Sag om, hvorvidt sagsøgers krav på erstatning er bortfaldet efter erstatningsansvarslovens § 19 eller 20
Ret: Retten i Glostrup (1. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Erstatning uden for kontrakt;
Forsikring;
Retspleje og civilproces;

/

Retten i Glostrup

DOM

Afsagt den 14. maj 2018 i sag nr. BS 10E-812/2017:

DSB
Telegade 2
2630 Taastrup
mod
Concordia Forsikring A/S
Tietgens Allé 112-114
5230 Odense M
og
Tryg Forsikring A/S
Klausdalsbrovej 601
2750 Ballerup

Sagens baggrund og parternes påstande
Sagen vedrører et spørgsmål om, hvorvidt DSBs krav på erstatning er bort-
faldet efter erstatningsansvarslovens § 19 eller 20.

DSB har fremsat påstand om, at Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsik-ring
A/S solidarisk, subsidiært hver for sig, skal betale 817.930,64 kr. til DSB, med
tillæg af procesrente fra den 15. februar 2015.

Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S har påstået frifindelse.

Sagen er anlagt ved retten i Glostrup den 28. marts 2017.

Oplysningerne i sagen
Den 6. april 2013 påkørte DSB's tog en løsslubbet hest, efter at rytteren hav-de
mistet herredømmet over hesten. Ved påkørslen led DSB tab i form af
tingsskade og driftstab. Kravet er opgjort til 817.930,64 kr. Hestens ejer er
objektivt ansvarlig for skaden. Ejeren har tegnet lovpligtig ansvarsforsikring
hos Concordia Forsikring A/S og hos Tryg Forsikring A/S. Der er enighed om
de faktiske omstændigheder og om tabsopgørelsen. Sagen angår således alene
spørgsmålet om, hvorvidt erstatningspligen er bortfaldet i medfør af
erstatningsansvarslovens §§ 19-20, og spørgsmålet om forrentningsdatoen af
et evt. krav.

Dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens §
218 a, stk. 2.

Under hovedforhandlingen er der afgivet vidneforklaring af Vidne 1 og af
Vidne 2

Parternes synspunkter
DSB har til støtte for sin påstand gjort gældende, at hesteejerens ansvar og

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16



/

Side 2/7

DSB's regreskrav mod forsikringsgiverne ikke er bortfaldet efter erstatnings-
ansvarslovens § 19, stk. 1, allerede fordi betingelserne i denne bestemmelse
ikke er opfyldt.

Det afgørende for, om erstatningsansvar skal bortfalde efter § 19, stk. 1, er
ikke, om der er tegnet en tings- eller driftstabsforsikring, men derimod om
skadelidte som sikrede under policen faktisk har fået udbetalt dækning un-der
tings- eller driftstabsforsikringen. Dette følger af ordlyden af § 19, stk. 1.

DSB har tegnet forsikring for tingsskade og driftstab med en selvrisiko på
25.000.000 kr. Skaden, der opgjort til 817.930,64 kr., ligger under selvrisi-
kobeløbet. Skaden er derfor ikke dækket af en tingsskadesforsikring eller
driftstabsforsikring, hvilket er betingelsen efter erstatningsansvarslovens § 19,
stk. 1.

Dette følger såvel af forarbejderne til bestemmelsen som af retspraksis.

Hesteejerens erstatningsansvar og DSB’s regreskrav mod forsikringsgiverne er
heller ikke bortfaldet efter erstatningsansvarslovens § 20, allerede fordi
betingelserne i § 20 ikke er opfyldt.

DSB er ikke i almindelighed selvforsikret. DSB er registreret som en selv-
stændig offentlig virksomhed under CVR-nummer 25 05 00 53. Der gælder
intet krav om, at DSB skal have truffet formel beslutning om, hvorvidt DSB er
selvforsikrer eller ikke er selvforsikrer. Det forhold, at DSB har en til-knytning
til staten som en selvstændig offentlig virksomhed, gør ikke auto-matisk, at
DSB falder ind under anvendelsesområdet for § 20.

DSB kan sammenlignes med en lang række kommuner, som ikke er selv-
forsikret, men som tegner forsikringer i markedet på lige fod med private ak-
tører. Det følger udtrykkeligt af forarbejderne til bestemmelsen, at skader, der
påføres kommuner, som er dækket af tings- eller driftstabsforsikring, er
omfattet af § 19, og ikke af § 20.

Højesteret har i UfR1988.109H og UfR 2000.2058 slået fast, at en statslig
virksomheds undladelse af at tegne enkelte forsikringer ikke bringer § 20 i
anvendelse.

Da DSB-loven trådte i kraft i 1999, fremgik det udtrykkeligt af lovens § 13, at
DSB skulle tegne forsikringer. Af forarbejderne til loven fremgik direkte, at
DSB som selvstændig offentlig virksomhed ikke længere ville være om-fattet
af den gældende selvforsikringsordning for statsinstitutioner.

Det samme gør sig gældende for DSB S-tog A/S. Begge virksomheder skal
derfor etablere alle nødvendige lovpligtige forsikringer i forbindelse med
udøvelsen af deres virksomhed herunder ansvarsforsikringer i forbindelse med
selve jernbanedriften.

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16



/

Side 3/7

DSB tegner således, som det også er godtgjort ved vidneforklaringerne, i al-
mindelighed forsikring, herunder for tingsskade og driftstab, erhvervs- og
produktansvar, bestyrelses- og direktionsansvar, kriminalitet, arbejdsskade,
entreprise, auto og rejser, fuldkommen på samme måde som enhver anden
virksomhed.

DSB opfylder således ikke betingelsen om ”i almindelighed” at være selv-
forsikrer, jf. § 20.

Det bestrides, at DSB er selvforsikret for den konkrete skade pga. selvrisiko-
beløbets størrelse på 25.000.000 kr.

Af forarbejderne (LFF1983-1984.2.7) til EAL § 20 fremgår, at ”...Bestem-
melsen [§ 20] omfatter heller ikke de tilfælde, hvor en offentlig institution nok
forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen
for mindre skader.”

Selvrisikoens størrelse er således uden betydning for vurderingen af, om DSB
er selvforsikret i henhold til § 20. Afgørende er, om DSB ”i alminde-lighed2
er selvforsikrer.

Af forarbejderne (LFF1983-1984.2.7) til § 19, stk. 1, fremgår endvidere:
”Er der tegnet forsikring med selvrisiko [som i denne sag] , er der erstat-
ningsansvar for det beløb, som selvrisikoen udgør [op til 25.000.000 kr. i
denne sag] . Skadelidte kan derfor gøre regres for den del af tabet, der ligger
inden for selvrisikobeløbet, hvilket er tilfældet i denne erstatningssag.

Størrelsen på DSB’s selvrisiko er et kommercielt og kontraktuelt anliggende
mellem DSB og dennes forsikringsgivere. DSB har ingen lovhjemlet pligt til
at tegne skadeforsikring med et lavt selvrisikobeløb med det formål, at DSB’s
skadesforsikring skal dække skader (herunder skader på under 25.000.000 kr.)
forårsaget af privatpersoner. Sådanne skader er tidligere og på sædvanlig vis
dækket af skadevoldernes ansvarsforsikringer.

Der er således ikke i medfør af EAL § 20 grundlag for at stille hesteejeren som
om skaden var dækket af en forsikring, jf. forudsætningsvist § 19, stk. 1.

DSB har krav på renter, som anført i betalingspåstanden, fra den 15. februar
2015, som er 30 dage efter den 16. januar 2015, hvor forsikringsgiverne
modtog DSB’s skadesopgørelse på 817.930,64 kr., jf. rentelovens § 3, stk. 3.
Tryg Forsikring havde på dette tidspunkt anerkendt ansvaret for skaden.

Erstatningsbeløbet er ubestridt og er ikke ændret siden opgørelsen sendt til
forsikringsselskaberne den 16. januar 2016.

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16



/

Side 4/7

Forsikringsgiverne var således den 16. januar 2015 i besiddelse af de oplys-
ninger, som må anses for nødvendige for at bedømme kravets berettigelse og
størrelse.

Tvisten i denne sag angår hverken kravets berettigelse eller størrelse, hvor-for
der ikke er grundlag for at lægge en senere rentedato til grund end den 15.
februar 2015.

Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S har i påstandsdoku-ment
af 6. april 2018 gjort gældende, at erstatningspligten er bortfaldet erfter
erstatningsansvarslovens §§ 19 og 20. Disse bestemmelser skal læses i sam-
menhæng og må sammenholdes med intentionen bag det samspil, der er
mellem de to bestemmelser.

Ved erstatningsansvarslovens indførelse ønskede lovgiver en retsstilling for så
vidt angår privatpersoner, der forvolder tingsskade under omstændighe-der,
der ikke kan anses som grov uagtsomhed, som kan beskrives således:

Der skal i denne situation kun være erstatningsansvar for skadevolder, så-
fremt skadelidte ikke har tegnet tingsforsikring eller driftstabsforsikring til
dækning af en skade/et tab af den omhandlede art. Princippet om bortfald af
skadevolders ansvar gælder tillige, såfremt en offentlig institution i alminde-
lighed undlader at tegne forsikring (er selvforsikrer).

Denne klare intention fra lovgivers side er kommet til udtryk i bestemmel-
serne i erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1 og § 20.

Lovgivers intention om, at staten og offentlige institutioner - på lige fod med
andre skadelidte – må give afkald på at gøre en privat skadevolder erstat-
ningsansvarlig, såfremt der enten er tegnet forsikring, eller man har valgt at
være selvforsikrer, kan ikke gøres illusorisk ved at etablere en tings- og/eller
driftstabsforsikring med så stor selvrisiko, at i praksis alle eller langt de fle-ste
skader falder uden for dækningen.

Derfor anføres det også i lovens forarbejder, jf. bemærkningerne til lovfors-
laget, at : "… bestemmelsen omfatter … ikke tilfælde, hvor en offentlig in-
stitution nok forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv
overtager risikoen for mindre skader. "

Modsætningsvis følger, at erstatningslovens § 20 – status som selvforsikrer –
må gælde, hvis den offentlige institution har overtaget risikoen ikke blot for
mindre, men også for meget store skader.

DSB har under denne sag oplyst, at man har tegnet forsikring til dækning af
sådanne skader, som denne regressag vedrører, med en selvrisiko på 25 mio.
kr., hvorved DSB altså selv har overtaget risikoen for skader op til dette be-

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16



/

Side 5/7

løb.

Det betyder, at en skade på f.eks. 24,9 mio. kr. falder uden for forsikrings-
dækningen. En sådan skade ligger selvsagt meget langt fra en sådan "mindre
skade", som efter erstatningsansvarslovens forarbejder kan accepteres som den
offentlige institutions selvbehold, uden at man anses som selvforsikrer.

I en sag, hvor den relevante forsikring kun dækker særdeles store skader på
over 25 mio. kr. – reelt nærmest begrænset til "katastrofescenarier" – må DSB
anses som selvforsikrer i erstatningsansvarslovens § 20's forstand, hvorefter
reglerne i erstatningsansvarslovens § 19 finder anvendelse. Deref-ter er
hesteejerens ansvar bortfaldet, og derfor kan DSB ikke rejse erstat-ningskrav
mod hesteejerens forsikringsselskaber.

Den beskyttelse af skadevolder, som erstatningsansvarslovens §§ 19 og 20
skal sikre, kan ikke gøres illusorisk ved at tegne forsikring med så høj selvri-
siko, at den offentlige institution i realiteten er selvforsikrer, bortset fra me-get
særegne og sjældne skadescenarier. Derfor giver det i et tilfælde som det
foreliggende ikke mening at påberåbe sig, at begrænsningen i erstatningsan-
svarslovens § 19, stk. 1, i form af ordene "det omfang, en skade er dækket af
en tingsforsikring ", skulle berettige DSB til at gennemføre erstatningskrav
over for den private skadevolder, der er omfattet af beskyttelsen i erstat-
ningsansvarslovens §§ 19 og 20. Man ville i givet fald omgå lovgivers inten-
tion bag erstatningsansvarslovens §§ 19 og 20 om beskyttelse af en privat
skadevolder mod regres fra en offentlig institution, såfremt sidstnævnte kun-ne
sikre en sådan regresadgang ved at tegne forsikring med en så høj selvri-siko,
at forsikringsdækning aldrig eller kun i yderst sjældne situationer kun-ne
komme på tale.

For det tilfælde, at retten ikke giver medhold i dette synspunkt, er det gjort
gældende, at erstatningsbeløbet ikke som hævdet af DSB skal forrentes fra den
15. februar 2015. Forsikringsselskaberne havde ikke på dette tidspunkt
modtaget sådanne oplysninger, som var nødvendige for at afklare, dels om
forsikringstager var rette ansvarssubjekt, dels hvorledes en eventuel erstat-ning
skulle opgøres.

Disse forhold blev først afklaret under den længerevarende korrespondance,
der pågik indtil januar 2017.

Først med de oplysninger, det ultimo 2016 lykkedes at få fra sagsøger, var de
sagsøgte i stand til endeligt at vurdere og få afklaret, dels om forsikrings-
tageren var rette ansvarssubjekt, dels om sagsøgers erstatningskrav var kor-
rekt opgjort og dokumenteret.

Efter rentelovens § 3, stk. 3, skal der tidligst betales rente fra det tidspunkt,
hvor der er gået efter 30 dage efter den dag, hvor skyldneren var i stand til at
indhente de oplysninger, som var nødvendige for at bedømme kravets beret-

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16



/

Side 6/7

tigelse og størrelse.

Forsikringsselskaberne manglede en række væsentlige oplysninger, som var
nødvendige for at kunne afgøre, om der skulle betales erstatning til DSB, og i
givet fald hvor stort et beløb DSB havde krav på at få erstattet.

Eksempelvis sendte DSB først i november 2015 de yderligere oplysninger og
det yderligere dokumentationsmateriale til belysning af og dokumentati-on for
erstatningskravet. I dette brev beklagede DSB da også, at man ikke tidligere
har fremsendt det pågældende dokumentationsmateriale

Øvrige oplysninger, som var nødvendige for at kunne afklare erstatningskra-
vet, fremgår af DSB's skrivelser af 18. april 2016, 15. juni 2016 og 2. no-
vember 2016. Endnu i december 2016 fremkom der fortsat oplysninger, som
var nødvendige, for at forsikringsselskaberne kunne tage endelig stilling til
erstatningskravet og dets størrelse, jf. DSB's skrivelser af 12. december 2016.

En eventuel erstatning kan derfor tidligst kræves forrentet fra 30 dage efter
den 12. december 2016, hvor de sidste, nødvendige oplysninger fremkom.

Rettens begrundelse og afgørelse

Om bortfald af erstatning efter erstatningsansvarslovens § 19 og § 20
DSB har tegnet tings- og driftstabs forsikring, herunder for skade på tog.
Selvrisikoen i henhold til denne forsikring er på 25.000.000 kr. Skaden er
derfor ikke dækket af forsikringen. Erstatningsansvaret er allerede derfor ik-ke
bortfaldet med henvisning til erstatningsansvarslovens § 19.

DSB er en selvstændig offentlig virksomhed, som ved etableringen i 1999 i
henhold til DSB-loven (lov nr. 485 af 1. juli 2998) § 13 skulle tegne nød-
vendige forsikringer, idet virksomheden ikke længere var omfattet af den
gældende selvforsikringsordning. Det er ved forklaringerne fra under direk-tør
i DSB, Vidne 1, og fra forsikringsmægler Vidne 2 godtgjort, at DSB siden har
overholdt denne forpligtelse, og at forsikringer-ne tegnes efter udbud på
sædvanlige vilkår og på basis af relevante kommer-cielle vurderinger. Der er
derfor intet grundlag for at anse DSB for omfattet af erstatningsansvarslovens
§ 20.

Erstatningsansvaret er derfor heller ikke bortfaldet efter erstatningsansvars-
lovens § 20.

Der er efter formuleringen af §§ 19 og 20 og disses forarbejder ikke grund-lag
for at anse erstatningsansvaret for bortfaldet efter disse bestemmelser med
henvisning til størrelsen af selvrisikoen, således som anført af forsik-
ringsselskaberne.

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16



/

Side 7/7

Med denne begrundelse tager retten DSB's betalingspåstand til følge.

Om rentedato
Skaden skete den 6. april 2013. Den 16. januar 2015 fremsendte DSB pr. mail
krav om betaling af 817.930,64 kr. Mailen var vedhæftet skadesopgø-relse
med bilag.

Forsikringsselskaberne har i efterfølgende mailkorrespondance stillet
spørgsmål til hegnspligt, til DSB's forsikringsforhold og til enkelte elemen-ter
i erstatningsopgørelsen. Besvarelserne fra DSB har ikke givet grundlag for
ændring af spørgsmålet om erstatningspligten eller ændring af kravets
opgørelsen.

Der er ikke godtgjort omstændigheder, der kan begrunde, at forsikringssel-
skaberne ikke den 16. januar 2015 var i stand til at indhente de oplyninger, der
måtte anses for nødvendige for at bedømme kravets berettigelse og stør-relse.
På denne baggrund tages DSB's rentepåstand til følge, som neden for bestemt.

Omkostninger
Forsikringsselskaberne skal in solidum betale sagsomkostninger til DSB med
69.940 kr. Beløbet er til dækning af retsafgift med 19.940 kr., og af ud-gift til
advokatbistand med 50.000 kr. Beløbet er fastsat henset til sagens værdi og
forløb.

Thi kendes for ret:
Condordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S skal inden 14 dage til DSB
betale 817.930,64 kr. med tillæg af procesrente fra den 15. februar 2015, samt
sagsomkostninger med 69.940 kr.

Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8a.

Dommer

STD061446-S01-ST01-K194-T3-L01-M00-\D16