Sagen drejer sig om erstatning fra en kommune som følge af seksuelle overgreb begået af en far mod en datter efter kommunens beslutning om hjemgivelse af barnet
Ret: Retten i Kolding (1. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Erstatning uden for kontrakt;

/

RETTEN I KOLDING
DOM

afsagt den 12. januar 2021

Sag BS-28/2012-KOL

Sagsøger
(advokat Lars Sandager)

mod

Sagsøgte (Kommune)
(advokat Jens Andersen-Møller)

Denne afgørelse er truffet af Dommer.

Sagens baggrund og parternes påstande

Sagen er anlagt den 15. november 2012.

Sagen drejer sig om erstatning til fra en kommune som følge af seksuelle over-
greb begået af en far mod en datter efter kommunens beslutning om hjemgivel-se
af barnet.

Sagsøger har fremsat følgende påstand:

Principalt:
Sagsøgte tilpligtes til sagsøger at betale kr. 3.948.446,50 med tillæg af gældende
procesrente af kr. 131.900 fra 1. januar 2007, af kr. 2.132.812,50 fra 1. januar 2011
og af kr. 1.683.734 fra 15. september 2020 – alt til betaling sker.

Subsidiært:



/

2

Sagsøgte tilpligtes til sagsøger at betale kr. 3.122.534,00 med tillæg af gældende
proces-rente af kr. 1.138.800,00 fra 1. januar 1985 og af kr. 1.983.734,00 fra 15.
september 2020 – alt til betaling sker.

Sagsøgte (Kommune) har fremsat påstand om frifindelse, subsidiært at den
påståede erstatning og godtgørelse fastsættes til et mindre beløb og alene tillægges
rente fra kravenes indenretlige fremsættelse.

Sagsøger har fri proces.

Dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218
a.

Oplysningerne i sagen

Der er truffet afgørelse om spørgsmålet om forældelse af byretten, Vestre Landsret
og Højesteret. Af Højesterets kendelse af den 30. august 2018 fremgår:

”…
Sagsfremstilling
Sagsøger anlagde den 15. november 2012 sag mod Sagsøgte (Kommune) ved
Retten i Kolding. Sagen drejer sig om, hvorvidt Sagsøgte (Kommune) har handlet
an-svarspådragende ved at tilsidesætte sine forpligtelser i forbindelse med, at der
blev begået seksuelle overgreb mod hende i en periode fra 1979 til 1985.
…
Ved lov nr. 140 af 28. februar 2018 blev der indsat et nyt stk. 5 i forældelseslo-
vens § 3, der ophæver forældelsesfrister på fordringer på erstatning eller godt-
gørelse, som udspringer af, at en forvaltningsmyndighed har tilsidesat lovbe-
stemte forpligtelser over for en person under 18 år i forbindelse med overgreb
begået over for denne. Af ikrafttrædelsesbestemmelsens § 5, stk. 3, fremgår, at den
nævnte bestemmelse i forældelsesloven også Emder anvendelse på fordrin-ger, der
er forældet før lovens ikrafttræden.

Ved brev af 17. april 2018 har Sagsøgte (Kommune) med henvisning til denne
lovæn-dring taget bekræftende til genmæle.
…
Under hensyn til sagens karakter, forløb og udfald finder Højesteret, at ingen af
parterne skal betale sagsomkostninger for Højesteret til den anden part eller
statskassen vedrørende det spørgsmål, som denne højesteretskendelse angår, jf.
retsplejelovens § 315, jf. § 312, stk. 3.

Højesteret finder endvidere, at der ikke er grundlag for efter retsplejelovens § 320
at pålægge statskassen at erstatte Sagsøgte (Kommune)s udgifter.



/

3

Højesteret finder, at sagens omkostninger for byretten og landsretten mest hen-
sigtsmæssigt kan fastsættes i forbindelse med sagens endelige afslutning.

Landsrettens dom ophæves herefter, og sagen hjemvises til fortsat behandling ved
Retten i Kolding.

Thi bestemmes:

Landsrettens dom ophæves, og sagen hjemvises til fortsat behandling ved Ret-ten i
Kolding

Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for Højesteret til den anden part
eller statskassen vedrørende det spørgsmål, som denne højesteretskendelse an-går.
…”

Der er endvidere truffet delafgørelse om ansvarsgrundlaget ved Retten i Kol-dings
kendelse af den, hvoraf fremgår:

…
”Sagen drejer sig om drejer sagen sig om, hvorvidt Sagsøgte (Kommune) har
handlet ansvarspådragende ved at tilsidesætte sine forpligtelser i forbindel-se med,
at der blev begået seksuelle overgreb af faderen mod Sagsøger perioden fra 1979-
1985.

Retten har udskilt spørgsmålet om, hvorvidt Sagsøgte (Kommune) har handlet an-
svarspådragende til særskilt behandling.

Sagsøger har fremsat følgende påstand:

Sagsøgte (Kommune) skal anerkende at være erstatningsansvarlig over for
Sagsøger for tilsidesættelse af sine forpligtelser, herunder for ikke at have truffet
fornødne foranstaltninger for at sikre hende mod de seksuelle overgreb, der blev
begået mod hende af faderen i perioden 1980-1985.

Sagsøgte (Kommune) har påstået frifindelse.

Sagsøger har fri proces.

Dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218
a.

Oplysningerne i sagen

Sagsøger, der er født Dato 1966, blev i 1971 anbragt udenfor hjem-met på grund af
skadelige opvækstvilkår. Sagsøger var først frivilligt



/

4

og siden tvangsanbragt på børnehjemmet Institution 1. Opholdet fortsatte frem til
1979, hvor forældrene på ny anmodede om hjemgivelse. Sagsøgte (Kommune) traf
af-gørelse om hjemgivelse den 27. marts 1980. Hjemgivelsen blev effektueret den
20. juni 1980. Det fremgår ikke af sagen, hvorvidt kommunen forud for afgørel-
sen om hjemgivelse indhentede udtalelse fra børnehjemmet.

Der var tale om en foreløbig afgørelse om hjemgivelse, som skulle være gælden-de
i et halvt år, men der er ikke oplysninger om eventuel genbehandling af sa-gen.

Som led i beslutningen om hjemgivelse blev der tilknyttet en personlig rådgi-ver,
Vidne 1, for Sagsøger. Vidne 1 havde telefonsamtaler med først en unavngiven
ansat på børnehjemmet og herefter med en leder af samme.

Vidne 1 udfærdigede i forlængelse af telefonsamtalerne to telefonnotater.

Af notat af 29. april 1980 fremgår bl.a.:

"Ringede til Institution 2. Talte med medarbejder, som havde været der
i 3(0) år, som sagde at de var kede af, at pigerne skulle hjem. Havde et
dårligt indtryk af familien, mente bl.a., at fade-ren ville gå i seng med
Sagsøger. De opførte sig som et forelsket par...."

Af notat af 30. april 1980 fremgår bl.a:

"Talt med Person 1 leder på Institution 2 pr. telefon Hun giver udtryk
for den samme skepsis som hendes medarbejder. Faderen vil-le have, at
Sagsøger som 13- årig skulle have p-piller."

Den personlige rådgiver udfærdigede den 7. august 1980 en rapport med anbe-
falinger til kommunen vedrørende indsatsen for familien. Det fremgår bl.a. her-af:

”Person 4

…

Han har svært ved at forstå baggrunden for almindelige normer og adfærd. F.eks.
kan han ikke forstå, at forældre ikke må gå i seng med deres børn...

"Jeg mener, at der på længere sigt er to muligheder ikke alene for Sagsøger og
Søster, men også for de to øvrige børn, hvis de skal lære så meget, at de senere
skal kunne klare et rimeligt normalt liv.



/

5

1. Man kan bygge et enormt net af hjælpe- og støtteforanstaltninger op omkring
familien, dette vil sætte dem i stand til at forblive samlet, og gøre børnenes for-
hold nogenlunde tålelige.

…

Personlig rådgiver til alle børnene plus en eller anden form for psykologisk og
pædagogisk påvirkning af familien. Det jeg kan yde, vil ikke være nok.

2. Anbringelse af alle børnene udenfor familien i familiepleje. Det vil nok være
den løsning som i virkeligheden tilgodeser børnenes tarv bedst muligt på læn-gere
sigt.

Dog skal Sagsøger spørges om hun vil blive hjemme..."

Sagsøger blev den 16. maj 1981 hospitalsindlagt efter et selvmordsfor-søg. Det
fremgår af sygehusjournalen, at faderen samme dag havde ringet til hospitalet og
oplyst:

”... Sagsøger havde så sent som i onsdags forsøgt at overtale sin fader
til at gå i seng med hende. Dette havde Sagsøger også tidligere forsøgt,
men faderen havde konsekvent afvist hende...”

Det fremgår endvidere af sagen, at Vidne 1 fratrådte som personlig rådgiver for
Sagsøger med virkning fra den 1. oktober 1981.

Person 2 blev ansat som støttepædagog i familien fra april 1981. I forbin-delse
med ansættelsen blev der i kommunen udarbejdet en behandlingsplan, der indebar:

”…
I. Genetablering af hjemmet, så det rent praktisk var funktionsdueligt.
II. Placering af hjemmepædagog 20 timer ugentligt, til aktivt at gå ind i

praktisk tilrettelægning af hele funktions- og handlingsmønsteret i fa-
milien.

III. Styring af familiens økonomi, og de talrige aktiviteter, de konstant
forsøger at sætte i gang.

IV. Afklaring af, hvor faderen fremover ønsker at bo, og familiens hold-
ning til iværksættelse af hjælpeforanstaltninger.

V. Skabe et tæt samarbejde mellem de behandlende parter.
…”

Person 2's ansættelse ophørte ultimo 1981. Der er ikke i sagen oplysnin-ger om
hjælpeforanstaltninger, udover af økonomisk art til Sagsøger fra denne periode og
frem til hun fyldte 18 år.



/

6

Faderen blev ved Vestre Landsrets ankedom af 16. januar 1986 i dømt 3 års
fængsel for overgreb mod Sagsøger i perioden 1980-1985.

Forklaringer

Sagsøger har, foreholdt sin forklaring fra straffesagen mod faderen, forklaret, at
hun kan vedstå forklaringen. Hendes hukommelse fra hendes barn-dom er dårlig.
Der er meget, som hun ikke husker. Under anbringelsen var hun på besøg i
hjemmet ca. hver anden weekend. Der var rodet og beskidt i hjem-met, hvor hun
og søsteren ikke havde værelser. Hun ved ikke, hvorfor de flytte-de så mange
gange.

Hun fortalte ikke nogen om faderens overgreb. Overgrebene fortsatte efter hun var
flyttet hjemmefra og havde fået et værelse. Da det gik for hende, at hendes søster
også blev udsat for overgreb, valgte hun at melde overgrebene. Det var også, fordi
hun på daværende tidspunkt havde fået en kæreste, som hun var rigtig glad for, og
hun fik derfor modet til at anmelde forholdet. Hendes far sag-de, at overgrebene
godt kunne fortsætte, selvom hun havde fået en kæreste og selv, hvis hun blev gift
og fik børn.

Hun kan ikke huske ret meget omkring, hvordan kommunen var inde over sa-gen
igennem årene og hvilken støtte hun modtog. Hun var igennem flere år ble-vet
mobbet i skolen, fordi hun var "kommunebarn" og boede på børnehjem.

Det betød derfor en del for hende at komme hjem og bo, så det kan godt passe, at
hun har udtalt sig positivt om at forlade børnehjemmet og komme hjem at bo.

Hun blev hentet af sin far og Vidne 1 på børnehjemmet. Hun kan ikke huske,
hvordan det gik, lige da hun kom hjem. Der var mange skænderier mellem for-
ældrene. Hun prøvede at aflede forældrenes opmærksomhed ved at lade som om
hun besvimede. Moderen bad hende blot rejse sig. Hendes karakterer i sko-len
faldt drastisk, da hun blev hjemgivet. Hun skulle aflevere brødrene om mor-genen
og hente dem om eftermiddagen og hjælpe til i kiosken. Hun skulle lave mad og
passe børnene om aftenen. Hun tror, at forældrene ville have hende hjem, fordi hun
så kunne hjælpe med at passe brødrene.

Hun tog piller for at begå selvmord. Hendes kat var løbet væk, og det var drå-ben,
der fik bægeret til at flyde over. Faderen lagde an på hende, og tog på hen-des
bryster og sagde, at hun skulle lære at tungekysse. Det hørte moderen, men hun
reagerede ikke. Da hun lige var fyldt 15 år, prøvede faderen at føre et jule-lys op i
hendes skede. Samlejerne var begyndt, da hun prøvede at begå selv-mord. Hun
blev indlagt og var bevidstløs nogle dage. Da hun vågnede, ville hun gerne
indlægges på børnepsykiatrisk afdeling, men hendes far overtalte hende til at lade
sig udskrive. Hun tror, at faderen havde fortalt til hospitalet, at



/

7

hun havde prøvet at få samleje med ham, hvilket han havde afslået, fordi han ville
få hende til at fremstå som utroværdig. Hun blev truet med, at ingen ville tro
hende, hvis hun fortalte om overgrebene. Hun kan ikke huske, at hun har talt med
kommunen om opfølgning efter selvmordsforsøget.

Hun blev ikke spurgt, om hjemgivelsen skulle opretholdes. Det har hun heller ikke
talt med kommunen om. Hun kan godt huske Person 2. Hun talte med ham
indimellem, men hun fortalte ikke om faderens overgreb. Efter 1. april 1982 var
der ikke længere nogen støtte tilknyttet. Hun var oppe ved Person 3 ved børne-
rådgivningen og fik et praktikophold hos en dagplejemor. Hun var deroppe og få
sin løn hver 14. dag.

Da hun fyldte 18 år, overgik hun til en anden afdeling hos kommunen. Misbru-get
af hende fortsatte også efter hun var fyldt 18 år og var flyttet hjemmefra. Da hun
fik en kæreste, som hun var glad for, ville hun stoppe misbruget. Hun fik et møde
med en sagsbehandler hos kommunen, hvor Person 3 også deltog. Han sagde:
"endelig siger du noget." Hun kan ikke huske, om Vidne 1 har spurgt, om hun blev
misbrugt. Hun kan ikke huske, at hun har talt med Vidne 1. Hun kan ikke huske
noget om et voldtægtsforsøg som en anden mand end fa-deren skulle have udsat
hende for.

Vidne 2 har forklaret, at han er i dag 76 år gammel og han er syg. Han var fra 1967
og frem ansat i Børnerådgivningen. Det var et børneværn. Han kan ik ke huske,
hvem der tog sig af familien Person 4 sagen. Han var leder af Bør-nerådgivningen.
Han kender ikke Person 2. Han kender Vidne 1, men kan ikke huske, hvilke
opgaver Vidne 1 udførte, men han var vist pædago-gisk konsulent.

Vidne 3 har forklaret, at hun var ansat på børnehjemmet Institution 1 fra 1971-
1984. Hun husker tydeligt Sagsøger og hendes søster og deres familie. Det var en
broget familie. Ledelsen har sagt til personalet, at når forældrene kom på be-søg,
så skulle de tale faderen efter munden i spørgsmål om økonomi og anbrin-gelsen,
fordi han ellers ville hidse sig op. Han havde tidligere været voldelig over for
sagsbehandlere. Hun kan ikke huske, om forældrene spurgte til børne-nes ve og
vel. Når pigerne var hjemme i weekenden og kom tilbage, kunne de tydeligt
mærke, at faderen fik sat Sagsøger op til, at nu skulle hun hjem og bo. Sagsøger
var på daværende tidspunkt omkring konfirmationsalderen. Da pigerne blev
anbragt, udtalte faderen, at hvis ikke de kunne få pigerne hjem, så ville de bare få
nogle andre børn.

På et tidspunkt var der mistanke om, at der foregik seksuelt misbrug. Der var en
dag, hvor hun fik at vide, at Sagsøger ikke måtte komme i bad, når hun kom til-
bage fra weekend. Hun kan ikke huske, om hun havde kontakt til kommunen.
Ledelsen indberettede deres mistanke til kommunen. Det kan godt være sket
mundtligt. Hun ved ikke med sikkerhed, om der blev underrettet til kommu-nen,
men det antager hun. Der var stor undren på børnehjemmet over, at børne-



/

8

ne skulle hjemgives. Personalet sagde til hinanden, at hvis de piger kommer hjem
nu, så er det kun forældrenes tarv man varetager. Foreholdt Vidne 1's notat fra april
1980, forklarede hun, at det ikke er hende, han har talt med. Det var hendes
indtryk, at Sagsøger og faderen opførte sig som et forelsket par. Kom-
munen iværksatte ikke nogen undersøgelser i anledning af mistanken om
seksuelt misbrug. Hun har sporadisk været i kontakt med Sagsøger siden hen via
Facebook.

Vidne 4 har forklaret, at han godt kan huske sagen om Sagsøger og hendes søster.
Han havde vagten som kriminalassistent, da Sagsøger anmeldte sagen. Fade-ren
forstod ikke, at han havde gjort noget forkert. Han var meget vanskelig. Han fik
faderen anholdt og fremstillet i grundlovsforhør næste dag. Faderen blev anholdt
på sin arbejdsplads, han ved ikke, hvor han boede. Han blev fængslet og han havde
med ham at gøre som arrestant. Han talte ofte med Person 4 f.eks. i forbindelse
med fristforlængelser. Han havde ikke kontakt til Person 4's kone. Der kørte
efterfølgende en sag i Fredericia mod faderen for noget lignende, men han ved
ikke noget nærmere om den sag. Han var i kontakt med Vidne 1, som fortalte om
sine bekymringer om seksuelt mis-brug. Han talte også med andre kommunalt
ansatte. Han vidnede også i retten. Sammen med kommunen fik politiet anbragt
lillesøsteren udenfor hjemmet med det samme. Forholdene i familien var dybt
problematiske og faderens ad færd var helt uansvarlig. Sagsøger forklarede i
detaljer, at hun frygtede, at hendes lillesøster også blev misbrugt. Han kom på et
tidspunkt i kontakt med Sagsøger via Facebook. Sagen har sat dybe spor hos ham.
Han har i forbindelse med denne retssag skrevet en mail til Sagsøger, hvor han
skriver: "held og lykke, Sagsøger, det fortjener du".

Vidne 1 har, foreholdt sin forklaring i straffesagen mod faderen, forklaret, at han
kan vedstå sin forklaring. Han kan stadig godt huske sagen. Det var hans indtryk,
at forældrene fuldstændigt manglede overskud til at tage sig af deres børn. Da
Sagsøger havde forsøgt at begå selvmord, tog han ind på hospitalet og be-søgte
hende, og så kom forældrene. De kiggede på hende og sagde; "nå, hun er ikke
vågen" og så gik de igen. De skulle åbne iskiosken. I sin afsluttende rap-port til
kommunen opregnede han to muligheder; massiv støtte, der skal "slås ring om
familien", ellers skal alle børn i familien tvangsfjernes, hvilket han an-befalede.
Han fortsatte i kommunen, men meddelte til sin chef, at han ville ikke være med til
arbejdet som rådgiver, hvis der ikke blev sat en af de to mulighe-der i værk. Så
ville han ophøre med ansættelsen som personlig rådgiver, hvilket også skete.

Han kan ikke huske, om der på forhånd var sat en udløbsdato på hvervet som
personlig rådgiver. Han kan ikke huske, hvor mange rapporter han skrev. Han kan
ikke huske noget om ansættelsen af Person 2. Det er svært for ham at huske datoer
efter så mange år. Det er hans opfattelse, at kommunen ikke rea-gerede på hans
rapporter. Person 2 blev ansat som en støtteperson, som skulle hjælpe hele
familien. Det var mest praktiske ting som oprydning og økonomi,



/

9

Person 2, der ikke var uddannet pædagog, koncentrerede sig om. Da Sagsøger og
Søster skulle hjemgives, var det på betingelse af, at han blev tilknyttet som
personlig rådgiver. Som resultat af hans rapporter blev der ansat en støtteperson.
Han sagde til kommunen, at det ikke var nok, men han fik at vide, at det var, hvad
der kunne lade sig gøre. Han afleverede sin rapport og det var måden han kom-
munikerede med kommunen om mistanken om seksuelt misbrug på. Han ville ikke
fortsætte med hvervet, fordi der ikke blev gjort nok for børnene. Foreholdt to
telefonnotater fra Institution 1 fra april 1980, forklarede han, at han lavede lidt
undersøgelser, før han overtog rollen som personlig rådgiver. Han har nok afle-
veret de to telefonnotater til kommunen, men kan ikke erindre, at det affødte en
reaktion fra kommunen.

Han kan ikke forklare, hvorfor der ikke står noget om mistanke om seksuelt
misbrug i den første rapport han skrev. Person 4 kredsede meget om seksualitet og
om børnene. I den næste rapport, som han ikke kan tidsfæste, hvor han kom med to
forslag om støtte eller tvangsfjernelse. Han har spurgt bå-de faderen og pigerne,
om der var seksuelt misbrug, hvilket de benægtede. Han har gentagne gange
formuleret, at der er noget rivende galt i forhold til faderen og hans seksualitet i
forhold til børnene. Det var formentligt været til Person 6, der var chef for
børnerådgivningen, han udtrykte sin bekymring. Han tror ikke, at der ligger andre
skriftlige indberetninger fra ham. Han og Sagsøger er venner på Facebook, men
ses ikke. Det er rigtigt, at Sagsøger på et tidspunkt, under hans ansættelse som
personlig rådgiver, ikke ville snakke med ham, og han tror, at grunden hertil var, at
hun blev presset af faderen til at minimere kontak-ten med ham, fordi faderen var
bange for, at Sagsøger ville fortælle ham om de overgreb, som faderen havde
begået. Forældrene var ikke med, men modspille-re i forhold til indsatsen til
børnene. Han kan ikke huske noget, om psykiatrisk behandling til Sagsøger efter
selvmordsforsøget. Sagsøger var meget under påvirkning af forældrene og loyal
mod dem.

Parternes synspunkter

Sagsøger har i sit påstandsdokument anført følgende:

"... Denne delhovedforhandling angår en udskilt del af sagen om tort og ansvar,
idet det ikke til den berammede dato har været muligt at få sagen oplyst til
strækkeligt til at kunne behandle alle erstatningsposter (navnlig Arbejdsmarke-dets
Erhvervssikrings udtalelse mangler). Delhovedforhandlingen angår såle-des en
aftalt eller af retten godkendt udstykning af sagen og skal, hvis sagsøger får
medhold i der har foreligget en krænkelse/ansvar, fortsætte med hensyn til øvrige
udestående erstatningsposter (tabt arbejdsfortjeneste, varigt men og tab af
erhvervsevne m.v.)

Hovedanbringender
Det gøres gældende, at sagsøgte af flere grunde og årsager, der enkeltvis er an-
svarspådragende og i hvert fald kumulativt har været ansvarspådragende for



/

10

sagsøgte, at sagsøgte har krænket sagsøgers rettigheder efter EMRK art. 3 og i
øvrigt, at sagsøgte har ifaldet erstatningsansvar for tilsidesættelse af de regler og
forpligtelser, der i øvrigt påhvilede sagsøgte som kommune efter de nationa-le
regler over for sagsøger.

Retsgrundlaget
Retsgrundlaget for sagsøgtes hjemgivelse var dagældende bistandslov § 123, stk.
1, nr. 4.

Bestemmelserne i § 123 og §§ 125-128 lød:

§ 123. Når det er absolut påkrævet af hensyn til et barns velfærd, kan det sociale
udvalg indtil barnets fyldte 18. år uden samtykke fra forældremyndighedens
indehaver træffe beslutning om

❑ 1) at anbringe barnet uden for hjemmet,
❑ 2) at anbringe barnet i en psykiatrisk hospitalsafdeling eller et hospital for
sindslidende med tilslutning af hospitalets overlæge, selv om de almindelige
betingelser i henhold til lovgivningen om sindslidende personers hospitalsop-hold
ikke er opfyldt,
❑ 3) at nægte hjemgivelse eller ændre anbringelsesstedet, uanset at anbringel-sen
oprindelig er sket med samtykke fra forældremyndighedens indehaver. Stk. 2.
Opretholdelse af hjælpeforanstaltninger efter stk. 1 ud over 1 år forud-sætter
fornyet behandling af sagen i det sociale udvalg. Er den unge fyldt 18 år, kan
hjælpeforanstaltningerne kun opretholdes, såfremt den pågældende giver samtykke
hertil.

§ 125, Under en sag om de foranstaltninger, der er nævnt i §§ 123 og 124, skal
forældremyndighedens indehaver have tilbud om advokatbistand samtidig med, at
pågældende skal gøres bekendt med retten til indsigt i sagens akter ef-ter lov om
offentlighed i forvaltningen. Forinden afgørelse træffes, skal foræl-
dremyndighedens indehaver, værgen, barnet, advokaten og eventuel anden bi-
sidder have adgang til at udtale sig over for udvalget.
Stk. 2. En afgørelse efter 44 123 og 124 skal indeholde angivelse af de faktiske og
retlige forhold, der ligger til grund for afgørelsen.

§ 126. Afgørelser efter §§ 123 og 124 skal træffes i et møde i det sociale udvalg.
Til vedtagelse af en hjælpeforanstaltning kræves, at mindst 2/3 af udvalgets
medlemmer stemmer herfor. Byretsdommeren i retskredsen samt en pædago-gisk-
psykologisk konsulent, der er udpeget af amtsrådet for den kommunale
valgperiode, deltager i mødet uden stemmeret. Er der flere dommere i retskred-sen,
bestemmer justitsministeren, hvem af disse der skal modtage hvervet. Stk. 2.
Dommeren yder udvalget vejledning med hensyn til lovens forståelse og
anvendelse samt vurdering af foreliggende oplysninger.

Dommeren leder forhandlingen og påser, at sagen er tilstrækkeligt oplyst.



/

11

Stk. 3. I Københavns kommune træffes disse afgørelser efter reglerne i en vedtægt,
der skal godkendes af socialministeren.
Stk. 4. Det sociale udvalg kan om fornødent forlange bistand af politiet til gen-
nemførelse af afgørelserne.

§ 127. Når det sociale udvalg ikke kan holde møde, kan foranstaltninger, som af
hensyn til barnets velfærd ikke kan opsættes, iværksættes foreløbigt af forman-den
eller i dennes forfald af næstformanden. Forældremyndighedens indehaver skal
inden 24 timer efter afgørelsen have skriftlig meddelelse herom med angi-velse af
de faktiske og retlige forhold, der ligger til grund for foranstaltningens
iværksættelse med oplysning om retten til indsigt i sagens akter efter lov om of-
fentlighed i forvaltningen. Meddelelsen skal endvidere indeholde tilbud om ad-
vokatbistand.
Stk. 2. En foreløbig afgørelse skal snarest muligt og senest inden 7 dage forelæg-
ges det sociale udvalg til godkendelse efter 4§ 125 og 126, uanset om hjemgivel-se
af barnet har fundet sted. Godkendes den foreløbige afgørelse, forelægges denne
det sociale udvalg til endelig afgørelse inden 1 måned.
Stk. 3. Chefen for den sociale ankestyrelse eller den af ankecheferne, som styrel-
seschefen bemyndiger hertil, kan give pålæg om iværksættelse af en foreløbig
foranstaltning efter stk. 1
§ 128. Beslutninger, der er truffet efter § 123, stk. 1, og § 124, kan indbringes for
den sociale ankestyrelse inden 4 uger efter, at klageren
har fået meddelelse om afgørelsen.
Stk. 2. Berettiget til at indbringe en sag for ankestyrelsen er forældremyndighe-
dens indehaver, den, der faktisk udøver forældremyndigheden, samt, såfremt sagen
vedrører en person, der ikke står under forældremyndighed, den unge el-
ler værgen. Endvidere kan plejeforældre indbringe beslutninger efter 65, stk. 5,
eller efter 124.

Stk. 3. Indbringelse af sagen for ankestyrelsen hindrer ikke iværksættelse af de
besluttede foranstaltninger. Dog kan styrelseschefen eller den af ankecheferne,
som styrelseschefen bemyndiger hertil, under ganske særlige omstændigheder
bestemme, at en beslutning ikke må iværksættes, før ankestyrelsen har truffet
afgørelse i sagen.
Stk. 4. Ved behandling af sagen i den sociale ankestyrelse finder § 125 stk. 1, til-
svarende anvendelse.

Relevant for sagen er endvidere den Europæiske Menneskerettighedskonven- 
tion (E M RK), der er vedtaget 1950 (inkorporeret i dansk ret i 1992). Af art. 3 
fremgår:

”Ingen må underkastes tortur og ej heller umenneskelig eller ned værdigende
behandling eller straf.”

Der er endvidere en forpligtelse til myndighederne efter artikel 5, til at sikre fri-
hed og personlig sikkerhed.



/

12

Endvidere fremgår af bl.a. erklæring om barnets rettigheder, vedtaget af FNs 
generalforsamling den 20. november 1959,

"At barnet som følge af sin fysiske og psykiske umodenhed, har behov for sær-lig
beskyttelse og omsorg, herunder passende juridisk beskyttelse, både før og efter
fødslen."

Der må anses som en forpligtelse der også skal varetages gennem fortolkning og
anvendelsen af EMRK, navnlig art. 3

Retspraksis:

Ved Højesterets dom af 21. marts 2018 (U 2018.2013 H), blev Esbjerg kommune
frifundet for tilsidesættelse af sine forpligtelser i en situation, hvor forurettede blev
misbrugt af en legekammerats far. Højesteret fandt, efter en samlet vurde-ring, at
der ikke i de underretninger og oplysninger i øvrigt, som kommunen havde, eller
modtog, var noget, der burde have givet kommune rimelig anled-ning til begrundet
mistanke om der forelå en påregnelig risiko for overgreb af den karakter, som de
forurettede blev udsat for. Der var derfor ikke handlet an-svarspådragende.

I den såkaldte Slagelsedom fra 2017 (U 2017.3272 ØLD), dømtes Slagelse kom-
mune ved Østre Landsret for krænkelse af EMRK art. 3 og dagældende bestem-
melse i den sociale lovgivning til at betale godtgørelse til 2 søstre, der var blevet
placeret i pleje, hvor de var udsat for misbrug i form af vold og overgreb. Kom-
munen burde have gjort mere for at forhindre overgrebene. Det fremgår af EMD
praksis, at tortniveauet er kr. 300.000,00 i krænkelsessager efter EMRK art, 3 og
Landsretten anfører, at godtgørelsen gives uafhængig af, om forurettet har fået tort
efter bestemmelsen i EAL § 26 eller i øvrigt har fået erstatning fra ger-
ningsmanden eller andre.

Ved Østre Landsrets dom fra 2018 — Kalundborg kommune sagen (2018.3631 
ØLD) — blev Kalundborg kommune dømt ansvarlig for tilsidesættelse af sine
forpligtelser, bl.a. i henhold til EMRK art. 3, ved ikke at have reageret tilstræk-
keligt på en mistanke om overgreb begået en stedfar. Kommunen foretog un-
dersøgelser på baggrund af indberetning, herunder satte en psykolog på famili-en,
men det var efter omstændighederne ikke tilstrækkelig, navnlig når mode-ren også
fornægtede overgrebene. Barnet var derfor overladt til sig selv i famili-en uden
beskyttelse fra en forældre.

Almindelig forvaltningsret og erstatningsretlige regler
Relevant for fastlæggelse af Sagsøgte (Kommune)s forpligtelser i denne sag er
også de almindelige regler om sagsbehandling, herunder forvaltningslovens regler
om oplysning og begrundelse samt god forvaltningsskik, foruden almindelig
erstatningsret.



/

13

Nærmere om anvendelsen af EMRK i dansk ret forud for 1992:

EMRK var ratificeret i Danmark da sagens relevante forløb skete i 1979 og de
følgende år. EMRK blev dog først inkorporeret i dansk ret i 1992. Om anvendel-
sen af EMRK forud for inkorporationen er dansk Institut for Menneskerettighe-der
hørt og Instituttet svarer således:

"Tak for din henvendelse til Institut for Menneskerettigheder, som vi har mod-taget
den 4. januar 2019.

Det fremgår af din henvendelse, at du i forbindelse med en sag søger institut-tets
råd om, hvorvidt EMRK eller principperne heri skulle overholdes af statsli-ge
organer, herunder kommuner og amter, før inkorporering af EMRK i dansk ret i
1992.

Instituttet kan hertil oplyse, at EMRK blev inkorporeret i dansk ret ved lov nr. 285
af 29. april 1992 (Inkorporeringsloven). Betænkning nr. 1220/1991 lægger til
grund for inkorporeringsloven og sammenfatter EMRK's retskildemæssige be-
tydning i dansk retspraksis i tiden før inkorporeringsloven som følgende, jf. be-
tænkningens s. 80 f.

"Den foretagne gennemgang af dansk retspraksis viser, at Den Europæiske
Menneskerettighedskonventionen, anvendes som retskilde ved danske domsto-le.
Højesterets afgørelser [...] viser endvidere, at Højesteret lægger konventions-
organers afgørelser til grund, og at dansk ret er derfor så vidt muligt ad fortolk-
ningsvejen tilpasset til retsudviklingen som fastlagt af konventionsorganer.

Mens Højesteret således følger Den Europæiske Menneskeretsdomstols fortolk-
ning, er Højesteret dog tilbageholdende med at anlægge en selvstændig fortolk-
ning af konventionen... ".

Ud fra det citerede afsnit fra betænkningen kan det udledes, at afgørelser fra EMD
(et konventionsorgan) blev lagt til grund i danske domstole i overens-stemmelse
med Højesterets praksis, mens konventionens bestemmelser ikke blev fortolket
selvstændigt. Betænkningen vedhæftes denne mail.

Vi vedhæfter endvidere vores biinterventionsindlæg i en sag, om en kommunes
erstatningsansvar i forbindelse med, at tre piger var blevet udsat for overgreb
under en anbringelse. Landsretten fandt, at kommunen var erstatningsansvarli-ge
efter EMRK i den pågældende sag. Du kan af vores indlæg læse mere om statens
positive forpligtelser efter EMRK artikel 3 samt finde henvisninger til re-levant
praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (EMD). Dom-men er
trykt i Ugeskrift for Retsvæsen her: U.2017.3272.



/

14

Vi kan endvidere henvise til en landsretsafgørelse fra 2018, hvor en kommune blev
dømt til at betale 300.000,00 kr. i godtgørelse for overtrædelse af EMRK art. 3
over for en 8-årig pige, ved ikke at have forhindret seksuelle overgreb begået mod
hende af stedfar i 1990'erne. Dommen er trykt i Ugeskrift for Retsvæsen her:
U.2018.3631."

Det fremgår således af lovens forarbejder, jfr. betænkning 1220/1991, at EMRK
har været en retsstandard og forpligtende for navnlig danske myndigheder, si-den
Danmarks tiltrædelse af konventionen og således også for inkorporationen i 1992.

Konventionen har derfor været en forpligtende norm og standard, som Sagsøgte
(Kommune) ikke alene kunne men også skulle anvende i sagen fra 1979 og frem.

DEN KONKRETE SUBSUMPTION
Det relevante for sagen er således dels en bedømmelse, jfr. påstand 1, om sagsøgte
har krænket sagsøgers rettigheder i EMRK 3.s forstand ved sin hjemgi-velse og
manglende sikring af sagsøger mod de begåede overgreb, mens hun var hjemgivet,
hvor det afgørende er hvad sagsøgte vidste eller burde vide og forholdene i
familien og risikoen som faderen udgjorde og hvad sagsøgte rent faktisk gjorde, og
i forlængelse heraf, jfr. påstand 2, om sagsøgtes handlinger el-ler undladelse også
konstituerer erstatningsansvar efter dansk rets almindelige regel om erstatning.

Sagsøger gør overordnet gældende at sagsøgte ikke har levet op til sine forplig-
telse, og har hjemgivet på forkert grundlag, samt da hjemgivelsen var sket ikke har
sikret sagsøger fornødent mod overgreb trods viden eller burde-viden om
forholdene i familien var uforsvarlige og uanset konkrete indberetninger og be-
kymringer i relation til seksuelt misbrug fra faderens side. De forhold der kan
lastes sagsøgte udgør både en krænkelse efter EMRK såvel som ansvarsgrund-lag,
hvorfor forholdene behandles samlet:

Krænkelse og ansvar på baggrund af utilstrækkelig sagsoplysning og afgø-
relsesgrundlag

Sagsøger gør gældende at sagsøgte er ansvarlig for ikke at have oplyst sagen til-
strækkelig, inden der bliver truffet afgørelse om hjemgivelse.

Det fremgår af sagens akter, at Sagsøgte (Kommune) ikke hørte børnehjemmet
Institution 1, forinden sagens behandling i det sociale udvalg og afgørelse om
hjemgi-velse. Det var en alvorlig mangel i afgørelsesgrundlaget.

Børnehjemmet Institution 1 havde efter det oplyste — det skal vidneforklaringen
nærmere redegøre for — også forud for marts 1980, indgivet bekymringer til
kommunen i forhold til pigernes besøg hos forældrene og gjorde det også efter
afgørelsen i april 1980, men før hjemgivelsen var effektueret, jfr. bilag 3 og 4,



/

15

med alvorlige bekymringer for pigernes ve og vel i tilfælde af hjemgivelse og
konkrete mistanke om, at familien, navnlig faren, ikke kunne tage vare på pi-gerne
og, at der også var forhold, der klart indikerede, at faren ville seksuelt misbruge
børnene eller i hvert fald var uden normer. Af bilag 3 og 4 fremgår, at Institution 1
havde det dårligt med beslutningen og, at "man mente at faderen ville gå i seng
med Sagsøger". "De opfører sig som et forelsket par"samt, at faren på trods af at
sagsøger kun var 13 år, ville have hende til at bruge p-piller, jf. bilag 4.

Det fremgår videre af sagens akter, at Kommunes afslag på hjemgi-velse var
truffet på grundlag af et nært kendskab til familien. En tidligere be-slutning om
anbringelse af børnene uden for hjemmet var ved Østre Landsret dom af 1972,
bilag 25, blevet stadfæstet på grund af de forhold, der var gælden-de i familien og
som udgjorde en alvorlig fare for børnenes velfærd og der fo-relå ingen
oplysninger der vidnede om, at der siden, frem til ny sag om hjemgi-velse blev
rejst i 1979 eller på afgørelsestidspunktet i marts 1980, skulle være nye og bedre
omstændigheder, tværtimod. Der forelå i 1979 indberetninger om at de 2 små
brødre, der siden var kommet til, mistrivedes og var misrøgtet med et
udviklingsniveau der ikke var alderssvarende, jfr. bilag 2.

Egen læge synes ifølge samme rapport, bilag 2, at indstille til, at der ikke skete
hjemgivelse, idet det var lægens "overbevisning at familiens ressourcer ikke er
store og at man ikke uden at risikere svære problemer, bør udsætte denne fami-lie
for yderligere belastninger".

Det ses ikke i nogen af de bilag der er i sagen, heller ikke sagsøgtes indberet-ning
til den Sociale Ankestyrelse om afgørelsen om hjemgivelse, hvilke særlige forhold,
der har gjort, at Sagsøgte (Kommune) fandt hjemgivelse forsvarligt, i strid med det
Kommune, der havde det største kendskab til familien havde vurderet.

Sagsøgte (Kommune) burde i hvert fald forinden beslutningen var truffet, have
sikret fuld sagsoplysning for at give et bedre beslutningsgrundlag, henset til de
indtil da foreliggende oplysninger, der klart kontraindicerede en hjemgivelse.
Kom-munen gjorde imidlertid ikke dette, og hørte end ikke hørt børnehjemmet, til
trods for at de havde det nærmeste kendskab til sagsøger og familien, ikke mindst
faderen.

Sagsøgtes beslutningsgrundlag har derfor ikke været forsvarligt og er ansvar-
spådragende.

Hjemgivelsen til misrøgt og misbrug har derfor også været en krænkelse af EM-
RK art. 3.

Ansvar og krænkelse af EMRK art, 3 ved ikke at genoptage sagens behand-
ling Efter afgørelsen, men inden hjemgivelsen fik sagsøgte dog indberetninger fra
børnehjemmet om de konkrete forhold, der gav anledning til mistanke om,



/

16

at der ville ske et seksuelt misbrug eller på anden måde fornedrelse/vanrøgt af
sagsøger ved hjemgivelse. Kommunen reagerede dog ikke herpå, til trods for at
hjemgivelsen ikke var effektueret. Det var ellers sådanne nye oplysninger, at
Sagsøgte (Kommune) var forpligtet og burde have genoptaget sagens behandling
og truffet ny afgørelse. Ved at dette ikke skete, har sagsbehandlingen, heller ikke
på dette punkt, været forsvarlig, men har været ansvarspådragende og en
krænkelse af den beskyttelse sagsøger havde krav på kommunen varetog.

Ansvar for den materielle beslutning om hjemgivelse og krænkelse herved
Sagsøger gør endvidere gældende, at sagsøgte også er ansvarlig for den materi-elle
beslutning om hjemgivelse og at denne i sig selv er en krænkelse af EMRK art. 3
og bistandslovens regler. Selv på baggrund af de mangelfulde oplysninger der
forelå, var der klare indikationer på, at en hjemgivelse ville være i strid med
sagsøgtes forpligtelser og sagsøgers rettigheder til beskyttelse efter konventio-nen
og efter bistandslovens § 123.

Det fulgte af dagældende bistandslov § 123, stk. 1, nr., 3, at hjemgivelse skulle
nægtes, hvis det var absolut påkrævet af hensyn til sagsøgers velfærd. Indtil
hjemgivelsen skete, var der i gentagne afgørelser siden 1971, efter lignen-de
bestemmelser, fundet behov for anbringelse af sagsøger uden for hjemmet af
hensyn til hendes velfærd. Der forelå i sagens akter ikke oplysning om at for-
holdene i hjemmet var blevet væsentlig bedre, tværtom. Forholdene omkring de to
senere fødte brødre, der var understimulerede og misrøgtede viste, at en beslutning
om hjemgivelse ville stride mod § 123 og kommunens forpligtelser i øvrigt. Dette
stiller særdeles skærpede krav til om sagsøgtes afgørelse har været forsvarlig og at
sagsøgte beviser dette.

Ud fra det der forelå på tidspunktet for afgørelsen og i hvert fald inden sagsøg-te
effektuerede hjemgivelsen, var der alvorlig tvivl om det forsvarlige i hjemgi-velse
og konkrete oplysninger om faderens tilbøjeligheder, grænseoverskriden-de adfærd
og brødrenes mistrivsel. Det burde have stået sagsøgte klart, at det, ud fra de
oplysninger der forelå og indberetningerne, var absolut påkrævet af hensyn til
sagsøgers og søsterens velfærd, at opretholde anbringelsen og ikke hjemgive og, at
hjemgivelse ville udgøre en selvstændig krænkelse af sagsøgers rettigheder og
krav på beskyttelse, også efter konventionerne og de internatio-nale forpligtelser.

Bestemmelserne i bistandsloven er ikke givet af hensyn til varetagelse af foræl-
drenes hensyn og interesser. De skal varetage hensyn til sagsøgers krav på be-
skyttelse som barn. Sagsøgte har ikke levet op til sine forpligtelser og beskyttet
sagsøger.

Ansvar på grund af mangler ved sagens afgørelse - procedurer blev ikke fulgt

Ud over at der ikke foreligger de fornødne oplysninger for at kunne have truffet en
forsvarlig afgørelse og, at afgørelsen var materielt forkert og en krænkelse af



/

17

sagsøger, ud fra de oplysninger der forelå, gør sagsøger også gældende, at det ikke
er bevist, at afgørelsen er truffet i overensstemmelse med den procedure, der gjaldt
efter kapitel 18 i den dagældende bistandslov. Efter § 125, stk. 1, 2. punktum,
skulle der inden afgørelse blev truffet være givet sagsøger adgang til at udtale sig
over for udvalget. Afgørelsen skal endvidere være begrundet, jf. § 125, stk. 2, med
angivelse af de faktiske retlige omstændigheder, der ligger til grund for afgørelsen.

Videre fremgår det af § 126, at inden beslutningen kunne træffes, skulle det so-
ciale udvalg tiltrædes af en byretsdommer og en pædagogisk — psykologisk
konsulent, jf. § 126. Det må anses for mere end ordensforskrifter men et krav for at
sikre lovlige og rigtige afgørelser. Endelig skal det fremgå, at der skulle gives
adgang, også for barnet, til at indbringe afgørelsen for den Sociale Ankestyrelse, jf.
§ 128, stk. 2.

Sagsøgte skal bevise at disse krav til procedure og klagevejledning mv. er op-fyldt.
Det fremgår ikke af sagens akter, at der er truffet en afgørelse, der har fulgt
proceduren i overensstemmelse med reglerne. Sagsøgte er derfor også an-svarlig
på dette grundlag.

Der er således tale om forhold, der er givet, ikke mindst for at sikre sagsøgers
rettigheder.

Ansvar og krænkelse for ikke at handle adækvat på konkret mistanke og ind
beretninger

Som oven anført indberettede børnehjemmet konkret mistanke om at seksuelt
misbrug ville finde sted i tilfælde af hjemgivelse, jf. bilag 3 og 4. Hjemgivelse
skete alligevel. Den familieterapeut, der blev tilknyttet familien, Vidne 1, hav-de
ligeledes konkrete mistanker og indrapporterede om konkret forhold, der gav
anledning til stærkt at betvivle om forholdende i hjemmet var forsvarlige for
sagsøger. Sagsøgte foretog sig alligevel ikke noget adækvat.

I Vidne 1's brev af 7. august 1980 til socialudvalget, bilag 6, 6 uger efter hjem-
givelsen, fremgår det at forældrene var dysfunktionelle i stærk grad. Børnene
påvirkedes heraf, ikke mindst søsteren, der havde udviklet nervøse bevægelser. Det
gengives at faderen åbent talte om seksuelle relationer til sagsøger og søste-ren
eller i hvert fald gengiver forhold, der gav bestyrket mistanke om seksuelle
krænkelser af børnene, hhv. som minimum upassende og uforsvarlige opvækst-
forhold. Det er gengivet at faderen talte om, at Søster, ikke kunne være alene med
Vidne 1, fordi så vil der komme ting frem om faderens for-hold til Søster. Det
fremgår videre, at børnene er meget bagud i skolen og ikke fik lavet deres lektier. I
rapport, bilag 7, anfører Vidne 1, videre, at faderen er

”voldsom og meget truende over for sine børn. Han har meget svært ved at for-stå
bagrunden for almindelig norm og adfærd. F.eks. kan han ikke forstå at for-



/

18

ældre ikke må gå i seng med deres egne børn. Person 4 virker følelses-kold overfor
sine kone og sine børn.”

Vidne 1's indstilling var, at anbringelse af alle børnene uden for familien i fa-
miliepleje ville være den bedste løsning og, alternativet ville være krav om mas-
sive støtteforanstaltninger i familien af et omfang det var svært tænkeligt mu-ligt.

Kommunen reagerede ikke på disse indberetninger fra børnehjemmet og Vidne 1.
De forblev således i hjemmet uden massive støtteforanstaltninger eller på anden
måde sikring af dem mod overgreb og sikring af deres udvikling. Det blev
tilsyneladende for meget for Vidne 1, der kort tid efter, pr. 1. oktober 1980, ophørte
i sin stilling, og vi ved fra straffesagerne, at overgrebene fortsatte frem til faderens
fængsling i 1985 uden kommunen gjorde noget, i hvert fald ef-fektivt, for at
skærme og sikre dem.

Det fremgår videre at sagsøger blev indlagt efter selvmordsforsøg i perioden, uden
det afstedkom nogen forandringer eller reaktioner fra sagsøgte.

På den baggrund gøres det gældende, at sagsøgte også er ansvarlig for efter
hjemgivelsen ikke at have foretaget fornødent tilsyn og opfølgning og, for ikke at
have reageret fornødent på, som minimum, mistanke om vanrøgt og om seksuelt
misbrug. Det udgjorde tillige en krænkelse af sagsøgtes forpligtelse ef-ter EMRK
art, 3 og FNs vedtagelse om børns krav på beskyttelse. Kommunen har derfor ikke
levet op til at sikre omsorgen af sagsøger og hendes rettigheder og ikke opfyldt den
tilsynsforpligtelse, der følger af den sociale lovgivning og de internationale
forpligtelser. Det var et myndighedssvigt, der har muliggjort misbruget og
vanrøgten af sagsøger og hendes søskende. Herfor er sagsøgte og-så ansvarlig.

Samlet vurdering
I hvert fald, når der ses samlet på sagsøgtes sagsbehandling og afgørelse og ef-
terfølgende tilsynssvigt, er sagsøgte erstatningsansvarlig for sine kumulerede fejl,
der har muliggjort misrøgten og misbrugen af sagsøger. Forholdene og sagsøgtes
ageren eller mangel på samme har endvidere udgjort en krænkelse, der efter EMD
praksis og Østre Landsrets domme takseres til en tortgodtgørel-se kr. 300.000,00.

Konklusion
Sagsøgte er, af flere selvstændige årsager og i hvert fald samlet set, erstatnings-
ansvarlig over for sagsøger for det misbrug, som hjemgivelsen muliggjorde fra
1980 og indtil farens fængsling i 1985. Forholdet konstituerer endvidere en
krænkelse af EMRK art. 3 for hvilken sagsøger har ret til tortgodtgørelse kr.
300.000,00, subsidiært at sagsøger har ret til at få sagsøgte dømt til at anerkende at
der har foreligget en krænkelse foruden at tilsidesættelse af sagsøgtes pligter giver
ret til erstatning efter reglerne i erstatningsansvarsloven, som er udskudt



/

19

til fortsat behandling forudsat retten deler sagsøgers opfattelse om sagsøgtes
ansvar.

Årsagssammenhæng og erstatningskrav
Idet denne delhovedforhandling alene omhandler ansvar og tort efter EMRK og
EMD praksis, ligger det uden for delhovedforhandlingen af tage stilling til i øv-
rigt, til hvilke tab, skader og årsagssammenhæng, som misbruget har medført og
dermed sagsøgtes erstatningsforpligtigelsesomfang. Det må afgøres under den
fortsatte retssag.
#
…”

Sagsøgte (Kommune) har i sit påstandsdokument anført følgende:

”... Anbringender

Det bestrides, at det er godtgjort, at Sagsøgte (Kommune) i forbindelse med
ophøret af den tvangsmæssige anbringelse i 1980 og i årene efter har udvist fejl
eller for-sømmelser med relation til den forvaltningsretlige behandling af
sagsøgers fa-milies sociale sag, herunder i forbindelse med tilsynet med
forholdene i hendes hjem.

Der er ikke holdepunkter for at fastslå, at kommunens sagsbehandling, der har haft
fokus på den samlede belastning i familien, har afveget fra, hvad der har været
sædvanligt og anerkendt som forsvarligt på tidspunktet for sagsforløbet.

Det bemærkes indledningsvist, at det er ubestridt, at forholdene i sagsøgers hjem
var meget problematiske, men krav om erstatning og godtgørelse for ska-der, der
kan henføres til alt andet end kommunens tilsidesættelse af lovbestem-te
forpligtelser i forbindelse med seksuelle overgreb begået over for sagsøger, er
forældede. Dette er i overensstemmelse med Vestre Landsrets dom i sagen, og
retstilstanden er ikke i øvrigt ændret ved indsættelsen af stk. 5 i forældelseslo-vens
§ 3.

Som anført i Højesterets kendelse af 30. august 2018 drejer sagen sig om, hvor-
vidt Sagsøgte (Kommune) har handlet ansvarspådragende ved at tilsidesætte sine
forpligtelser i forbindelse med, at der blev begået seksuelle overgreb mod sagsøger
i en periode fra 1979-1985.

Sagsøgte frafaldt på baggrund af lov nr. 140 af 28. februar 2018 indsigelsen om, at
et eventuelt krav, der kunne henføres hertil, var forældet.

Sagsøger har nu gjort gældende, at sagsøgte "ikke har levet op til sin tilsyns- og
omsorgsforpligtelse", og det bestrides, at sagsøger kan udvide sin argumenta-tion,
således at denne omfatter mere, end hvad der er angivet ovenfor.



/

20

Loven tager alene stilling til spørgsmål om ophør af fordring på godtgørelse og
erstatning i sager, hvor det er godtgjort, at en myndighed har tilsidesat sine lov-
fæstede forpligtelser. Lovgivningen lemper således ikke den bevisbyrde, en er-
statningssøgende har, og den af sagsøger udøvede passivitet og den lange tid, der
er gået siden de kritiserede forhold skulle være begået, skærper i betydeligt
omfang beviskravene, særligt i lyset af sagsøgers meget sene sagsanlæg, hvor hun i
en meget lang årrække som voksen har haft fuld indsigt i problematikken.

Det fremgår af sagens akter, at sagsøgers familie tilflyttede Sagsøgte (Kommune)
den 23. oktober 1976, men at handlepligten efter aftale mellem Sagsøgte
(Kommune) og Kommune forblev i Kommune, der havde stået for anbringel-sen
og det efterfølgende tilsyn hermed.

Sagsøgte (Kommune) overtog først reelt handlepligterne efter Ankestyrelsens
afgø-relse af 5. februar 1980, hvor Ankestyrelsen vurderede, at sagsøger måtte
anses for at have opholdskommune sammen med forældrene i By 2.

Beslutningen om hjemgivelse truffet på et møde i Sagsøgte (Kommune)s sociale
ud-valg den 27. marts 1980 var baseret på rapport fra Børnerådgivningskontoret af
27. marts 1980 (bilag 2).

Beslutningen om hjemgivelse blev truffet i henhold til bistandslovens § 123, stk. 1,
nr. 4. Efter denne bestemmelse kunne Det Sociale Udvalg nægte hjemgivelse, "når
det er absolut påkrævet af hensyn til et barns velfærd".

Anbringelse uden samtykke blev dengang anset for et meget alvorligt indgreb i
forældrenes ret til at bestemme over barnet, og anbringelse uden for hjemmet blev
betragtet som et indgreb i den personlige frihed, jf. grundlovens § 71. Da der var
tale om beslutninger af meget alvorlig art, blev der fastsat særlige regler i
bistandslovens §§ 125-126, herunder om en regel om at en beslutning om
hjemgivelse alene kunne ske med 2/3 af Det Sociale Udvalgs medlemmer, og det
var fastsat i bistandslovens § 126, at der i mødet skulle deltage en byrets-dommer
og en pædagogisk psykologisk konsulent udpeget af amtsrådet.

Praksis vedrørende tvangsanbringelse var dengang restriktiv, og der er ikke
holdepunkter for at fastslå, at afgørelsen på baggrund af de dengang forelig-gende
oplysninger ikke var korrekt og i overensstemmelse med lovgivningen og den
dengang gældende praksis.

Det forhold, at Kommune muligt har haft en anden opfattelse af spørgsmålet om
hjemgivelse, også henset til de generelle forhold i forældrenes hjem, kan ikke føre
til en anden vurdering.

I forbindelse med afgørelsen blev der efter den dengang gældende bistandslovs §
33, stk. 1, nr. 2, beskikket en personlig rådgiver for sagsøger, jf. den dengang
gældende bistandslovs § 32, stk. 4, hvorefter det påhviler Det Sociale Udvalg at



/

21

yde forældremyndighedens indehaver "særlig vejledning og støtte, når barnet har
vanskeligheder i forhold til sine daglige omgivelser, skolen eller samfundet, eller
når barnet i øvrigt lever under utilfredsstillende forhold".

Det Sociale Udvalg har ikke fundet grundlag for at gennemtvinge undersøgel-ser
efter den dengang gældende bistandslovs § 32, stk. 3, hvorefter barnets for-hold
skal undersøges, når det må antages, at et barn trænger til særlig støtte. Det blev
heller ikke vurderet, at der var grundlag for at bringe § 32, stk. 3, 2. pkt., i
anvendelse. Efter denne bestemmelse skal Det Sociale Udvalg "i påkrævet fald"
lade barnet undersøge af en læge eller af en psykolog eller eventuelt hen-vise til de
amtslige rådgivningscentre, jf. den dagældende bistandslovs § 87.

De særlige regler om tilsyn med børn og unge i bistandsloven og i senere lov-
givning er med tiden blevet skærpet, og der er over tid kommet mere fokus på
risikoen for overgreb på børn både i eget hjem, i institutioner og under anbrin-
gelse.

Sagsøgte (Kommune)s forhold må vurderes ud fra de normer, der var gældende for
snart 40 år siden, og der har som anført siden været en betydelig udvikling i
kravene til den kommunale indsats i sager som den foreliggende. Dette vil blive
dokumenteret af den dengang foreliggende litteratur, der medtages i sagsøgtes
materialesamling.

Det fremgår af den indhentede speciallægeerklæring af 28. december 2015 (bi-lag
31), at sagsøger nu er af den opfattelse, at de seksuelle overgreb debuterede, da
hun var 12-13 år (1978-1979).

Det fremgår derimod af sagsøgers forklaring under straffesagen mod faren, at det
"vist først (var) efter, at hun var fyldt 15 år, at han havde samleje med hen-de" - det
vil sige efter 9. maj 1981.

Under straffesagen blev faren frifundet for den del af tiltalen, der omhandlede
overgreb før sagsøgers fyldte 15. år og alene dømt for i en periode på 3-4 år, ef-ter
hun var 15-16 år gammel, at have haft samleje med hende.

Domfældelsen bygger altovervejende på sagsøgers og hendes søsters forklarin-ger,
idet bemærkes, at faren til stadighed har fastholdt, at forklaringerne beroe-de på
opspind.

Der er ikke i dag holdepunkter for at afklare de nærmere omstændigheder ved de
påberåbte overgreb, herunder at sådanne skulle have haft en videre tids-mæssig
udstrækning.

Det bestrides således, at der efter sagsøgers hjemgivelse til forældrene i somme-
ren 1980 har foreligget sådanne indikationer eller en således bestyrket mistanke, at
der er grundlag for at fastslå, at Sagsøgte (Kommune) ikke har opfyldt sine so cial-



/

22

retlige forpligtelser efter de dengang gældende regler og den dengang udvikle-de
praksis med relation til iværksættelse af særlige foranstaltninger.

Det bestrides således, at de i 1980 og senere foreliggende oplysninger efter dati-
dens normer har givet en sådan mistanke om, at sagsøgers far forgreb sig på
sagsøger, at der har været grundlag for at reagere i videre omfang end sket.

Den af kommunen i medfør af den dagældende bistandslov beskikkede person-lige
rådgiver overvejede, om der var grundlag for indgriben og politianmeldel-se, men
efter at have spurgt sagsøgers forældre, sagsøger og hendes søster om sine
overvejelser, der blev benægtet, har der ikke været grundlag for efter de dengang
gældende normer at iværksætte yderligere foranstaltninger, og der har ikke efter
den dengang gældende praksis været noget som helst grundlag for at iværksætte
foranstaltninger i form af tvangsanbringelse.

Det fremgår videre af forklaringen, at han "rapporterede til sine foresatte", men at
man ikke vurderede, at der "var noget at gøre ved det", og der er ikke i dag
holdepunkter for at fastslå, at denne vurdering skulle have været uforsvarlig.

Først i august 1985 blev mistanken bestyrket, idet sagsøgers søster da fortalte om
farens misbrug af hende.

Som anført ovenfor, gøres det gældende, at det bevismæssigt må komme sagsø-ger
til skade, at sagen rejses så mange år efter, hvilket i ganske betydeligt grad har
forskertset mulighederne for en forsvarlig oplysning af sagen.

Det fremgår af forarbejderne til ændringen af forældelsesloven, at almindelige
bevisretlige betragtninger fortsat er gældende, og det var i spil, at mange perso-ner
kunne blive skuffede, henset til den strenge bevisbyrde, der måtte påhvile dem, når
man skulle godtgøre, at forhold for mange år siden skulle kunne ka-rakteriseres
som uforsvarlige.

Sagsøgte har forsøgt at identificere og lokalisere de medarbejdere, der i sin tid har
deltaget i behandlingen af sagsøgers sag.

Som anført i processkrift af 28. august 2019 har sagsøgtes omfattende bestræbel-
ser på at identificere personer, der kunne bidrage med oplysninger til sagen, ik-ke
båret nævneværdig frugt.

Som det fremgår, er den forhenværende ekspeditionssekretær hukommelses-
handicappet, og den i sagsakterne omtalte Person 5 har ikke kunnet identificeres.
En fuldmægtig og en sagsbehandler er afgået ved døden.

Ved bevisvurderingen må det også tillægges betydning, at det ikke har været
muligt at fremskaffe alle relevante dokumenter eksempelvis sagsøgers egen læ-ges
journal dækkende en meget afgørende periode fra marts 1984 til januar



/

23

1987, og sagsøgers manglende efterkommelse af sagsøgtes opfordring til at
fremlægge alt journalmateriale må tillægges processuel skadevirkning i over-
ensstemmelse med princippet i retsplejelovens § 344, stk. 2.

…”

Parterne har under hovedforhandlingen nærmere redegjort for deres opfattelse af
sagen.

Rettens begrundelse og resultat

Afgørende for spørgsmålet om ansvarsgrundlag er, om kommunen vidste eller
burde vide, at Sagsøger ved hjemgivelsen var i risiko for at blive udsat for
overgreb og at hun faktisk også blev udsat for overgreb og om kommunen i givet
fald har udfoldet rimelige bestræbelser for at undgå, at hun blev udsat for
overgreb.

Retten lægger til grund, at kommunen før hjemgivelsen blev effektueret var be-
kendt med de to telefonnotater, hvor henholdsvis en ansat og en leder på bør-
nehjemmet udtrykker bekymring for, at der ved hjemgivelsen var risiko for, at
faderen ville udsætte Sagsøger for seksuelle overgreb. Kommunen blev desuden
efter hjemgivelsen bekendt med Vidne 1's rapport af 7. august 1980 og senere
udaterede rapport, hvor han udtrykte bekymring. Det fremgår af vid-
neforklaringen fra Vidne 1, at han flere gange udtalte overfor sine foresatte, at det
var "rivende galt" med faderen og dennes seksuelle moral. Ydermere med-delte
Vidne 1 til kommunen, at han ikke ville være ansat som personlig rådgi-ver mere,
hvis ikke der blev sat ind med mere massiv støtte og endte også med at frasige sig
jobbet.

Retten finder herefter, at der er oplyst omstændigheder, som gav kommunen en
begrundet mistanke om, at der forelå en påregnelig risiko for, at Sagsøger ved
hjemgivelsen og den fortsatte forbliven i hjemmet kunne risikere at bli-ve udsat for
seksuelle overgreb.

På trods den konkret begrundede mistanke om, at Sagsøger ved hjem-givelsen til
forældrene kunne risikere at blive udsat for overgreb, besluttede kommunen at
effektuere hjemgivelsen af Sagsøger. Ligesom hun ikke på ny blev fjernet fra
hjemmet, hvor hun forblev frem, til hun flyttede hjemme-fra.

Serviceloven er flere gange siden perioden 1979 til 1984 ændret og der er herved
sket skærpelser ved kommunernes tilsyn med anbragte børn og børn, der ydes
hjælp i efter serviceloven i hjemmet. Ved bedømmelsen af kommunens adfærd må
der, som også anført af Sagsøgte (Kommune), lægges vægt på den dagældende
lovgivning og administrative praksis. Det bemærkes herved, at kravene til kom-
munens tilsyns- og handlepligt skærpes, når der er er tale om udsatte børn i en



/

24

dårligt fungerende familie med få sociale og personlige ressourcer. Sagsøger var
igennem en lang årrække var anbragt uden for hjemmet. Ved hjem-givelsen af et
sådant barn, var der - også efter datidens lovgivning — anledning til, at kommunen
holdt et tæt opsyn med forholdene i hjemmet og reagerede adækvat på
tilbagemeldingerne fra de kommunalt ansatte, som kom i hjemmet.

I forbindelse med hjemgivelsen foranstaltede kommunen, at der blev tilknyttet en
personlig rådgiver til Sagsøger. Den personlige rådgiver gjorde gen-tagne gjorde
opmærksom på, at indsatsen ikke var tilstrækkelig. Kommunen foranstaltede
herefter, at der blev ansat en støtteperson, Person 2.

Spørgsmålet er herefter, om kommunens hjælpeforanstaltningen kan siges at have
været tilstrækkelige til opfyldelse af dens forpligtelser overfor Sagsøger. Da
overgrebene fortsatte igennem hele perioden og da kommunen ikke forøgede
indsatsen, heller ikke efter Sagsøgers selvmordsforsøg og til-syneladende lod
støtten til familien i henseende til børnene helt ophøre fra 1982, finder retten, at
kommunens indsats i forhold til at varetage tilsyns- og om-sorgsforpligtelsen har
været utilstrækkelig.

Da kommunen ikke iværksatte de nødvendige tiltag for at forebygge, at Sagsøger
blev udsat for overgreb, er kommunen erstatningsansvarlig for krænkelsen af
Sagsøgers rettigheder efter Den Europæiske Menneske-rettighedskonventions
artikel 3. Det bemærkes herved, at en bedømmelse efter den dagældende sociale
lovgivning om tilsyns- og handlepligt ville have ført til samme resultat.

Det bemærkes, at den omsorgsforpligtelse og handlepligt som påhvilede kom-
munen i forhold til Sagsøger, er en særlig forpligtelse i forhold til børn og unge.
Denne del af kommunens forpligtelse ophørte derfor, da hun fyldte 18 år.
Sagsøgers påstand tages med denne modifikation herefter til følge.

THI KENDES FOR RET:

Sagsøgte (Kommune) skal anerkende at være erstatningsansvarlig over for
Sagsøger for tilsidesættelse af sine forpligtelser, herunder for ikke at have truffet
fornødne foranstaltninger for at sikre hende mod de seksuelle overgreb, der blev
begået mod hende af faderen i perioden 1980 og frem til hun fyldte 18 år. ”

Sagsøgers erhvervsmæssige og helbredsmæssige forløb

Sagsøger har afsluttet folkeskolen og handelsskoleeksamen, og hun har
efterfølgende haft flere former for ufaglært arbejde. I marts 2009 blev hun en pe-
riode sygemeldt og søgte herefter førtidspension, hvilket blev afslået ved afgø-
relse den 29. juli 2010. Ved afgørelsen blev der lagt vægt på, at Sagsøger



/

25

ikke havde dokumenteret, at hun havde en nedsat arbejdsevne inden for et-hvert
erhverv. I den efterfølgende tid deltog hun i to praktikforløb.

Der er under sagen fremlagt fra speciallæger i psykiatri af den 12. oktober 2009,
28. december 2015 og 19. marts 2020.

Det er oplyst, at Sagsøger været igennem flere samtaleforløb hos psyko-log, og at
hun været indlagt i det psykiatriske system i 1981, 1999, 2001 og 2003.

Hun har fået diagnoser pegende på en forstyrrelse af personlighedsstrukturen og
PTSD (posttraumatisk belastningsreaktion). Speciallægen i psykiatri konklu-derer
ved udtalelsen ved 2015 blandt andet, at sagsøger allerede som barn har udvist
svær PTSD, som hurtigt har kronificeret sig til "en personlighedsændring efter
katastrofeoplevelse".

Sagsøger fik med virkning fra 1. august 2011 tilkendt førtidspension.

Retslægerådet har den 19. september 2016 besvaret spørgsmål i sagen. Af be-
svarelsen fremgår:

” Spørgsmål 1.

Retslægerådet anmodes om at vurdere, om de gener, som appellanten
frembød i 1999, hvor hun konsulterede psykolog, var en sådan karakter, at de
må betragtes som en varig lidelse (forstået som modsat en midlertidig eller
forbigående lidelse).

Der er ikke i de fremsendte lægelige bilag detaljerede oplysninger om
sagsøgers psykiske tilstand i 1999, hvorfor Retslægerådet ikke kan besvare
spørgsmålet.

Spørgsmål 2.

Retslægerådet bedes, uagtet besvarelsen af spørgsmål 1, oplyse, om appel-
lanten på et tidligere tidspunkt, end i 6. maj 2011 og 21. juli 2011, udviste
sådanne symptomer, at hun på dette tidspunkt enten blev eller burde have
været diagnosticeret med en varig lidelse (jf., definitionen ovenfor i
spørgsmål I).

Retslægerådet bedes begrunde sin besvarelse samt om muligt angive det
tidligste tidspunkt, hvor appellanten frembød symptomer/gener på en kronisk
lidelse.

Oplysningerne i de lægelige bilag er sparsomme. Dog fremgår det af psy-
kiatrisk speciallægeerklæring af den 28.12.15 (bilag 31), at sagsøger i perio-
den 1986 — 2011 i flere omgange er blevet behandlet af forskellige psyko-



/

26

loger. Det beskrives, at det gennemgående i behandlingerne er, at hun har
fået diagnoser pegende på en forstyrrelse af personlighedsstrukturen og
PTSD (posttraumatisk belastningsreaktion). Speciallægen konkluderer blandt
andet, at sagsøger allerede som barn har udvist svær PTSD, som hurtigt har
kronificeret sig til "en personlighedsændring efter katastrofe-oplevelse".

Retslægerådet finder, at sagsøger gennem en lang årrække muligvis helt
tilbage til barndommen har haft symptomer på PTSD og følger af PTSD.
Lidelsen skønnes varig.

Spørgsmål 3.
I forlængelse af besvarelsen at spørgsmål 2 bedes Retslægerådet oplyse, om
det af det lægelige materiale fremgår, at en eventuel varig lidelse er blevet
kommunikeret til appellanten og i givet fald hvor.

Spørgsmålet er ikke af lægefaglig karakter og besvares derfor ikke af
Retslægerådet.

Spørgsmål 4.
Retslægerådet bedes oplyse, om det er overvejende sandsynligt, at appel-
lanten har udviklet en ændret bevidsthedstilstand - det der kaldes dissoci-
ation, sådan som dette er beskrevet i bl.a. bilag 26, side 9, hvor der tales om
den voksnes dissociation. (Ved overvejende sandsynligt forstås simpel
sandsynlighed på 50 % eller derover. Ved mindre sandsynligt forstås en
sandsynlighedsprocent på 49 % eller mindre)

Der er ikke i de fremsendte lægelige bilag noget, der belyser eller peger i
retning af, at sagsøger har udviklet en såkaldt dissociativ tilstand.

Spørgsmål 5.
Retslægerådet bedes oplyse, om de gener, som appellanten frembyder som de
senest er beskrevet i sagens bilag samt på tidspunktet for tilken-delse af
førtidspension i november 2011, med overvejende sandsynlighed må
betragtes som senfølger efter seksuelle overgreb.

Herunder anmodes Retslægerådet om at vurdere om begrebet "Senfølger
efter seksuelle overgreb" er dækkende beskrevet af Serviceskrivelsen i fx
bilag 27, og således anvendelig som "målestok" og/eller "definition" for
Retten, eller om Retslægerådet definerer begrebet "Senfølger efter seksuel-le
overgreb" på en anden måde, og i givet fald hvordan.

Ja, som tilstanden er beskrevet, vurderer Retslægerådet, at der primært er tale
om følger efter seksuelle overgreb. Det er ikke Retslægerådets opgave at
vurdere andre offentlige myndigheders publikationer.



/

27

Spørgsmål 6.
Hvis spørgsmål 5 besvares bekræftende, bedes Retslægerådet oplyse, om
disse senfølger, kan udvikles eller ligge latent til senere aktivering i f.eks. 30
år eller mere.

Retslægerådet bedes uddybe og begrunde sit svar.

En reaktivering eller forværring af symptomer efter voldsomme traumer er
almindeligt, hvis den skadelidte igen kommer i en situation med fokus på
traumet eller oplever et nyt traume.

Spørgsmål 7.
Retslægerådet bedes vurdere om de i spørgsmål 2, i spørgsmål 4 og i
spørgsmål 5 nævnte lidelse/bevidsthedstilstand/gener må antages at være
følger efter seksuelle overgreb begået af faderen jf. indledningen.

De seksuelle overgreb har haft en stor betydning for udviklingen af sagsø-
gers psykiske gener. Andre forhold herunder andre livsbegivenheder kan
også have påvirket tilstanden.

Spørgsmål 8
I tilknytning til besvarelsen af spørgsmål C bedes Retslægerådet oplyse om
det er almindeligt forekommende i befolkningen at gener af samme karakter
og omfang som appellantens forårsaget af psykosociale omstæn-digheder i
barndom/tidlig ungdom først manifesterer sig i 40 års alderen.

Spørgsmålet er generelt og besvares ikke af Retslægerådet.

Spørgsmål 9.
Retslægerådet bedes oplyse, at sagen i øvrigt giver anledning til kommen-
tarer.

Nej.

Spørgsmål A.
Der ønskes i tilslutning til besvarelsen af spørgsmål 7 oplyst, om et muligt
årsagsbidrag kan udskilles 1 forhold til andre psykosociale omstændighe-der,
der måtte kunne være egnede til at forårsage eller medvirke til at for-årsage
gener af tilsvarende karakter.

Der ønsker videre i tilslutning til besvarelsen oplyst, om gener, som de
Sagsøger angiver, er specifikke for seksuelle overgreb som de i sagen
omhandlede.

Der henvises til besvarelsen af spørgsmål 7. Flere af de gener, der beskri-ves,
kan direkte relateres til overgrebene. Andre gener kan være afledte



/

28

mere uspecifikke følger af overgrebene. Dog kan de mere uspecifikke ge-ner
også være influeret af andre psykosociale omstændigheder. Det er ik-ke
muligt at udskille årsagsforholdene præcist

Spørgsmål B.
Hvornår i forløbet efter overgrebenes afslutning har det efter Retslægerå-dets
opfattelse været muligt at afklare, om og i givet fald i hvilket omfang
overgrebene har ført til psykiske gener.

Det ønskes i tilslutning hertil oplyst, om det er muligt at fastslå, hvornår i
forløbet generne har manifesteret sig i et sådant omfang at disse må karak-
teriseres som varige.

Det ønskes i tilslutning hertil oplyst, om sådanne psykiske følger som har
kunnet konstateres hos appellanten i 1999 (bilag 14, s. 2), 12001 (bilag 16, s.
1), i 2003 (bilag 14X) og i 2005 (bilag 1419 har haft en sådan karakter, at der
var grundlag for at tro, at psykiske følgevirkninger ville være vedvarende.

Det er ikke muligt for Retslægerådet at give en præcis besvarelse af det
stillede spørgsmål.

Spørgsmål C.
Ses psykiske gener af samme karakter og omfang som appellantens hos
personer, der ikke har været udsat for seksuelle overgreb i barndommen.

Det ønskes herunder oplyst, om psykosociale omstændigheder i barndom-
men og den tidlige ungdom som omtalt i sagsakterne i sig selv kan føre til
tilsvarende gener.

I det omfang spørgsmål 7 og spørgsmål A besvares bekræftende, bedes det
oplyst, om omstændigheder også i barndommen som omtalt i dette spørgsmål
må antages at have medvirket til udviklingen af Sagsøgers psykiske habitus.

Spørgsmålets første del har generel karakter. Desuden henvises til besva-
relsen af spørgsmål A.

Spørgsmål D.
Såfremt spørgsmål 7 og spørgsmål A besvares bekræftende, ønskes det
oplyst, om der er holdepunkter for at fastslå, at Sagsøger først ef-ter den 6.
juni 2005 har udviklet sådanne symptomer, at det har været er-kendbart, at
hun måtte have pådraget sig vedvarende psykiske gener.

Der er ikke holdepunkter for at fastslå, at sagsøger først efter den 06.06.05
har udviklet sådanne symptomer, at det har været erkendbart, at hun hav-de
pådraget sig vedvarende psykiske gener.



/

29

I sagens behandling har Overlæge 1 og Overlæge 2 samt Professor deltaget

Retslægerådet skal anmode om underretning om sagens endelige udfald.

Sagens parter er ikke underrettet herfra.

Retslægerådet har den 20. november 2019 besvaret supplerende spørgsmål.
Af besvarelsen fremgår:

” Spørgsmål 10:

Retslægerådet har ved besvarelse af 19/9 2016, svar på spørgsmål 2 anført, at
sagsøger lider af PTSD, ved svar på spørgsmål 5, at dette primært skyldes føl-ger
efter de seksuelle overgreb og endelig ved svar på spørgsmål 7 og A, at de
seksuelle overgreb og følger heraf har været af stor betydning for udviklingen af
tilstanden, men andre livsbegivenheder kan også have påvirket tilstanden.

Retslægerådet bedes oplyse om sagsøgtes spørgsmål E-I ændrer på disse besva-
relser/konklusioner?

Retslægerådet kan som følge af de begrænsede lægelige akter ikke svare mere
præcist end allerede gjort ved spørgsmål 7 og A.

Spørgsmål 11:

Ved spørgsmål GJ er Retslægerådet blevet bedt om, at oplyse hvilken indflydel-se
farens mulige overgreb, frem til sagsøger fylder 15 år den 9/5 1981, har haft på
hendes psykiske tilstand (som der er idag/som senest beskrevet).

Supplerende hertil bedes Retslægerådet oplyse:

A. Vurderer Retslægerådet at det er muligt at opdele påvirkningen fra overgre-bene
før og efter sagsøger blev 15 år eller, vurderer Retslægerådet at der er tale om
psykisk påvirkning, som følge af de samlede overgreb, inkl. overgreb begå-et efter
sagsøger var blevet 15 år ? Kan skaden opdeles

Der henvises til besvarelsen af spørgsmål 7 og A.

Spørgsmål 12:

Ved Retslægerådets svar på spørgsmål 5, 7 og A, er det anført at de seksuelle
overgreb er den primære årsag til sagsøgers psykiske problemer og overgrebe-ne
medførte både nogle direkte og nogle afledte uspecifikke følger, men at der



/

30

dog også kan være påvirkning fra andre livsbegivenheder. Der spørges supple-
rende hertil:

a. Retslægerådet bedes oplyse om der i sagens materiale er oplyst kon-
kret om sådanne konkurrerende livsbegivenheder, der har medført
varige psykiske gener og i såfald hvilke ?

b. Ved bekræftende besvarelse af spørgsmål a), det vil sige der kan kon-
kret påvises andre livsbegivenheder der har medført varig psykisk skade
på sagsøger, bedes Retslægerådet oplyse om disse livsbegiven-heder
med overvejende sandsynlighed afsig selv, det vil sige uden sagsøger
havde været udsatfor det seksuelle misbrug, ville have ud-viklet sig med
varige psykisk påvirkning eller vurderer Retslægerå-det, at det seksuelle
misbrug har nedsat sagsøgers tærskel, gjort sagsøger sårbar eller på en
måde har været en forudsætning for, at de øvrige livsbegivenheder har
kunnet medføre varig psykisk på-virkning/skade af sagsøger?

c. Retslægerådet bedes ved bekræftende besvarelse af a) nærmere be-
skrive samspillet mellem den psykiske påvirkning/skade og skade det
seksuelle misbrug af sagsøger har medført og indvirkningen fra øvrige
livsbegivenheder på sagsøgers psykiske tilstand, som beskre-vet i det
seneste lægelige materiale.

Der er i denne sag tale om et meget langt tidsrum mellem de seksuelle overgreb og
den diagnosticerede PTSD. I dette tidsrum har sagsøger været udsat for livs-
begivenheder, som teoretisk set kan med føre psykiske symptomer. De begræn-
sede lægelige akter tillader dog ikke at Retslægerådet giver en konkret vurde-ring
af andre begivenheders eventuelle bidrag til den endelige tilstand.

Spørgsmål 13:

Finder Retslægerådet holdepunkter for at fastslå at sagsøger ville have udviklet
helt eller delvis sine psykiske lidelser, uafhængig af de seksuelle overgreb fra
farens side?

I det omfang Retslægerådet fastslår at sagsøger, selvstændigt og uafhængigt af
de seksuelle overgreb begået af faren, har udviklet psykiske gener, bedes
Retslægerådet nærmere oplyse hvilken andel af de samlede psykiske gener
Retslægerådet skønner de seksuelle overgreb, herunder afledte følger heraf har
medført for sagsøger og, hvilken andel uafhængig forhold har medført for
sagsøgers psykiske gener, som beskrevet i det seneste lægelige.

Har de seksuelle overgreb fra farens side og følger heraf medført.

a. Den langt overvejende del (75-100%)



/

31

b. Den overvejende del (50-75%)
c. En lige del (ca. 50%)
d. En mindre del (25-50%)
e. En lille del (1-25%)

af sagsøgers psykiske gener?

Der henvises til besvarelsen af spørgsmål 7, 12 og A.

Spørgsmål 14:

For så vidt angår kognitive gener bedes Retslægerådet, for det tilfælde at
Retslægerådet mener sagsøger har kognitive gener, oplyse om kognitive gener —
påvirkning af koncentration og hukommelse, ses ved psykiske gener og psy-kiske
lidelser, herunder af den type som sagsøger har, efter udsættelse for seksuelle
overgreb fra farens side ?

Er det sandsynligt at sagsøgers kognitive gener er udviklet eller påvirket af
overgrebene? Kan der peges på andre mere sandsynlige årsager tit sagsøgers
eventuelle kognitive gener end overgrebene eller følgerne heraf?

Begrebet gener har ikke en klar lægefaglig definition og spørgsmålet lader sig som
sådan ikke besvare.

Retslægerådet kan dog oplyse, at kognitive symptomer som hukommelses- og
koncentrationsbesvær ofte indgår i tilstandsbilledet ved PTSD.

Spørgsmål 15:

Giver sagen Retslægerådet anledning til andre bemærkninger?

Nej.

Spørgsmål E:

Det fremgår af svaret på spørgsmål 2, at sagsøger muligvis helt tilbage til barn-
dommen har haft symptomer på FTSD og følger af PTSD.

Retslægerådet bedes i tilslutning hertil oplyse, om der er holdepunkter for at
fastslå, at symptomer på PTSD og følger af PTSD varigt er blevet forværret af de
overgreb, faren er blevet dømt for at have begået i perioden efter sagsøger fyldte
15 år den 9. maj 1981.

Der henvises til besvarelsen af spørgsmål 7 og A.

Spørgsmål F:



/

32

I det omfang det må antages, at der foreligger symptomer helt tilbage til barn-
dommen og før sagsøger fyldte 15 år ønskes det oplyst, om de således da opstå-ede
gener dengang kunne være blevet behandlet.

I givet fald hvordan og med hvilken prognose.

Spørgsmålet er af delvis hypotetisk karakter.

Det kan ikke med bestemthed vides, hvordan sagsøger ville være blevet be-
handlet, hvis symptomerne var blevet opdaget i barndommen.

Retslægerådet udtaler sig ikke om prognoser.

Spørgsmål G:

Retslægerådet bedes om muligt redegøre for nedennævnte forholds indflydelse på
sagsøgers psykiske tilstand i dag.

1. farens mulige overgreb frem til hun fyldte 15 år den 9. maj 1981
2. Sagsøgers familiemæssige forhold og generelle psykosociale situa-tion

under opvæksten
3. De overgreb faren blev dømt for ved Vestre Landsrets dom af 16. ja-

nuar 1986: “har haft samleje med Sagsøger fra denne var 15-16 år
gammel og herefter i 3-4 år, mindst en gang om måneden og ofte med
kortere mellemrum“.

4. Mulige voldtægtsforsøg, jf. egen læges notat af2l. marts 1984 (bilag
32)

5. Sagsøgers psykosociale forhold i tiden efter farens anholdelse den 6.
juni 1925

6. Ægtefællens utroskab i 1999 og efterfølgende skilsmisse
7. Andre, evt. uoplyste omstændigheder

Om muligt bedes Retslægerådet søge at kvantificere årsagsfaktorernes indfly-
delse.

Der henvises til besvarelsen af spørgsmål 7 og A.

Spørgsmål H:

Er der holdepunkter for at fastslå, at de overgreb, faren blev dømt for ved Ve-stre
Landsrets dom af 16. januar 1986, har været årsag til indlæggelserne på Psykiatrisk
Hospital i Esbjerg i 1999 og 2001 samt indlæggelsen på Grindsted Sygehus i 2003.

Spørgsmålet lader sig ikke besvare ud fra de lægelige akter.



/

33

Spørgsmål I:

Er der holdepunkter for at fastslå, at den i spørgsmål G under pkt. 3 omtalte på-
virkning har været årsag til kognitiv reduktion.

I givet fald hvilke.

Der henvises til besvarelsen af spørgsmål 14.

I sagens behandling har Overlæge 1 og Professor samt Overlæge 3 deltaget.

Retslægerådet skal anmode om underretning om sagens endelige udfald.

Sagens parter er ikke underrettet herfra.

Arbejdsmarkedets Erhvervssikring (AES) har den 31. august 2020 afgivet udta-
lelse, hvoraf fremgår:

” Skadens dato …. : 1. oktober 1994
Skadelidtes navn ..: Sagsøger

Vurdering

Méngraden er vurderet til 20 procent, jf.
erstatningsansvarslovens § 4

Erhvervsevnetabet er vurderet til 75 procent, jf.
erstatningsansvarslovens § 5

Vi er ved anmodningen af 6. marts 2019 blevet bedt om en udtalelse om mén-
graden og erhvervsevnetabet efter erstatningsansvarslovens § 10.

Vi er endvidere blevet bedt om at oplyse, hvorvidt méngraden kunne være op-gjort
pr. 1. oktober 1984.

Retslægerådets udtalelse af 19. september 2016 er ligeledes indgået i vores vur-
dering af det varige mén.

Vi tolker Retslægerådets besvarelse af spørgsmål 5, 7 og A, således, at Sagsøger
som følge af de seksuelle overgreb fra sin far, har udviklet varige psykiske gener,
og at de psykiske gener har været symptomgivende siden barn-dommen, jf. deres
besvarelse af spørgsmål 2 og D.



/

34

Vores lægekonsulenter med speciale i psykiatri har medvirket til at vurdere
méngraden.

Sagsfremstilling

Ved vurderingen af det varige ~ har vi lagt til grund, at Sagsøger i sin barndom var
udsat for seksuelle overgreb af sin far, som han efterfølgende er dømt for.

Det fremgår af de helbredsmæssige oplysninger, at Sagsøger i maj 1981 blev
indlagt, idet hun havde forsøgt at begå selvmord, på grund af psykiske ge-ner, som
hun havde udviklet, som en følge af de seksuelle overgreb.

Det fremgår endvidere af konsultation hos egen læge den 21. marts 1984, at hun
klagede over mareridstligende genoplevelser, som følge af en voldtægt da hun var
15 år.

Det var samtidigt på dette tidspunkt, at Sagsøger anmeldte sin far for overgrebene,
og en efterfølgende retssag blev indledt.

Det fremgår af sagens oplysninger, at Sagsøger efter at have anmeldt sin far for
overgrebene har modtaget psykologbehandling af flere omgange.

Det fremgår af de erhvervsmæssige oplysninger, at Sagsøger har afslut-tet
folkeskolen, og derefter fortsatte hun i Handelsskolen.

Efter afslutningen på Handelsskolen har hun haft flere former for ufaglært ar-
bejde.

Det fremgår af påstandsdokumentet af 13. februar 2017, at Sagsøger har haft
beskæftigelse hos Virksomhed 1 som postarbejde og efterfølgende hos
Virksomhed 2 som kurer.

Hun arbejdede derefter hos Virksomhed 3, og fra 2001 som taxachauffør og
herefter som buschauffør hos Virksomhed 4.

Sagsøger blev i marts 2009 sygemeldt fra sit arbejde ved Virksomhed 4, grundet
hendes tiltagende psykiske gener, og hun overgik til sygedagpenge.

Hun søgte derefter førtidspension på det foreliggende grundlag, som ved afgø-relse
den 29. juli 2010 blev afvist. Ved afgørelsen blev der lagt vægt på, at Sagsøger
ikke havde dokumenteret, at hun havde en nedsat arbejdsevne in-den for ethvert
erhverv.

Hun blev derfor tilknyttet forløbet Job in Mind, hvor hun skulle deltage i to
praktikforløb hos Virksomhed 5 og Virksomhed 6.



/

35

Sagsøger deltog derfor i virksomhedspraktik ved Virksomhed 5 i perio-den 19.
oktober 2010 til den 8. januar 2011, svarende til 20 timer om ugen. Ar-
bejdsopgaverne var køkkenarbejde, opvask, lettere madlavning og servicering.

Det fremgår af opfølgningen til virksomhedspraktikken, at Sagsøger fandt de
skiftende arbejdstider stressende, hvilket gav uro og en følelse af stress. Hun fik
derfor faste mødetider.

I praktikforløbet havde man forsøgt at øge timerne til 25 timer om ugen, hvoref-ter
Sagsøger var mere træt end normalt.

Praktikforløbet blev afbrudt før tid, da arbejdsgiver ikke mente, at Sagsøger havde
energien til at være tilstede.

Sagsøger var derefter i virksomhedspraktik hos Virksomhed 6 i peri-oden 4.
februar 2011 til den 6. maj 2011. Hun startede med at arbejde 8 timer om ugen,
som blev øget til 10 timer om ugen, og til sidst 12 timer om ugen. I forbin-delse
med, at timeantallet blev forsøgt øget, sås der også en tendens til hyppige-re
sygefravær, herunder en reaktion fra Sagsøger, hvor hun reagerede med afvisning
og isolation og at hun ikke magtede andre mennesker.

Hun blev efter de to endte praktikforløb afsluttet hos Job in Mind, da man vur-
derede, at hendes psykiske problemstillinger var kroniske og således af statio-nær
karakter, og at der ikke sås nogen udviklingsmuligheder af hendes arbejds-evne.

Sagsøger fik med virkning fra 1. august 2011 tilkendt førtidspension, idet
kommunen vurderede, at hendes psykiske tilstand var varigt og stationær. Det blev
vurderet, at der nu var dokumentation for, at Sagsøger ikke havde ressourcer, som
ville kunne anvendes på arbejdsmarkedet selv med skå-nehensyn.

Ved tilkendelsen af førtidspensionen blev der lagt vægt på, at Sagsøger havde en
personlighedsstruktur med symptomer til masochistiske, paranoide og dependente
træk, dystomi og PTSD til følge. Derudover havde hun sværere symptomer til
depressivitet.

Hendes psykiske tilstand blev vurderet som varigt og stationær, og at arbejds-
prøvningerne havde vist, at hun ikke kunne magte at fastholde et arbejdsfor-hold i
længere tid.

Det ses i de helbredsmæssige oplysninger, herunder de kommunale afklarings-
forløb, at Sagsøger har gener fra højre hånd. Generne har dog ikke be-grænset
hende i ethvert erhverv, hvorfor erhvervsevnetabet er foretaet på bag-grund af en
fuld erhvervsevne.



/

36

Det ses af oplysningerne fra E-indkomst, at Sagsøger efter tilkendelse til fleksjob
periodiske har været i beskæftigelse.

Begrundelse for méngrad

Vi har lagt vægt på sagens lægelige oplysninger, herunder især:

- Oplysninger modtaget i forbindelse med aktuelle sag, herunder Retslæ-
gerådets udtalelse af 19. september 2016 og speciallægeerklæring i psyki-
atri af 19. marts 2020.

Ved sagens vurdering har vi lagt til grund, at Sagsøger har følger efter seksuelle
overgreb i barndommen begået af hendes far, og at hun efterfølgende har udviklet
psykiske gener i form af natlige flashbacks, svingende energi, svin-gende dagligt
funktionsniveau, depressive forstemninger, periodisk angst/uro, nedsat
koncentrations og nogen ustabiltet i humøret.

Vi har fastsat det varige mén med udgangspunkt i vores vejledende méntabel:

Efter tabellens punkt J.1.3 vurderes middelsvær posttraumatisk belastningsre-
aktion til 20 procent.

Vi vurderer, at Sagsøgers psykiske gener som følge af de seksuelle overgreb, bedst
kan sammenlignes med ovenstående tabelpunkt, svarende til et varigt men på 20
procent.

I forbindelse med sagens behandling er vi opmærksomme på, at Retslægerådet
anfører i bessvarelse af spørgsmål 7 og A, at der kan være andre forhold, som kan
have haft indflydelse til Sagsøgers samlede psykiske gener, men at det ikke er
muligt at udskille dette nærmere.

Det er vores lægefaglige vurdering, at der i sagens akter ikke ses at være oplys-
ninger, der kan begrunde et fratræk, ved fastsættelse af Sagsøgers psy-kiske gener.
Det er derfor vores vurdering, at aktuelle psykiske gener alene skal tilskrives
følger efter de seksuelle overgreb.

Vi er i anmodningen af 6. marts 2019 blevet bedt om at vurdere, om hvorvidt
méngraden kunne være opgjort den pr. 1. oktober 1984.

Det er vores lægefaglige vurdering, at det ikke er muligt at udtale sig om den
eventuelle méngrad forud for 1. oktober 1984, da der ikke ses tilstrækkelige op-
lysninger, om Sagsøgers psykiske tilstand forud for datoen.

Den vejledende méntabel kan findes på vores hjemmeside: www.aes.dk under
overskriften "Selvbetjening".



/

37

Begrundelse for erhvervsevnetab

Vi har lagt vægt på sagens sociale og økonomiske oplysninger, herunder især
oplysninger fra:

- Oplysninger fra Sagsøgte (Kommune)
- Oplysninger fra E-indkomst
- Endvidere er sagens lægelige oplysninger, herunder Retslægerådets udtalelse af
19. september 2016 indgået

Ved vurderingen af erhvervsevnetabet har vi lagt vægt på, at Sagsøger frem til
2009 havde været beskæftiget med ufaglært arbejde, afbrudt af perioder hvor hun
ikke var i arbejde. Hun blev i 2009 sygemeldt, grundet tiltagende psy-kiske
forværring.

Det er vores vurdering, herunder fortolkning af Retslægerådets udtalelse af 19.
september 2016, at den tiltagende psykiske forværring i 2009 og de nuværende
psykiske gener, alene skal tilskrives det seksuelle overgreb, som Sagsøger var
udsat for.

Det er vores lægefaglige vurdering, at Sagsøger har skadesrelaterede
funktionsbegrænsninger i form af psykiske gener med natlige flashbacks, svin-
gende energi, svingende dagligt funktionsniveau, depressive forstemninger, pe-
riodisk angst/uro, nedsat koncentrations og nogen ustabilitet i humøret.

Vi har lagt vægt på, at Sagsøger efter sygemeldingen i 2009 ikke formå-ede at
genoptage arbejdet, og at hun på baggrund af to efterfølgende arbejds-prøvninger
blev bevilget førtidspension med virkning fra den 1. august 2011.

Vi har endvidere lagt vægt på, at Sagsøger efter tilkendelsen af førtids-pension
periodisk har været i beskæftigelse på nedsat tid, og at hun således var beskæftiget
med 515 timer i 2018.

Det er herefter vores vurdering, at tilkendelsen af førtidspension alene skal til-
skrives de psykiske gener som følge af overgreb i barndommen. Det er vores
vurdering, at Sagsøgers erhvervsevne som følge heraf er væsentligt nedsat, men at
der fortsat består en resterhvervsevne.

Vi skønner herefter, at de psykiske gener har medført en varig nedsættelse af
erhvervsevnen med skønsmæssigt 3/4 svarende til et varigt erhvervsevnetab på
skønsmæssigt 75 procent.

Forklaringer



/

38

Sagsøger har foreholdt sin forklaring fra retsmødet den 17. september 2020
forklaret, at hun kan vedstå forklaringen, Hun kan huske, at hun blev un-dersøgt i
skridtet af en plejefamilie, da hun var 3 ½-4 år. Hun kan huske over-grebene mere
konkret fra 13-14 årsalderen. Hun mener, at overgrebene fandt sted fra hun var 3 ½
til 19 år. Hun boede hos forældrene fra hjemgivelsen og til 1. november 1984.
Faderen kom stadig i hjemmet under forældrenes separation. Efter straffesagen fik
hun psykologtimer. Det var for at støtte hende under sa-gen. Hun fik behandling
hos psykolog i forbindelse med skilsmissen i 1999. Hun fandt ud af, at
ægtemanden var utro. Hun fik på dette tidspunkt ikke be-handling på grund af
incest, men på grund af utroskab og skilsmisse. I 2002 var der en kæreste, som
slog op, og på af dette forsøgte hun at begå selvmord. Hun ser sammenhængningen
med hendes barndom og overgreb ved, at hun har skulle lære at leve selv. Hun
levede normalt en del år med sine to børn og pas-sede et fuldtidsjob udover de
dårlige tider. Hun havde det godt nok psykisk i dagligdagen, men hvis hun blev
udsat for svigt, så reagerede hun voldsomt. Hun oplevede det sådan, at det blev
sværere og sværere at håndtere tilværel-sen, specielt efter hun mistede sit arbejde i
2008-2009, og tankerne fik frit spil. Hun følte, at hun ikkevar noget værd og
mistede troen på sig selv. Hun fik svæ-rere ved at kaprere lugte, som mindede
hende om overgrebene i barndommen. Hun var ikke så bevidst om det i starten.
Hende krop begyndte at reagere me-get voldsomt med tiden. I dag fik hun haft et
angstanfald lige inden hovedfor-handlingen. Ændringen indtrådte i 2010-11. Hun
fik sværere ved at klare et ar-bejde. Fra 2005 havde hun svært ved at holde på et
arbejde. Hun prøvede med arbejdsprøvning med buskørsel. Hun fik et arbejde,
men blev fyret på grund af samarbejdsvanskeligheder. Hun prøvede
arbejdsprøvning i Virksomhed 5 og Virksomhed 6. I Virksomhed 5 havde chefen
nogle udbrud, som hun ikke kunne klare. Hun blev alt for træt af arbejdet i
Virksomhed 6. Hun måtte stoppe. Det var alene psykisk betinget. Hun ville kunne
arbejde, hvis ikke hun havde psykiske van-skeligheder. Hun har haft 10 sager om
arbejdsskader hos Arbejdsmarkedets Er-hvervssikring. Foreholdt ekstrakten side
402, om ansættelse. Det var 13 ugers virksomhedspraktik, og efterfælgende blev
hun fastansat, men hun blev fyret efter en måned. Foreholdt ekstrakten side 411,
var hun ansat til 2009. Der mang-ler bilag på hendes ansættelse i perioden 15.
november 2008 til 15. januar 2009. Der var hun stadigt ansat, men holdt ferie.

Parternes synspunkter

Sagsøger har i sit påstandsdokument anført følgende:

”…
HOVEDANBRINGENDER:

Ansvarsgrundlag:
Biintervenienten og sagsøgte har problematiseret, hvad Rettens kendelse om
ansvar går ud på, og anført, at den alene fastslår et grundlag for krav på
godtgørelse efter EMRK. Sagsøger er uenig heri.



/

39

Den oprindelige påstand, jfr. stævning af 13. november 2012, lød: ”Sagsøg-te
tilpligtes at anerkende erstatningsansvar for sagsøgers personskade” . Da
spørgsmål om forældelse dog blev udskilt, kom den til og med Hø-jesterets
behandling til at dreje sig alene om forældelse, men kravet har under hele
sagen været spørgsmål om krav om erstatningsansvar. I over-ensstemmelse
hermed lød påstanden under delhovedforhandlingen:

”Påstand 1:
Principal påstand 1:
Sagsøgte tilpligtes til sagsøger at betale tortgodtgørelse med kr. 300.000,00.

Subsidiær påstand 1:
Sagsøgte tilpligtes at anerkende at have krænket sagsøgers rettigheder i
henhold til EMRK art. 3.

Påstand 2:
Sagsøgte tilpligtes at anerkende at være erstatningsansvarlig over for
sagsøger for tilsidesættelse af sine forpligtelser, herunder for ikke at have
truffet fornødne for-anstaltninger for at sikre sagsøger mod de seksuelle
overgreb, der blev begået mod hende af faderen i perioden 1980-1985.”

Delhovedforhandlingen har således drejet sig om ikke alene spørgsmål om
grundlag for godtgørelse efter EMRK, men også jfr. påstand 2 om an-
svarsgrundlag efter dansk rets almindelige regler om erstatning. Dette sy-nes
heller ikke i strid med Rettens kendelse, der lyder på, at der foreligger en
overtrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, men at der
af samme grunde i øvrigt også foreligger en overtrædelse af dansk
lovgivning og dermed et ansvarsgrundlag.

Under alle omstændigheder gør sagsøger under denne fortsatte hovedfor-
handling gældende, at Retten har fastslået eller bør fastslå, at der forelig-ger
ikke alene en krænkelse af sagsøgers rettigheder efter internationale
konventioner, men derved også et ansvarsgrundlag efter dansk rets almin-
delige regler. Det er i øvrigt svært at forestille sig, at der skulle foreligge en
konventionsstridig handling og ikke et ansvarsgrundlag.

Den tidsmæssige udtrækning af sagsøgtes ansvar – perioden:
Som nærmere behandlet i afsnittet ”anvendelsen af EAL 2001” nedenfor, er
sagsøgte ansvarlig ikke alene for overgrebene frem til sagsøger blev 18 år,
men også for det fortsatte overgreb, idet det var sagsøgtes forsømmel-se,
frem til sagsøger blev 18 år, mod at værne hende fra faderen, der mu-
liggjorde de fortsatte overgreb frem til maj 1985. Der er derved en sådan
fysisk og ikke mindst psykisk sammenhæng og kendelighed mellem
sagsøgtes ansvarspådragende forsømmelse og de fortsatte overgreb, at der er
ansvar for sagsøgte den fulde periode indtil maj 1985, hvor faderen an-



/

40

meldes og senere fængsles. Sagsøgte kunne ikke blot på sagsøgers 18-års
fødselsdag vaske hænder og læne sig tilbage og overlade sagsøger til sig selv
trods en burde-viden eller begrundet mistanke om et fortsat misbrug af
sagsøger.

EFTER HVILKE REGLER SKAL UDMÅLINGEN SKE:

Det næste spørgsmål, og det primære spørgsmål er herefter det intertem-
porale spørgsmål, altså ifølge hvilke regler spørgsmålet om udmåling af
erstatning skal ske, når reglerne er ændret over den tid, sagen har passe-ret.
Første erstatningsansvarslov blev vedtaget med ikrafttræden pr. 1. ok-tober
1984. Forud herfor gjaldt dansk rets almindelige regler, herunder de
i retspraksis udviklede regler om personskadeerstatning. Erstatnings-
ansvarsloven er ændret pr. 1. juli 2002, jfr. 2001-erstatningsansvarsloven.

Sagsøger gør under nærværende fortsatte hovedforhandling principalt 
gældende, at det er 2001-erstatningsansvarsloven, der skal lægges grund for
udmåling, subsidiært 1984-loven for så vidt angår méngrad, og 2001-
loven for så vidt angår tab af erhvervsevne og tabt arbejdsfortjeneste, mere 
subsidiært de forud for 1984 i retspraksis udviklede erstatningsregler og
almindelig erstatningsret (der dog skal læne sig op ad 2011-EAL) og mest 
subsidiært at 1984-erstatningsansvarsloven anvendes på alle poster. Dertil
skal der ske udmåling efter den praksis, der gælder efter EMRK for udmå-
ling af selvstændigt godtgørelseskrav for krænkelse af sagsøgers rettighe-der
efter EMRK. Det skal allerede på nærværende tidspunkt bemærkes, at ved
udmålingen må der tages udgangspunkt i det udmålingsniveau, der er
gældende på tidspunktet for sagens behandling/Rettens afgørelse og ik-ke,
hvad der ville være gældende i 1984. Det ville stille krænkeren – sagsøgte –
ubegrundet godt, og omvendt sagsøger dårligt, og så ville det medføre, at
sagsøger skulle have en form for kompensation for regulering i form af
renter eller lignende, hvorved det samme niveau ville sikres, som det niveau
der udmåles til i dag.

NÆRMERE OM DET ANFØRTE GØRES GÆLDENDE:

Anvendelsen af EAL 2001:
Sagsøger er født Dato 1966, og overgrebene fandt ifølge straffesagen sted,
fra hun var ca. 15 år og frem til også efter, hun var 18 år og flyttet hjemme-
fra. Der har således været tale om en tilstandsforbrydelse, der er fortsat også
i tiden efter 1. oktober 1984, hvor erstatningsansvarsloven trådte i kraft.

Det fremgår således også af forklaringerne i straffesagen, jfr. blandt andet
byrettens dom, at sagsøger fortsat igennem foråret 1985 blev udsat for



/

41

seksuelle overgreb frem til hendes fødselsdag Dato 1985, hvorefter hun
indgav anmeldelse, og faderen blev anholdt i juni 1985.

Det er sagsøgtes forsømmelser af sine forpligtelser overfor sagsøger, der har
muliggjort, at overgrebene fortsatte, også efter sagsøger blev 18 år, og der er
i hvert fald dermed en sådan tilknytning – psykisk og fysisk - mel-lem
sagsøgtes ansvar for forsømmelse af tilsynsforpligtelse til sagsøger blev 18
år og de fortsatte overgreb frem til maj 1985, at sagsøgte er ansvar-lig for
følgerne af forbrydelsen frem til faderens anholdelse.

Sagsøgte er dermed ikke berettiget til at fralægge sig ansvaret for over-greb,
der fortsatte efter sagsøgers 18. år. Den 18-års fødselsdag er ikke an-
svarsfritagende for den fortsatte forbrydelse, som sagsøgte intet gjorde for at
stoppe, da sagsøger var mindreårig, og derfor kendeligt for sagsøgte, ville
fortsætte også efter sagsøgers 18-års fødselsdag. Havde sagsøgte levet op til
sine forpligtelser, ville overgrebene ikke have fundet sted, hverken dem før
og efter sagsøger var 18 år, og derfor er sagsøgte ansvarlig for den fulde
periode for overgrebene. Det ændrer i øvrigt intet herved, om fade-ren i
perioden fik en anden adresse, idet hans blotte uhindrede adgang til sagsøger
muliggjort af sagsøgtes forsømmelse betød, at overgrebene fort-satte, også
efter de ikke delte adresse.

Selvom Retten må finde, at sagsøgte alene kan drages til ansvar for over-greb
frem til sagsøger blev 18 år (maj 1984), finder erstatningsansvarslo-ven
alligevel anvendelse, jfr. det følgende.

Det intertemporale spørgsmål:
I 1984-lovens § 28 og ændringslovens § 4, stk. 2 (2001-EAL) anføres, at
loven og ændringsloven finder anvendelse på ” skader, der indtræder efter
lovens ikrafttræden” .
Lovens forarbejder angiver ikke, hvad der skal forstås ved ” skader, der ind-
træder…” . Sprogligt kan det omfatte såvel skadeårsags- som skadevirk-
ningstidspunktet. Bestemmelsen har dog i praksis, jfr. også forarbejderne til
EAL § 15, stk. 3, hvor lignende formulering er anvendt, været, at ved
ulykker er det ulykkestidspunktet (skadeårsagstidspunktet), der er afgø-
rende.

Når det imidlertid gælder skadeforvoldelse, der ikke opstår ved en be-stemt
begivenhed (ulykke), men udvirkes grundet påvirkning/skadevol-dende
handlinger over tid, som er tilfældet i denne sag, der er en tilstands-
forbrydelse, der fandt sted over mindst ca. 4 år, og hvor virkningen heraf
tidsmæssig opstår langt senere end påvirkningen, som det også ses ved er-
hvervssygdomme, er det derimod tidspunktet for virkningerne af overgre-
bene/virkningerne af skaden, der er afgørende.

I kommenteret 1984-EAL af Møller og Wiisbye anføres (s. 302-303):



/

42

” Hvis skaden ikke kan anses for en ”ulykke” , dvs. når der ikke er tale om
en plud-selig indtrædende begivenhed, f.eks. fordi der er tale om en
erhvervssygdom, som arbejdsgiver er ansvarlig for ( - - ) er spørgsmålet,
hvad der skal gælde. Hvis symptomerne først viser sig efter nogen (længere)
tid, og i lignende tilfælde, må det afgørende tidspunkt formentlig i
almindelighed være, når de første sikre symp-tomer på skaden viser sig, jfr.
Gomard & WAD s. 97”

Som det gengives samme litteratursted, følger lignende retstilstand af for-
arbejderne til arbejdsskadesikringsloven, hvor ulykker behandles efter loven
på tidspunktet for ulykken, mens ved erhvervssygdomme er det loven på det
senere tidspunkt, hvor påvirkningerne giver sikre sympto-mer.

Det anføres derfor også af forfatterne, at meget taler for, at ved genopta-gelse
ved senfølger er det loven på tidspunktet for sikre symptomer på senfølger,
der finder anvendelse, og ikke loven på skadestidspunktet, jfr. § 11, jr. § 15,
stk. 3.

Til disse bemærkninger og lovforarbejder fra parallel lovgivning må end-
videre knyttes den praktiske behandling, at det alt andet lige må anses for
uhensigtsmæssigt, at en sag, der kan opstå 20-30 år senere som tilfældet ved
senfølger efter incest, skulle afgøres efter en for længst forladt lovgiv-ning,
og ikke gældende ret på det tidspunkt skaden får sin indvirkning.

Alle retlige og praktiske grunde taler således for at anvende loven det
tidspunkt, hvor overgrebene gav anledning til sikre symptomer, der af
sagsøger kunne knyttes til overgrebene,

Sagsøger rejste først sag mod sagsøgte i 2009, da hun oplevede sikker og
varig indvirkningen fra overgrebene. Indtil da havde hun arbejdet på ordi-
nære vilkår, havde stiftet familie og havde i alle henseender klaret sig selv.
Der har ikke været nogen sikre, varige symptomer på overgrebene før tid-
ligst fra 16. september 2002-2003, hvor sagsøger fik psykologsamtaler for
bl.a. at bearbejde incest, jfr. bilag BG. Tidligere henvendelse havde angået
samlivsproblemer som udløsende og primær årsag. Når sagen i øvrigt ho-
vedsageligt angår tab af erhvervsevne, som der først kommer tegn på tid-ligst
2006/2007 og frem, så er det 2001loven, der finder anvendelse.

Subsidiært er det 1984-loven, der finder anvendelse for méngraden, og 2011-
loven for så vidt angår tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne, da
dette krav først opstod og kunne behandles efter juli 2002, jfr. også lov-
kommentarerne ad genoptagelse og senfølger, jfr. § 11 sammenholdt med §
15, stk. 3.

Mere subsidiært er det almindelig erstatningsret og praksis forud for 1.
oktober 1984, der anvendes, men hvor sagsøger gør gældende, at det ikke



/

43

ændrer på udmålingen, der bør fastsættes efter reglerne svarende til EAL
2001, jfr. også bemærkningerne i U.1989.1108H, hvor det følger af forarbej-
derne til 1984-loven, at selvom skaden er indtrådt før 1. oktober 1984, skal
der ved udmålingen ses på den erstatningsudmåling, som er tilsigtet med
lovreguleringen af erstatningsområdet, så hensigten med loven bedst mu-ligt
sikres. En i retspraksis udviklet erstatningsudmåling, som var gælden-de i
tiden før 1. oktober 1984, kan således frit ændres ved ny praksis. Der-for bør
princippet i 2001-loven også af den grund anvendes, selvom retten mod
forventning skulle komme frem til, at det ikke var skadevirkning, men skade
årsag og, at sagsøgtes erstatningsansvar ikke skulle omfatte de fortsatte
overgreb frem til maj/juni 1985.

Mest subsidiært: Anvendelsen af 1984-loven på såvel méngrad som er-
hvervsevnetab.

For så vidt angår udmåling af godtgørelse efter EMRK følger det af såvel
reelle hensyn som almindelige retsprincipper, at det er loven på tidspunk-tet
for sagens behandling henholdsvis sagens rejsning, og det på påken-
delsestidspunktet gældende godtgørelsesniveau, der finder anvendelse, jfr.
samme kommenteret erstatningsansvarslov side 301, 1. afsnit og be-
mærkninger i betænkning nr. 976/1983, side 129-130. Sagsøgtes synspunkt
om, at godtgørelsen skal udmåles efter ikke eksisterende praksis omkring
1984, må derfor afvises.

Egen skyld og tabsbegrænsning:
Sagsøgte gør gældende, at sagsøgte ikke har begrænset sit tab ved at for-
følge kravene over for hendes far. Dette må afvises, allerede fordi ansvaret er
solidarisk, ikke subsidiært for sagsøgte. Dernæst har sagsøger ikke væ-ret i
stand til, herunder haft krav/tab, førend sent (senfølger) og denne
sag/kravene i sagen har derfor ikke været mulig at føre på et tidligere tids-
punkt. En forudsætning for et tabsbegrænsningssynspunkt er i øvrigt, at en
sag mod faderen kunne være forfulgt med succes i form af, at han kun-ne
betale en erstatning, som den opgjorte. Som det fremgår af alle de soci-ale
akter, har han hele livet været håbløs gældsat, uden arbejde og uden midler.
Han er nu død, og der var ikke midler i boet/sagsøger har ikke ar-vet, da der
ikke var noget i boet. Synspunktet om tabsbegrænsning er der-for af mange
grunde juridisk uholdbart.

ERSTATNINGS- OG GODTGØRELSESKRAVENE:

Erstatning efter erstatningsansvarsloven:
Det påstævnte beløb fremkommer nærmere således:

Tabt arbejdsfortjeneste



/

44

Sagsøger skal svare tabt arbejdsfortjeneste. Sagsøger fik allerede fra 2006-
2007 begyndende indkomsttab på grund af skaden. Sagsøger kræver tabt
arbejdsfortjeneste i perioden 1. januar 2008, til udtalelsen fra AES forelå 31.
august 2020:

Den mistede indkomst kan passende fastsættes ud fra chaufførarbejde.
Lønnen til en chauffør er gennemsnitlig godt kr. 28.000, jfr. bilag 36. Sagsø-
ger anvender dog kr. 25.000 pr. måned eller kr. 300.000 pr. år, så der er en
sikker margin.
Tabet i perioden kr. 3.800.000,00
Feriepenge 12,5 % kr. 475.000,00 
Tabt arbejdsfortjeneste i alt kr. 4.275.000,00

Heri skal fradrages:
Tabt arbejdsfortjeneste er kr. 25.000 om måneden, altså 300.000 om året +
feriepenge. De i parentes angivet tal er det kumulerede tab år for år.

Indkomst 2008 (19.319+142.318) kr. 161.637,00 (kr. 175.863,00)
Indkomst 2009 (51.621+157.266) kr. 208.887,00 (kr. 304.476,00) 
Indkomst 2010 (2.135+155.787) kr. 157.922,00 (kr. 484.054,00) 
Indkomst 2011 (1+171.478) kr. 171.479,00 (kr. 650.075,00) 
Indkomst 2012 (4.850+201.936) kr. 206.786,00 (kr. 780.789,00) 
Indkomst 2013 kr. 173.952,00 (kr. 944.337,00) 
Indkomst 2014 kr. 177.096,00 (kr. 1.104.741,00)
Indkomst 2015 (3.028+179.772) kr. 182.800,00 (kr. 1.259.441,00) 
Indkomst 2016 (42.913+171.708) kr. 214.621,00 (kr. 1.382.320,00) 

Indkomst 2017 (32.260+209.464) kr. 241.724,00 (kr. 1.478.096,00) 
Indkomst 2018 (96.393+223.332) kr. 319.725,00 (kr. 1.495.871,00) 
Indkomst 2019 (67.740+226.682) kr. 294.422,00 (kr. 1.538.949,00) 
Indkomst 1.1.-31.8.2020

(150.536+4.956+4.723) kr. 160.215,00 (kr. 1.603.734,00) 
Indkomst i alt kr. 2.671.266,00

Tabt arbejdsfortjeneste i alt (4.275.000-2.671.266) kr. 1.603.734,00 

Svie-og smertegodtgørelse:
Efter 1984-loven skulle der betales en skønsmæssig godtgørelse ved
langvarige krav/sygeperioder.
Sagsøger foreslår, at godtgørelsen læner sig op ad 2001-erstatnings-
ansvarsloven og fastsættes til taksten for 2020 kr. 80.000 mod at frafalde
forrentning. Hvis der skal fastsættes en godtgørelse på baggrund af tidligere
år, skal der modsat ske forrentning fra dette
år til betaling sker kr. 80.000,00

Varigt mén:
Det gøres gældende, at varigt mén skal fastsættes på baggrund af



/

45

erstatningsansvarsloven, således som den var gældende (2001-loven), da
sagsøger fik konsekvenser af overgrebene – omkring 2006-2009. Sagsøger
gør derfor gældende, at det er taksten pr. 2006, kr. 6.595
pr. méngrad x 20 = kr. 131.900,00

Beløbet skal tillægges forrentning fra 1.1.2007 til betaling sker.

Subsidiært gøres det gældende, at 1984-loven finder anvendelse.
Godtgørelsen svarer i så fald til 20 % af kr. 294.000 (takst pr. 1995) = Kr.
58.800, hvilket beløb skal forrentes fra skadesdatoen efter 1984-loven til
betaling sker.

Erhvervsevnetab:
Principalt gøres det gældende, at 2001-erstatningsansvarsloven skal finde
anvendelse, idet under de konkrete omstændigheder, hvor virk- nin-gen af
overgrebene/sagsøgtes ansvar først indtræder ca. 20-30 år efter, at det må
være loven på skadevirkningstidspunktet.

Den principale påstand fremkommer efter 2001-EAL (beregnet fra
1.1.2011), hvorefter erhvervsevnetab svarer til 0,75 x 10 x årsløn (2011) kr.
287.500 = kr. 2.156.250, reduceret med 15 % på grund
af alder (alder pr. 1.1.2011) = kr. 1.832.812,50

Forrentning skal ske fra 1.1.2011 til betaling sker.

Subsidiært skal EET ydes efter 1984-EAL, hvorefter erhvervsevnetab svarer
til 0,75 x 6 x kr. 240.000 = kr. 1.080.000 (årslønnen er fastsat til skønnet
årsindkomst forud for 2001).

Efter 1984-EAL skal der ske forrentning fra skadestidspunktet, der passende
kan fastsættes til 1.1.1985 til betaling sker.

Godtgørelse efter ERMK kr. 300.000,00
subsidiært efter EAL § 26 ____________

Krav i alt, principalt kr. 3.948.446,50 

Subsidiært (kr. 1.080.000 (EET) + kr. 1.603.734 (TA) + kr. 80.000 (SS) + kr.
58.800 (VM) + kr. 300.000 (EMRK) (udmålt efter 1984 + EAL fsv. angår
V.M og S/S – mens TA og EET er udmålt efter EAL 2011,
hhv. efter alm. erstatningsret) kr. 3.122.534,00



/

46

ÅRSAGSSAMMENHÆNG I ØVRIGT OG KONKURRERENDE FOR-
HOLD:

Sagsøgte har gjort gældende, at sagsøger før og efter de seksuelle overgreb
også har været udsat for andre belastninger, herunder en voldelig samle-ver.
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har imidlertid haft alle relevante
oplysninger og foretaget vurderingen. Det kræver et sikkert grundlag at
tilsidesætte Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings skønsmæssige fordeling, jfr.
også f.eks. U.2009.150H. Sagsøgte har ikke løftet bevisbyrden for, at Ar-
bejdsmarkedets Erhvervssikrings årsagsvurdering og udmålingsskøn er
forkert.

Det kan i øvrigt tilføjes, at de seksuelle overgreb der foregik, fra sagsøger var
en teenager og frem, har absolut den største skadevirkning. Det kan
endvidere utvivlsomt lægges til grund, at de efterfølgende hændelser, som
sagsøger har været udsat for, ikke afviger fra det, der forekommer i livet i
øvrigt. Normalvis vil sådanne hændelser i form af afskedigelser, sam-
livsproblemer, eventuelt også selv om der er tale om samlivsproblemer, hvor
der har været vold, ikke give anledning til varige psykiske og fysiske
lidelser, som sagsøger lider af. En forudsætning for, at det kunne ende med
sagsøgers meget væsentligt invaliderende helbredsproblemer, navn-lig
psykisk, og deraf følgende tab ikke mindst af erhvervsevnen, har været de
seksuelle, psykisk traumatiserende overgreb.

BEVISANVENDELSEN OG BEVISKRAV:

Sagsøgtes tilsidesættelse af sine forpligtelser har været klare og med-
ført/muliggjort en alvorlig forbrydelse. I hvert fald under disse omstæn-
digheder lempes eller vendes bevisbyrden for årsagssammenhæng, jfr.
U.2002.1496H, FED2003.1580Ø, U.2000.521H og U.2002.2000H. Også af
den grund må det lægges til grund, at det er de seksuelle overgreb, der har
været udslagsgivende for sagsøgers i dag konstaterede psykiatriske li-delser,
jfr. samme Retslægerådets besvarelser og bl.a. den indhentede psy-kiatriske
speciallægeerklæring og sagsøgers tilkendelse af førtidspension.

Det er i øvrigt i overensstemmelse med karakteren af seksuelle overgreb, at
offeret forsøger at opretholde et normalt liv og lykkes med det i mange år,
indtil det ophober sig og eventuelt udløses af mere harmløse øvrige på-
virkninger, f.eks. i form af skilsmisse eller lignende, der får ”korthuset til at
vælte” , jfr. også de under sagen fremlagte publikationer om senfølger af
incest og seksuelle overgreb.

ARBEJDSMARKEDETS ERHVERVSSIKRING OG KRAVET OM
SIK-KERT GRUNDLAG:



/

47

Sagsøgte gør gældende, at Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har vurde-ret
sagen forkert og, at der skal være en anden fordeling og udmåling mel-lem
de skadesrelaterede årsager/tab og de kasuelle årsager, sagsøgte hæv-der
også ville have medført tab, dvs. senere samlivsproblemer. Entydig
retspraksis jfr. f.eks. U.2009.150H pålægger imidlertid en meget streng be-
visbyrde på den, der påstår Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings udmå-lings-
og fordelingsskøn tilsidesat. Der er ikke påvist et sådan sikkert grundlag fra
sagsøgtes side.

ÅRSAGSSAMMENHÆNG I FORHOLD TIL SENERE BEGIVENHE-
DER:

Sagsøgte gør ydermere gældende, at sagsøgers tab er udløst af senere be-
givenheder, der ikke står i forbindelse med sagen og, at der derfor ikke er
årsagssammenhæng. Sagsøgte henviser bl.a. til U.1996.1334H. Sagsøgtes
juridiske fremstilling er forkert. U.1996.1334H fastslår, at skadelidtes er-
statning ikke nedsættes, fordi skadelidte i forvejen var mere sårbar end
gennemsnittet. Skadevolder må tage skadelidte, som skadelidte er. Det
princip, der sikrer skadelidte erstatning, ønsker sagsøgte så at vende rundt
ved at sige, at hvis en senere kasuel årsag – f.eks. samlivsproblemer, skils-
misse m.v. er ”dråben” , så skal der ikke betales erstatning, fordi faktorer-nes
rækkefølge er afgørende. Det er forkert.

Det juridiske kausalitetskrav er, at den skadevoldende begivenhed alene skal
være en nødvendig betingelse – condictio sine qua non, ikke en til-strækkelig
betingelse, dvs. det er ikke et krav, at den skadevoldende begi-venhed virker
alene og er eneårsag til tabet. Ved årsagsvurderingen i den-ne sag må man
spørge sig selv, om den senere uafhængige begivenhed, f.eks. skilsmisse,
ville have givet anledning til varig psykisk lidelse og tab af erhvervsevne,
selvom sagsøger ikke havde haft sine problemer fra over-grebene. Hvis
vurderingen er, at de senere forhold alene medvirker, men ikke i sig selv ville
have medført tabt, så er årsagskravet opfyldt, og der kan ikke reduceres for
konkurrerende lidelse, det konkurrerende forhold skal således ikke alene
være en medvirkende, nødvendig betingelse, men en tilstrækkelig betingelse
for tabet, eller med andre ord i sig selv ville ha-ve medført samme tab. Det er
ret evident, at en skilsmisse, der muligvis kan medføre forbigående
belastning, ikke almindeligvis eller sandsynligt ville medføre alvorlig varig
psykiatrisk lidelse og tab, som sagsøger er på-draget. Hertil har følgerne af
overgrebene været en nødvendig forudsæt-ning, så der er tale om
sammensatte årsager. Derfor skal der betales fuld erstatning, selvom senere
begivenheder måtte have udløst tabet. Det er skadevolders risiko, at der ad
livets landevej tilstøder sædvanlige belast-ninger, der på grund af sagsøgers
skader fra overgrebene udløser tabet. At det forholder sig sådan - at der skal
ydes erstatning, selvom en kasuel år-



/

48

sag, der ikke i sig selv ville have medført tabet, medvirker ved at udløse
tabet, er i øvrigt forudsætningsvis fastslået i bl.a. U2005.2451H.

Hvis sagsøgte måtte gøre gældende, at de senere forhold er konkurreren-de,
dvs. også uden overgrebene ville have ført til de krav, der rejses under denne
sag, har sagsøgte utvivlsomt bevisbyrden for synspunktet, og dette så meget
når sagsøgte har begået klare fejl, jfr. også U.2004.4H. Dette har sagsøgte
ikke bevist. Sagsøgtes synspunkt strider i øvrigt med den læge-faglige
vurdering, såvel Retslægerådet som Arbejdsmarkedets Erhvervs-sikring er
kommet frem til.

OPSUMMERING:

På den anførte baggrund gøres det opsummerende gældende:

Der foreligger i sagen et ansvarsgrundlag efter dansk rets almindelige reg-ler,
og Retten har også fastslået det i sin kendelse fra oktober 2019.

Sagsøgte skal derfor svare erstatning efter erstatningsansvarsloven, hen-
holdsvis efter almindelig erstatningsret, og godtgørelse efter EMRK og
praksis i henhold til konventionen.

Udmåling skal ske efter erstatningsansvarsloven med udgangspunkt i de på
tidspunktet for tabets opståen/sikre symptomer gældende regler, hvil-ket var
efter 1. juli 2002 (det vil sige 2001-erstatningsansvarsloven skal an-vendes),
subsidiært efter 1984-erstatningsansvarsloven for så vidt angår méngrad, og
2001-loven for så vidt angår tabt arbejdsfortjeneste og er-hvervsevnetab,
mere subsidiært efter almindelig erstatningsret, hvor ud-målingen bør svare
til 2001-EAL niveauet, og mest subsidiært i det hele 1984-loven.
Godtgørelse efter EMRK skal ydes ud fra de takster, der er gældende for
tidspunktet for sagens pådømmelse, hvilket ubestridt svarer til kr. 300.000.

Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har udtalt sig i sagen. Denne udtalelse
skal lægges til grund, medmindre sagsøgte beviser, den er forkert, jfr.
U.2009.150H, hvilket sagsøgte ikke har bevist. Udtalelsen hviler korrekt på
sagens lægelige og sociale akter, herunder ud fra en fortolkning der er
korrekt eller i hvert fald klart kan rumme Retslægerådets udtalelse.

Herefter, og idet der i øvrigt ikke er påvist et sikkert grundlag for at tilsi-
desætte Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings årsags- og udmålingsskøn, som i
øvrigt er understøttet af de indhentede lægelige akter, herunder psy-kiatrisk
speciallægeerklæring og Retslægerådets udtalelser i sagen, hvoref-ter de
seksuelle overgreb må anses for klart den mest skadelige påvirk-ning, som
sagsøger har været udsat for, og hvor sagsøgers sygdoms- og



/

49

hændelsesforløb svarer til det, der er kendt for senfølger for seksuelle
overgreb og incest, må det fastslås, at der er fuld årsagssammenhæng, og der
skal betales erstatning og godtgørelse som opgjort.

Der er ikke grundlag for nedsættelse eller reduktion på grund af konkur-
rerende lidelser, og et sådant synspunkt må i øvrigt påhvile sagsøgte som
dennes strenge bevisbyrde, jfr. også princippet i U.2004.4H.
…”

Sagsøgte (Kommune) har i sit påstandsdokument anført følgende:

”…
Til støtte for påstanden vil Sagsøgte (Kommune) fremføre de under
skriftveks-lingen anførte synspunkter, der kan sammenfattes i nedennævnte
anbrin-gender.

1. Erstatningsretlig værnet interesse 

Sagsøgte (Kommune) kan i det hele tilslutte sig det af biintervenienten i
indlæg af 28. april 2020 anførte, herunder at sagsøger har tilsidesat sin
tabsbe-grænsningspligt ved ikke at sikre, at krav om erstatning og
godtgørelse, herunder for tort, ikke rettidigt er rejst mod gerningsmanden og
mod Voldsoffernævnet, jf. lov nr. 277 af 16. maj 1976 om erstatning fra
staten til ofre for forbrydelser.

Sagsøger har som konsekvens heraf fortabt et eventuelt krav mod den
sagsøgte kommune, hvis regresmuligheder herved blev forskertset.

2. Årsagssammenhæng 

Retten fastslog ved kendelse af 15. oktober 2019, at Sagsøgte (Kommune)
havde handlet ansvarspådragende, idet kommunen skulle have tilsidesat sine
forpligtelser, herunder for ikke at have truffet fornødne foranstaltninger for at
sikre sagsøger mod de seksuelle overgreb, der blev begået mod hen-de af
faderen i perioden 1980 og frem til hun fyldte 18 år den 9. maj 1984.

Det fremgår af præmisserne, at kommunen kritiseres for i 1980 at effektue-re
hjemgivelsen, og for ikke i efterforløbet at søge sagsøger fjernet fra hjemmet
i perioden frem til hun flyttede hjemmefra den 18. januar 1982, hvor hun fik
selvstændig bolig på Adresse, By 2.

Det bemærkes, at rettens kendelse må forstås i overensstemmelse med
korrespondancen og forløbet op til delhovedforhandlingen, således at
kommunen alene kan dømmes for forhold, der vedrører tilsidesættelse af
lovbestemte forpligtelser i forbindelse med seksuelle overgreb, idet andre



/

50

krav er forældede. Der henvises til sagsøgtes uimodsagte meddelelse af 16.
september 2019.

Det bemærkes, at faderen var flyttet til Fredericia den 26. maj 1981, og han
boede der de næste ca. 10 år.

Det bestrides som udokumenteret, at der er årsagssammenhæng mellem
kommunens mulige tilsidesættelse af sin tilsynsforpligtelse i den angivne
periode med relation til incestuelle overgreb. Det bemærkes, at sådanne, efter
sagsøgers senere forklaring, er pågået fra hun var omkring 3 år og frem til
det 19. år, og hvor kommunens tilsyn med familien med en hjem-meboende
sagsøger alene vedrørte en kortere periode (1980-1982).

Det bestrides, at mere indgående tilsyn ville have kunnet sikret sagsøger mod
seksuelle overgreb, hvortil bemærkes, at det ikke er dokumenteret, at der i
perioden skulle foreligge et retligt grundlag for at tage skridt til
tvangsfjernelse eller politianmeldelse, der dengang var de relevante reak-
tioner.

Sagsøgers komplekse psykiske lidelse med en personlighedsstruktur, der
havde symptomer på masochistiske, paranoide og dependente træk med
dystymi og PTSD til følge kan tvangfrit forklares af andre omstændighe-der,
jf. eksempelvis den ikke fuldstændige oplistning i sagsøgtes spørgs-mål G til
Retslægerådet (bilag AY) og diagnosen i psykologisk undersøgel-se og
klinisk vurdering af 6. november 2011 (del af bilag 14).

Der er ikke grundlag for at kritisere Sagsøgte (Kommune) for forhold begået
ef-ter faren flyttede til Fredericia den 26. maj 1981.

Det bemærkes, at der heller ikke er grundlag for at fastslå ansvar for for-
hold, begået efter sagsøger flyttede hjemmefra den 18. januar 1982, og slet
ikke efter hun fyldte 18 år den 9. maj 1984.

Det er således en meget begrænset del af de overgreb, sagsøger har været
udsat for, der vil kunne tilskrives kommunens mulige tilsynsansvar. Det er
ikke godtgjort, at sådanne svigt skulle have været årsag til nogen mer-skade.

2.1 Bevisforhold

Det er ubestridt, at sagsøger har bevisbyrden for, at det overfor retten do-
kumenteres, at der er den fornødne årsagssammenhæng. Et sådant bevis er
ikke ført, medmindre der etableres en klar sandsynlighedsovervægt for en
sammenhæng. Det forhold, at man i dag skal vurdere en mulig sam-
menhæng mellem forhold, der tidsmæssigt ligger 35-40 år bagud i tid
skærper efter almindelige bevisretlige principper kravet til beviset.



/

51

Dette var forudsat i forbindelse med den lovændring, der med tilbagevir-
kende kraft gjorde et sagsanlæg som dette muligt, og både Justitsministe-riet
og hørte organisationer argumenterede med, at bevismæssige forhold kunne
føre til skuffelse, og det fremgår direkte af forarbejderne, at erstat-
ningssøgende ikke skulle forvente nogen form for bevislettelse.

Også bevisvurderingen for så vidt angår spørgsmålet om årsagssammen-
hæng må ses i relation hertil.

Der er ikke holdepunkter for at fastslå, at eventuelle tilsynsfejl skulle være af
en sådan grovhed, at der er grundlag for at lempe beviskravene med re-lation
til årsagssammenhæng, endsige vende bevisbyrden.

2.2 Retslægerådet

Retslægerådet har i sagen afgivet 2 udtalelser, dels en udtalelse af 19. sep-
tember 2016 (bilag 33), dels en besvarelse af 20. november 2019 (bilag AY).

Det fremgår af Retslægerådets besvarelser, at disse er baseret på et ufuld-
stændigt grundlag; et grundlag, der alt overvejende er baseret på anamne-
seoptagelsen – sagsøgers forklaring til speciallæger. Retslægerådet henvi-ser
til, at oplysningerne i de lægelige bilag er sparsomme, jf. svaret på spørgsmål
2.

Retslægerådet vurderer, at faderens seksuelle overgreb "har haft en stor
betydning for udviklingen af sagsøgers psykiske gener", men angiver og-så,
at andre livsbegivenheder ligeledes kan have påvirket tilstanden. Som det
fremgår af Retslægerådets besvarelse af spørgsmål A, er det ikke mu-ligt at
udskille årsagsforholdene præcist, jf. også besvarelsen af spørgsmål G,
hvoraf fremgår, at det ikke har været muligt for Retslægerådet at kvan-
tificere de forskellige mulige årsagsfaktorers indflydelse på sagsøgers psy-
kiske lidelse.

Dette gælder også den begrænsede periode, hvor retten vurderer, at der skulle
være udvist forsømmelser.

På denne baggrund er en årsagssammenhæng ikke bevist med den for-nødne
sikkerhed.

2.3 Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings vurdering

Den vurdering, som ligger til grund for den vejledende udtalelse af 31. au-
gust 2020, forholder sig ikke specifikt til de forhold, retten har vurderet som
værende ansvarspådragende.



/

52

Det fremgår af Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings vejledende udtalelse,
indledningen, at denne er baseret på en tolkning af Retslægerådets besva-
relse, hvorefter Retslægerådet ubetinget skulle have vurderet sagsøgers
psykiske gener som en følge af de seksuelle overgreb. Der er således ikke
taget hensyn til, at Retslægerådets besvarelse efterlader langt større tvivl,
også med henvisning til, at der "i denne sag [er] tale om et meget langt
tidsrum mellem de seksuelle overgreb og den diagnosticerede PTSD", jf.
svaret på spørgsmål 12.

Selvom reaktivering ikke er ualmindelig, jf. svaret på spørgsmål 6, forud-
sætter en reaktivering, at der opstår en "situation med fokus på traumet" eller
at den ramte udsættes for et nyt traume.

Det er således ikke det oprindelige traume, der er direkte medvirkende år-sag
til sent opståede psykiske gener, men den situation/handling, der ud-løser
reaktiveringen hos en person, som i den givne situation er særlig sår-bar.

Dette er et almindeligt erstatningsretligt dogme, at det i den situation er den
reaktiverende handling, som bærer ansvaret for de fulde følger. Af
speciallægeerklæring af 28. december 2015 (bilag 31) fremgår, at sagsøgers
psykiske gener debuterer i forbindelse med ægtefællens utroskab og
voldsudøvelse i 1999, og at det var i tiden herefter, at hendes erhvervsevne
blev kompromitteret. Det anføres i det lægelige materiale, at det var heref-ter
”det hele væltede” .

Sagsøger sygemeldes i foråret 2007 af andre årsager og kommer ikke siden i
arbejde.

Disse forhold kan ikke lægges Sagsøgte (Kommune) til last.

Det bemærkes, at speciallægeerklæringen er baseret på en anamneseopta-
gelse, der erfaringsmæssigt må vurderes som værende funktionelt præget
(kognitiv redigering), også henset til, hvad der fremgår af de akter,
indstævnte har valgt at fremlægge. Disse viser en lang række sygemeldin-
ger, der kan relateres til andre omstændigheder, herunder flere arbejds-
skader.

Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har lagt til grund, at sagsøger "i sin
barndom var udsat for seksuelle overgreb af sin far, som han efterfølgende er
dømt for". Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har endvidere lagt til grund, at
selvmordsforsøget i maj 1981 var en følge af disse seksuelle overgreb,
hvilket der efter de dengang optagne journalnotater ikke er be-læg for at
antage.



/

53

Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har således medtaget flere forhold i sin
årsagsvurdering, end der er grundlag for i rettens kendelse.

Arbejdsmarkedets Erhvervssikring vurderer videre, at der efter en læge-
faglig vurdering "ikke ses at være oplysninger, der kan begrunde et fra-træk",
og tilskriver derfor alle psykiske gener seksuelle overgreb.

Denne bevisvurdering er ikke i overensstemmelse med almindelige bevis-
retlige principper. Det er ikke sagsøgte, der skal bevise virkningen af an-dre
årsager. Det er sagsøger, der skal dokumentere, at eventuelle skader kan
henføres til den ansvarsbegrundende årsag, og det fremgår af Retslæ-
gerådets besvarelse, at der kan være mange - også ukendte – årsager til
sagsøgers psykiske gener. Vurderingen synes at være baseret på princip-pet i
arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 2, om omvendt bevisbyrde – en regel
der ikke gælder i civile sager, og slet ikke ved vurderingen af for-hold, der
ligger 35-40 år bagud i tid. Lægekonsulentvurderingen om "intet fratræk" er
ubegrundet.

Det bemærkes, at det fremlagte materiale er mangelfuldt, idet der optræ-der
flere anmodninger om statusattester, uden disse foreligger. En del af det
lægelige materiale kunne med fordel, også efter sagsøgtes tidligere op-
fordringer, have været fremlagt så betids, at materialet kunne have været
forelagt Retslægerådet. Det gælder særligt psykiatrisk speciallægeerklæ-ring
af 12. oktober 2009 (bilag BZ).

3. Erstatningsopgørelsen

Det rejste krav bestrides som udokumenteret.

Sagsøger har således ikke ført det fornødne bevis for tabsopgørelsen, jf. også
ovenfor om bevismæssige forhold.

3.1 Lex posterior

Det gøres gældende, at et erstatningskrav må basere sig på de regler, der var
gældende, da de ansvarspådragende handlinger blev udøvet, og hvor den
sårbarhed, der efter sagsøgers forklaring senere skulle være udløst, er
opstået.

Det fremgår af erstatningsansvarslovens § 28, at denne alene finder anven-
delse på erstatningsansvar for skader, der indtræder efter 1. oktober 1984, og
sagsøger har ikke godtgjort, at skader som følge af de pådømte forhold ikke
skulle være opstået forud for lovens ikrafttræden, og før sagsøger blev 18 år.
Det bemærkes, at sagsøger sandsynligvis har haft PTSD-symp-tomer siden
barndommen, jf. også journalnotat af 1. marts 1984 (del af bi-lag 14).



/

54

3.2 Tabt arbejdsfortjeneste

Retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører efter den dagæl-dende
erstatningsansvarslovs § 2 når tilstanden blev stationær. Stationær-
tidspunktet er ikke søgt fastlagt af sagsøger. Stationærtidspunktet må an-ses
for indtrådt før den periode, for hvilken der kræves erstatning.

Det bestrides, at de sygemeldinger i den periode, for hvilken der kræves
erstatning for, kan tilskrives de specifikke forhold, retten har vurderet som
værende ansvarspådragende.

Det bestrides, at der er grundlag for ved beregningen af tabt arbejdsfortje-
neste at tage udgangspunkt i en chaufførløn for 2020.

Sagsøger har ikke efterkommet opfordring C, eller opfordring B, om at
fremlægge kopi af lønsedler vedrørende lønindkomst i årene 2005-2019, li-
gesom sagsøger ikke har efterkommet opfordring D om at fremlægge
samtlige kommunale akter dækkende perioden fra 1999 og frem til tilken-
delse af pension samt supplerende efterfølgende akter, alt i det omfang så-
danne ikke allerede er fremlagt. Dette gælder særligt de manglende status-
attester og kommunens lægekonsulentvurderinger.

Sagsøger har heller ikke efterkommet opfordring E om at fremlægge alle de
aktlister på de sager, hun har begæret og fået aktindsigt i, alt med hen-blik på
at sikre at alt relevant materiale bliver tilgængeligt.

Det gøres gældende, at det må komme sagsøger bevismæssigt og proces-
suelt til skade, at der i sagen foreligger væsentlige mangler vedrørende
sagsoplysningen, jf. i det hele princippet i retsplejelovens § 344, stk. 2.

3.3 Svie og smertegodtgørelse

Der henvises her til det ovenfor vedrørende årsagssammenhæng anførte.

Sagsøger har ikke præciseret, hvilken periode man søger godtgørelse for, og
på hvilket grundlag.

3.4 Varigt mén

Det bestrides, at der er grundlag for at fastslå, at de kritiserede forhold skulle
have ført til en méngrad på 5% eller mere, endsige 20%. Arbejds-markedets
Erhvervssikrings vurdering relaterer sig til alle sagsøgers psy-kiske gener
uanset årsag.



/

55

Det fremgår, at sagsøger - muligt helt tilbage fra barndommen - har lidt af
PTSDsymptomer, og disse bør vurderes efter de dengang gældende regler,
hvortil bemærkes, at Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har vurderet, at der
ikke er tilstrækkelige oplysninger til at vurdere den psykiske tilstand forud
for 1. oktober 1984, og bevisrisikoen også i denne relation er sagsø-gers.

3.5 Erhvervsevnetab

Et erhvervsevnetab bør vurderes ud fra de før erstatningsansvarslovens
ikrafttræden gældende regler om invaliditetserstatning.

Subsidiært bør et eventuelt erhvervsevnetabserstatningskrav opgøres i
overensstemmelse med erstatningsansvarslovens § 8, som denne var for-
muleret i lov nr. 228 af 23. maj 1984, idet sagsøger var under 18 år. Sagsø-
ger har ikke godtgjort at være påført en méngrad på mere end 15%, og hvis
méngraden fastsættes til 20%, kan erstatningen ikke overstige 140% af
méngodtgørelsen.

Det bestrides som anført ovenfor, at de kritiserede forhold er årsag til
sagsøgers erhvervsinsufficiens.

Subsidiært gøres det gældende, at alene en del af erhvervsevnetabet kan
henføres til hændelsen, og det er sagsøgers bevisrisiko, at der, når bortses fra
anamneseoptagelsen, ikke kan etableres et forsvarligt bevis for andre
faktorers betydning, jf. også ovenfor om retsplejelovens § 344, stk. 2.

Det bestrides, at der er grundlag for at fastsætte en årsløn som sket, lige-som
det bestrides, at der er grundlag for at foretage beregningen på grundlag af
forholdene i 2011 og lønforhold i 2020.

3.6 Tortgodtgørelse

En eventuel tortgodtgørelse bør udmåles i overensstemmelse med de prin-
cipper, der var gældende på det tidspunkt, hvor krænkelsen blev udøvet.

3.7 Forrentning

Der er ikke grundlag for forrentning forud for kravenes fremsættelse in-
denretligt. Der er heller ikke grundlag for at fastslå, at et krav skulle være
forfaldent og rentebærende forinden. Sagsøger ses ikke at have argumen-
teret for sin rentepåstand.
…”

Parterne har under hovedforhandlingen nærmere redegjort for deres opfattelse af
sagen.



/

56

Rettens begrundelse og resultat

Om ansvarsgrundlaget og rettens kendelse af den 15. oktober 2020

Spørgsmålet om ansvarsgrundlag blev udskilt til særskilt afgørelse efter rets-
plejelovens § 253. Retten traf den 15. oktober 2019 afgørelse, hvorefter Sagsøgte
(Kommune) skulle anerkende at være erstatningsansvarlig over for Sagsøger for
tilsidesættelse af sine forpligtelser, herunder for ikke at have truffet fornødne
foranstaltninger for at sikre hende mod de seksuelle overgreb, der blev begået mod
hende af faderen i perioden 1980 og frem til hun fyldte 18 år. Det følger af
præmisserne i kendelsen, at der er tale om ansvarspådragende handlinger efter
EMRK og efter national dansk ret, det vil sige den dagældende sociallovgivning
og den almindelige culpavurdering. Ved kendelsen blev det fastslået, at der var tale
om tilsidesættelse af kommunens særlige forpligtelser overfor børn under 18 år,
hvorfor de ansvarspådragende handlinger tidsmæs-sigt er begrænset sig til denne
periode.

Intertemporale spørgsmål om lovgivning

Erstatningsansvarsloven blev indført 1. oktober 1984. I lovens § 28 anføres, at
loven finder anvendelse på ” skader, der indtræder efter lovens ikrafttræden” . Det
er ikke fastlagt hverken ved loven eller ved forarbejderne, hvorledes dette nærme-
re skal defineres. Da der ikke er tale om en enkeltstående episode, hvorved der er
påført skade, men derimod om overgreb, som er sket over en længere perio-de, og
da de symptomer, som fører til erstatningspåstanden, er indtrådt efter lovens
ikrafttræden, om end det præcise tidspunkt for symptomernes manife-station
vanskeligt kan fastlægges helt eksakt, finder retten, at skaden er sket ef-ter
erstatningsansvarslovens ikrafttræden, hvorfor denne lov er anvendelig på
erstatningsspørgsmålet.

Årsagsforbindelse

Retten bemærker, at Retslægerådets besvarelser og udtalelsen fra Arbejdsmar-
kedets Erhvervssikring udtaler sig forskelligt om spørgsmålet om årsagsforbin-
delse mellem overgrebene og Sagsøgers helbredsmæssige situation. Be-
svarelse af spørgsmål om årsagen til en helbredsskade hører under Retslægerå-
dets kompetence, mens Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings skal fastlægge
méngrad mv. Retten lægger derfor afgørende vægt på udtalelserne fra Retslæ-
gerådet.



/

57

På baggrund af udtalelserne fra Retslægerådet, finder retten, at de alvorlige
overgreb, som Sagsøger blev udsat for, har haft betydning for de psyki-ske
vanskeligheder, som hun har oplevet i sin voksne tilværelse. Retslægerådet udtaler
således i besvarelsen af spørgsmål 5, at der primært er tale om følger ef-ter
seksuelle overgreb, og det fremgår af besvarelsen af spørgsmål 2, at sagsøge-ren
gennem en lang årrække muligvis helt tilbage til barndommen har haft symptomer
på PTSD og følger af PTSD.

Det følger imidlertid også af udtalelserne fra Retslægerådet, at også andre psy-
kosociale forhold og livsbegivenheder kan have haft betydning for den tilstand,
som hun har. Det fremgår således af besvarelsen af spørgsmål 7, at de seksuelle
overgreb har haft en stor betydning for udviklingen af sagsøgers psykiske ge-ner,
men andre forhold herunder andre livsbegivenheder kan også have påvir-ket
tilstanden. Det fremgår endvidere af besvarelsen af spørgsmål A, at flere af de
gener, der beskrives, direkte kan relateres til overgrebene. Andre gener kan være
afledte mere uspecifikke følger af overgrebene. Dog kan de mere uspeci-fikke
gener også være influeret af andre psykosociale omstændigheder. Det er ikke
muligt at udskille årsagsforholdene præcist.

På denne baggrund finder retten det ikke bevist, at overgrebene isoleret betrag-tet
har været den tilstrækkelige betingelse, condictio sine non qua, for at udvik-le den
nuværende psykiske tilstand. Der er således tale om, at en række fakto-rer,
psykosociale forhold og livsbegivenheder tillige med overgrebene, kan ha-ve
medført den nuværende psykiske tilstand.

Retten finder på baggrund af Retslægerådets besvarelse af, at det ikke er muligt at
fastlægge i hvilket omfang den nuværende psykiske tilstand er forårsaget af de
overgrebene. Det fremgår således af besvarelsen af spørgsmål A, at de be-
grænsede lægelige akter ikke tillader, at Retslægerådet giver en konkret vurde-ring
af andre begivenheders eventuelle bidrag til den endelige tilstand.

Det er Sagsøger, som har bevisbyrden for, at der årsagsforbindelse mel-lem
overgrebene og de skader, som hun er blevet påført. Ved ophævelsen af
forældelsesreglerne, jf. lov nr. 140 af 28. februar 2018, er der ikke ændret her-ved.

Herefter og efter en samlet vurdering finder retten ikke, at Sagsøger har løftet
bevisbyrden for, at der er årsagsforbindelse mellem de ansvarspådragen-de
handlinger, som Sagsøgte (Kommune) har begået og de skader, som hun er blevet
påført. Retten lægger ved denne vurdering vægt på Retslægerådets udtalelser, og
herunder den lange tidsmæssige udstrækning mellem overgrebene og frem-
komsten af den nuværende psykiske tilstand, sammenholdt med det ufuld-stændige
lægelige materiale. Retten tager derfor ikke Sagsøgers på-stand om erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste, svie og- smerte, varigt mén og erhvervsevnetab til følge.



/

58

Ad godtgørelse for tort

Ved rettens kendelse af den 15. oktober 2019 blev det fastslået, at kommunen er
ansvarlig for krænkelsen af Sagsøgers rettigheder efter Den Europæiske
Menneskerettighedskonventions artikel 3.

Krænkelsen indebærer, at hun har krav på godtgørelse for ikke økonomisk skade efter
princippet i erstatningsansvarslovens § 26. Det følger af praksis fra Den Euro-pæiske
Menneskerettighedsdomstol, at godtgørelse for denne type krænkelse af ar-tikel 3 som
udgangspunkt skal fastsættes til 300.000 kr.

Retten finder ikke grundlag for at fravige dette udgangspunkt, og tages derfor
Sagsøgers påstand om betaling af 300.000 kr. i godtgørelse til følge. Beløbet for-rentes
fra sagens anlæg.

Sagsomkostninger

Efter sagens udfald har Sagsøger alene fået medhold i en begrænset del af sin påstand.
Den beløbsmæssigt videregående påstand, som hun ikke har fået med-hold i, har
medført merudgifter for modparten, som har krav på sagsomkostninger, svarende til
forskellen mellem de beløb, som parterne hver især har vundet. Sagsomkostningerne er
efter sagens værdi, langvarige forløb, omfang og udfald fastsat til dækning af
advokatudgift med * 250.000 kr. Sagsøgte (Kommune) er ikke momsregistreret,
hvorfor sagsomkostningerne er tillagt moms. Da Sagsøger er meddelt fri proces,
betaler statskassen sagsomkostningerne til Sagsøgte (Kommune).

T H I  K E N D E S  F O R  R E T :

Sagsøgte (Kommune) skal betale 300.000 kr. med tillæg af rente fra den 15.
november 2012 til Sagsøger.

Statskassen skal betale *250.000 kr. i sagsomkostninger til Sagsøgte (Kommune).

De idømte beløb skal betales inden 14 dage.

Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.

*Berigtiget i medfør af retsplejelovens § 221, stk. 1



/





/





/