forbindelse med behandlingen af tilbagebetalingskrav den holdning, at tilbagebetaling

ikke skulle ske, hvis virksomheden havde overvæltet ambien på et senere omsætningsled, og at

et tilbagebetalingskrav på ambi skulle reduceres med de arbejdsgiverafgifter, virksomheden

havde sparet ved ophævelsen af de nævnte afgifter i forbindelse med indførelsen af ambien.

Skattemyndighedernes linje med hensyn til de to retlige spørgsmål blev opretholdt ved de

domme, der blev afsagt af danske domstole forud for Domstolens afgørelse af 6. september

2011 i Lady & Kid m.fl.   

Det er landsrettens vurdering, at skattemyndighedernes praksis og de danske domstoles

afgørelser, hvorefter tilbagebetalingskrav på ambi skulle reduceres med sparede

arbejdsgiverafgifter, ikke udgjorde en tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af

fællesskabsretten. Den praksis vedrørende medlemsstaters tilbagebetalingspligt, som forelå fra

Domstolen forud for dommen af 6. september 2011 i Lady & Kid m.fl., gav ikke grundlag for at

fastslå, at tilbagebetaling af ulovligt opkrævet ambi alene kan afslås, hvor der er sket



/

- 36 -

overvæltning til et senere omsætningsled. I Domstolens afgørelser i McCarren og i Apple and

Pear anføres det endog, at det tilkommer de nationale retter under anvendelse af nationale regler

at vurdere blandt andet, om en refusion kan anses for udlignet gennem nogle udbetalte præmier

(McCarren), henholdsvis om et krav på tilbagebetaling skal nedsættes under hensyn til de

direkte fordele, som de pågældende afgiftspligtige havde haft (Apple and Pear).   

Landsretten har også tillagt det betydning, at Kommissionen ikke fandt grundlag for at rejse en

traktatkrænkelsessag mod Danmark vedrørende gennemførelsen af tilbagebetalingen af ulovligt

opkrævet ambi, ligesom landsretten har tillagt det betydning, at generaladvokat P. Cruz Villalòn

i sit forslag til afgørelse i sagen Lady & Kid m.fl. bl.a. foreslog Domstolen at svare, at EU-

retten ikke var til hinder for at tillægge det betydning for vurderingen af, om der skal ske

tilbagebetaling af en ulovligt opkrævet afgift, at afgiften kunne være udlignet som følge af en

samtidig ophævelse af andre afgifter.

Hvad angår de danske domstoles pligt til at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen,

gav Domstolens praksis forud for dommen af 6. september 2011 i Lady & Kid m.fl. ikke

grundlag for at antage, at der var berettiget tvivl om de krav, fællesskabsretten stillede i

forbindelse med tilbagebetaling af nationale afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten.

Højesteret foretog i kendelsen af 16. december 1993 under forberedelsen af sagerne vedrørende

Dansk Denkavit ApS og Bose A/S en udførlig vurdering af, om der var grundlag for en

præjudiciel forelæggelse. Højesteret tog i den forbindelse Domstolens afgørelser i Hans Just-,

San Giorgio- og Bianco-dommene i betragtning. De efterfølgende danske domstolsafgørelser

om ikke at tage anmodninger om præjudiciel forelæggelse til følge, herunder Københavns

Byrets kendelse af 16. december 2002 i sagerne anlagt af sagsøgerne i denne sag og Østre

Landsrets første kendelse af 27. september 2007 under ankebehandlingen af sagsøgernes sag,

var i overensstemmelse hermed. Landsretten bemærker i den forbindelse, at Domstolens

afgørelser i Comateb-dommen og Weber’s Wine World -dommen ikke indeholdt

fortolkningsbidrag, der medførte, at der var en berettiget tvivl om de krav, fællesskabsretten

stillede i forbindelse med tilbagebetaling af ulovligt opkrævede nationale afgifter. Det er

landsrettens vurdering, at der ikke forud for Domstolens dom af 6. september 2011 i Lady &

Kid m.fl. var en sådan begrundet tvivl om de krav, fællesskabsretten stillede i forbindelse med

tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten, at en



/

- 37 -

undladelse af at stille præjudicielle spørgsmål til Domstolen udgjorde en tilstrækkeligt

kvalificeret overtrædelse af fællesskabsretten.   

Da der ikke foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret overtrædelse af EU-retten i forbindelse med

skattemyndighedernes og de danske domstoles behandling af sagerne om tilbagebetaling af den

ulovligt opkrævede ambi eller ved de danske domstoles afvisning af at forelægge præjudicielle

spørgsmål for Domstolen forud for Østre Landsrets kendelse af 12. oktober 2009, er der ikke

grundlag for at pålægge Kongeriget Danmark et erstatningsansvar som påstået af sagsøgerne.

Vedrørende det EU-retlige effektivitetsprincip:

Som anført ovenfor er det landsrettens vurdering, at der ikke foreligger en tilstrækkeligt

kvalificeret overtrædelse af EU-retten i forbindelse med skattemyndighedernes og de danske

domstoles behandling af sagerne om tilbagebetaling af den ulovligt opkrævede ambi eller ved

de danske domstoles afvisning af at forelægge præjudicielle spørgsmål for Domstolen forud for

Østre Landsrets kendelse af 12. oktober 2009. Der foreligger med samme begrundelse heller

ikke en tilsidesættelse af det EU-retlige effektivitetsprincip i forbindelse hermed.   

Sagsøgerne har ikke påvist forhold, der kan føre til, at længden og omfanget af det samlede

sagsforløb vedrørende behandlingen af sagsøgernes krav på tilbagebetaling af ambi udgør en

krænkelse af det EU-retlige effektivitetsprincip.

Østre Landsrets afgørelse af 10. januar 2013 om sagsomkostninger i de sager, sagsøgerne havde

anlagt om tilbagebetaling af ambi, er udførligt begrundet. Det EU-retlige effektivitetsprincip

indebærer ikke, at en virksomhed eller borger, der får medhold i, at en ulovligt opkrævet

national afgift skal betales tilbage, har krav på at få dækket enhver udgift, der er afholdt i

forbindelse med gennemførelsen af tilbagebetalingskravet. Spørgsmålet om dækning af udgifter

afholdt i forbindelse med gennemførelsen af sagsøgernes betalingskrav skal afgøres ud fra en

skønsmæssig vurdering, hvori blandt andet tilbagebetalingskravets størrelse og det nødvendige

arbejde forbundet med forfølgningen af kravet indgår.

Landsretten finder ikke, at Østre Landsret i forbindelse med sagsomkostningsafgørelsen af 10.

januar 2013 har handlet i strid med det EU-retlige effektivitetsprincip.   



/

- 38 -

Der er således ikke grundlag for at pålægge Kongeriget Danmark at betale sagsøgerne

erstatning for krænkelse af det EU-retlige effektivitetsprincip.

Konklusion:

Landsretten tager Kongeriget Danmarks påstand om frifindelse til følge.

Sagsomkostninger:   

Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S og KID-Holding A/S skal solidarisk

betale sagsomkostninger for landsretten til Kongeriget Danmark ved Skatteministeriet med

500.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand ekskl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet

til dækning af udgifterne til advokatbistand er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens

omfang.

T h i  k e n d e s  f o r  r e t :

Kongeriget Danmark repræsenteret ved Skatteministeriet frifindes.

I sagsomkostninger for landsretten skal Lady & Kid A/S, Direct Nyt ApS, Harald Nyborg A/S

og KID-Holding A/S inden 14 dage solidarisk betale sagsomkostninger for landsretten til

Kongeriget Danmark ved Skatteministeriet med 500.000 kr.

Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.