Landsrettens omkostningsafgørelse stadfæstes i sag om tiltale for legemsangreb af særlig farlig karakter efter straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 247
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Almindelig domsmandssag
Sagsemner: Efterforskning og straffeproces;

Tiltalte pålagt at betale sagsomkostninger ved kontraanke

Sag 58/2022

Kendelse afsagt den 1. februar 2023

Anklagemyndigheden
mod
Tiltalte 5,
Tiltalte 4
og
Tiltalte 1

Tre tiltalte, som havde kontraanket til frifindelse over for anklagemyndighedens udmålingsanke,
skulle betale sagens omkostninger

Tiltalte 5, Tiltalte 4 og Tiltalte 1 var i byretten fundet skyldige i overtrædelse af straffelovens § 245, stk.
1. De blev idømt fængsel i henholdsvis 1 år og 9 måneder og 2 år, og de blev derudover tildelt en
advarsel om udvis-ning.

Anklagemyndigheden ankede byrettens dom til skærpelse af sanktionen, herunder sådan, at der skulle ske
ubetinget udvisning. Efterfølgende ankede Tiltalte 5, Tiltalte 4 og Tiltalte 1 dommen til frifindelse. I
landsretten blev byrettens dom stadfæstet, og landsretten pålagde Tiltalte 5, Tiltalte 4 og Tiltalte 1 at
betale sagens omkostninger. Lands-retten henviste til, at anklagemyndigheden havde anket til skærpelse,
mens de tre tiltalte havde anket dommen til frifindelse, hvorefter sagen skulle behandles som en
bevisanke med prøvelse af skylds-spørgsmålet.

For Højesteret angik sagen i det væsentlige fordelingen af sagsomkostningerne. Højesteret udtalte, at en
tiltalt, der iværksætter anke til prøvelse af bevisbedømmelsen, efter at anklagemyndigheden har anket til
prøvelse af straffens udmåling, har pligt til at erstatte udgifterne ved ankesagen, hvis anken ikke fører til
en forandring til den tiltaltes fordel. Højesteret lagde herved vægt på bl.a., at kontraanke til prøvelse af
beviserne over for en udmålingsanke som udgangspunkt fører til en væsentlig forøgelse af ankesagens
omfang.

Højesteret udtalte derudover, at størstedelen af omkostningerne ved en bevisankesag normalt vil udgø-res
af forhold, der relaterer sig til bevisbedømmelsen, og at der derfor kun skal ske en fordeling af om-
kostningerne mellem de tiltalte og statskassen, hvis særlige forhold taler for det. Der var imidlertid ikke
grundlag for en sådan fordeling i den konkrete sag.

Højesteret stadfæstede herefter landsrettens omkostningsafgørelse.