Landsrettens dom i sag om erstatningsudmåling efter skovlovens § 24 stadfæstes med den ændring, at Miljøministeriet til sagsøger skal betale 653.710 kr. med procesren... Vis mere
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Erstatning uden for kontrakt;
Forvaltningssag;
Miljø og naturbeskyttelse;

Ikke yderligere erstatning for varige restriktioner på skovareal

Dom afsagt den 9. maj 2023

Sag 211/2018

Appellant, tidligere Sagsøger mod
Miljøministeriet ved Miljøstyrelsen

Der var ikke grundlag for at tilsidesætte Taksationskommissionens afgørelse om
erstatning, herunder med hensyn til muligheden for tabsbegrænsning

Appellant, tidligere Sagsøger ejer og driver et skovområde på omkring 1.800 ha. Sagen angik
fastsættelse af erstatning i anledning af, at driften af en del af skovarealet i en periode var
undergivet midlertidige restriktioner og for en dels vedkommende er pålagt varige
restriktioner som følge af, at arealerne er omfattet af skovlovens regler om beskyttede
naturområder (Natura 2000).   

De varige restriktionerne indebærer bl.a., at det ikke er tilladt at fælde samtlige træer på en
gang (renafdrift), at arealerne skal være domineret af bestemte trætyper, at et nærmere angivet
antal træer ikke må fældes, og at der ikke må anvendes gødning og pesticider.   

Taksationskommissionen havde opgjort tabet som følge af de varige restriktioner til ca. 7 mio.
kr. Appellant, tidligere Sagsøger påstod, at tabet udgjorde i alt næsten 36 mio. kr., idet
Appellant, tidligere Sagsøger opgjorde tabet efter et brugsværdiprincip (ca. 27 mio. kr.),
ligesom Appellant, tidligere Sagsøger påstod, at der var et betydeligt fald i ejendommens
herlighedsværdi (ca. 7 mio. kr.). Hertil kom et beløb på ca. 2 mio. kr., som parterne var enige
om, der vedrørte enkelttræer, der ikke måtte fældes.

Vedrørende opgørelsen af tabet som følge af de varige restriktioner udtalte Højesteret, at
Taksationskommissionen havde foretaget et samlet skøn over nedgangen i ejendommens
handelsværdi, hvori bl.a. indgik forringelsen af arealernes brugsværdi og restriktionernes
betydning for jagtindtægter og ejendommens herlighedsværdi.   

Højesteret konstaterede i den forbindelse, at Taksationskommissionen havde lagt til grund, at
Appellant, tidligere Sagsøger i betydeligt omfang havde haft mulighed for at begrænse sit tab
ved at anvende andre arealer til de pågældende aktiviteter (omprioritering) og allerede derfor
ikke kunne få erstatning svarende til den af Appellant, tidligere Sagsøger beregnede
brugsværdi for arealerne. Højesteret tiltrådte denne vurdering og bemærkede, at de for
Højesteret indhentede skønserklæringer ikke gav grundlag for at tilsidesætte
Taksationskommissionens skøn med hensyn til muligheden for tabsbegrænsning. Højesteret
lagde vægt på bl.a. det, der fremgik af erklæringerne om mulighederne for omprioritering, og
på oplysninger om priser for landbrugsjord, der var egnet til Appellants, tidligere Sagsøger
påtænkte aktiviteter.   

På den baggrund, og da Appellant, tidligere Sagsøger ikke havde tilvejebragt oplysninger om
restriktionernes betydning for jagtindtægter og ejendommens herlighedsværdi, fandt
Højesteret ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte Taksationskommissionens skøn over
tabet som følge af de varige restriktioner.



Højesteret fastslog endvidere, at det ikke var godtgjort, at Appellant, tidligere Sagsøger havde
krav på erstatning som følge af midlertidige restriktioner ud over et beløb på ca. 650.000 kr.,
som Miljøministeriet ved Miljøstyrelsen for Højesteret havde anerkendt at skulle betale.

Landsretten var, bortset fra den yderligere anerkendte erstatning, nået til samme resultat.