Sag om Københavns Kommunes og Frederiksberg Kommunes opkrævning af betaling for opstilling af containere og byggemateriel på offentligt vejareal i forbindelse med bygge-, istan... Vis mere
Ret: Østre Landsret (1. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Forvaltningsret;

/

ØSTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 3. juli 2020

Sag BS-9891/2019
(22. afdeling)

Københavns Kommune

og

Frederiksberg Kommune
(advokat Anne Sophie K. Vilsbøll for begge)

mod

Vejdirektoratet
(advokat Kim Christian Højmark)

Biintervenient:
KL
(advokat Anne Sophie K. Vilsbøll)

Landsdommerne Michael Kistrup, Alex Puggaard og Susanne Lehrer (kst.) har deltaget i
sagens afgørelse.

Sagen er anlagt ved Københavns Byret den 9. november 2018. Ved kendelse af 4. marts
2019 er sagen henvist til behandling ved landsretten efter retspleje-lovens § 226, stk. 1.

Sagen angår Københavns Kommunes og Frederiksberg Kommunes opkrævning af
betaling for opstilling af containere og byggemateriel på offentligt vejareal i forbindelse
med bygge-, istandsættelses- og renoveringsarbejder.



/

2

Påstande
Sagsøgerne, Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune, har nedlagt følgende
påstande:

1) Vejdirektoratets afgørelse af 9. maj 2018 vedrørende Reconor A/S’ klage over
Københavns Kommunes opkrævning af betaling (dok nr. 18/02541-6) ophæves og
hjemvises til Vejdirektoratet med henblik på fornyet behandling.

2) Vejdirektoratets afgørelse af 9. maj 2018 vedrørende Reconor A/S’ klage over
Frederiksberg Kommunes opkrævning af betaling (dok.nr. 18/02191-4) ophæves og
hjemvises til Vejdirektoratet med henblik på fornyet behandling.

3) Vejdirektoratets afgørelse af 9. maj 2018 vedrørende Balco Kontech A/S’ klage over
Frederiksberg Kommunes opkrævning af betaling (dok nr. 18/00891-13) ophæves og
hjemvises til Vejdirektoratet med henblik på fornyet behandling.

Sagsøgte, Vejdirektoratet, har påstået frifindelse.

Landsretten har forstået påstandene således, at påstand 1 er nedlagt af Køben-havns
Kommune, mens påstand 2 og 3 er nedlagt af Frederiksberg Kommune.

Sagens baggrund og hovedspørgsmål
Ved de indbragte afgørelser af 9. maj 2018 har Vejdirektoratet ophævet Køben-havns
Kommunes afgørelse af 5. februar 2018 og Frederiksberg Kommunes af-gørelser af 11.
og 31. januar 2018 og hjemvist sagerne til fornyet behandling. Kommunerne afviste ved
de ophævede afgørelser at genoptage en række sager om opkrævning af betaling for
opstilling af containere og byggemateriel på of-fentligt vejareal. Vejdirektoratet har ved
afgørelserne af 9. maj 2018 fundet, at kommunerne ikke kunne stille vilkår om betaling
for tilladelse til råden over vejareal, og at kommunerne derfor var forpligtede til at
genoptage sagerne.

Sagsøgernes påstand 1 angår Vejdirektoratets afgørelse af 9. maj 2018 vedrøren-de
Københavns Kommunes opkrævning af 73.508 kr. for tilladelse til opstilling af 61 åbne
containere forskellige steder i Københavns Kommune.

Sagsøgernes påstand 2 angår Vejdirektoratets afgørelse af 9. maj 2018 vedrøren-de
Frederiksberg Kommunes opkrævning af betaling for tilladelse til opstilling af 10 åbne
containere forskellige steder i Frederiksberg Kommune.

Sagsøgernes påstand 3 angår Vejdirektoratets afgørelse af 9. maj 2018 vedrøren-de
Frederiksberg Kommunes opkrævning af betaling for tilladelse til opstilling af en
skurvogn, en åben container, en lukket container og en borerig på Worsaaesvej i
Frederiksberg Kommune.



/

3

Det er oplyst, at opstillingen af containere og byggemateriel i samtlige sager er sket til
brug for bygge-, istandsættelses- eller renoveringsarbejder på ejendom-me beliggende i
tilknytning til vejarealet, og at arbejderne i alle tilfælde er ud-ført af professionelle
byggefirmaer, entreprenører mv. efter aftale med facadee-jerne, der bl.a. omfatter ejer- og
andelsboligforeninger. Desuden er ansøgnin-gerne om tilladelse til opstillingen af
containere mv. ikke indgivet af facadeejer-ne, men indgivet enten af byggefirmaet,
entreprenøren mv. eller af City Contai-ner A/S, der bl.a. driver virksomhed ved udlejning
af containere til andre er-hvervsdrivende.

Sagen for landsretten angår herefter, om udnyttelsen af vejarealerne under dis-se
omstændigheder kan anses for at være sket i et forretningsmæssigt øjemed, og om
Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune således var beretti-gede til efter
vejlovens § 80, stk. 2, at opkræve betaling for opstillingen af con-tainere mv. på
vejarealerne.

Sagsfremstilling
Københavns Kommunes og Frederiksberg Kommunes regulativer m.m. indtil 2015
Der er for landsretten fremlagt regulativer m.m. for Københavns Kommune og
Frederiksberg Kommune, der viser, at kommunerne i en længere årrække har opkrævet
betaling for råden over vejarealer, herunder for opstilling af containe-re.

I politivedtægten for København af 1. marts 1913 hedder det:

”§ 11.
Stk. 1. Paa offentlig Gade, Vej eller Plads maa ingen tage Stade, opstille Bod,
Skur eller lignende for at udsælge Varer eller drive anden Forret-ning uden
Tilladelse fra Politiet, og, naar Tilladelse er meddelt, ikke udenfor den anviste
Plads.
…

Stk. 6. De i nærværende Paragrafs 1ste og 5te Stykke ommeldte Tilladel-ser maa
kun gives efter forud indhentet Samtykke fra Magistraten og - bortset fra private
Gader, Veje og Pladser - mod Erlæggelse af den Af-gift, som af Magistraten for
hvert Tilfælde fastsættes.
…

Ad § 11
…
For Stader paa offentlig Gade, Vej eller Plads betales følgende Afgift til
Torvedirektoratet, Gl. Strand 48:
For Handel med Dag- og Ugeblade fra Avishuse: 10 Kr. pr. Md.
- — fra Vogn, Bod eller lign. med Frugt, Pølser, Smørrebrød,

Kaffe m. Brød: 8 — -—
 - — med Fisk, Blomster og Nødder (fra Vogn) 6 — - —
 - — med Aviser fra Taske, Ramme, Reol o. l. 4 — - —
Stade til Skopudsning, Friluftsfotografering, Handel



/

4

med Saft og Sodavand samt Blomster fra Kurv eller
Spand .............................................................................. 2 — -—”

Af bestemmelser om råden over vejareal m.m. i Københavns Kommune, vedta-get af
Københavns Borgerrepræsentation den 28. februar 1991, fremgår:

”§ 1. Ansøgning om tilladelse
1. Råden over vejareal og areal i kommunale parker kræver magistra-tens
tilladelse i hvert enkelt tilfælde.
…

§ 3. Ansvar, gebyr m.m.
…
5. Afgift/gebyr for råden over vejareal og kommunens tilsyn kan kræ-ves, jfr.
nærmere under de enkelte bestemmelser, samt afgiftsbilaget. In-dehaverne af en
tilladelse hæfter fortsat for den afgift, der påløber indtil afmelding har fundet
sted. Forslag om afgiftsforhøjelse ud over pristals-regulering vil blive forelagt
for borgerrepræsentationen i forbindelse med de årlige budgetter.
…

§ 6. Skurvogne og lignende på vejareal
1. Anbringelse på vejareal af skurvogne, stilladser, containere, afsæt-ningslad,
mobilkraner, skylifte og lignende uden tilslutning af forsy-nings-,
kommunikations- og afløbsanlæg … Ved placering på betalings-
parkeringspladser betales afgift.
2. Anbringelse af skur og toiletvogne m.m. med tilslutning af forsy-nings-,
kommunikations- og afløbsanlæg forudsætter skriftlig tilladelse
… Ved udstedelse af tilladelse forlanges sikkerhedsstillelse samt gebyr for
tilsyn. Ved placering på betalingsparkeringspladser betales afgift.”

I almindelige bestemmelser for råden over vejareal m.m. i Københavns Kom-mune fra
1999 hedder det:

”Myndighed
§ 1. Tilladelse til råden over vejareal og areal i kommunale parker kræ-ver
kommunens tilladelse.
…

Afgifter
§ 5. Borgerrepræsentationen fastsætter principperne for opkrævning af bruger-
og /eller serviceafgifter. Ethvert forslag om afgiftsforhøjelser ud over
pristalsregulering og ændringer i grundværdier forelægges Bor-
gerrepræsentationen i forbindelse med de årlige budgetter.
Stk. 2. Betingelser om opkrævning af bruger- og/eller serviceafgifter an-føres
under de konkrete bestemmelser.
…

Anbringelse af bygge- og anlægsmateriel m.v.
§ 8. Tilladelse til anbringelse af bygge- og anlægsmateriel, herunder op-stilling
af plankeværker/indretning af arbejdspladser med skurvogne,



/

5

toiletvogne, containere, afsætningslad, mobilkraner, lifte, stilladser og lignende
på vej- og parkareal ansøges.
…

Stk. 4. Tilladelse efter stk. 1 betinges af en bruger- og serviceafgift, jf. vedlagte
afgiftsfortegnelse.”

Af bemærkningerne til bestemmelserne fremgår:

”Bygge- og anlægsmateriel herunder stilladser, toiletvogne, containere, bygge-
pladser m.v.
Der opkræves en brugerafgift pr. opstillet container, skur og toiletvogn pr. dag.
Afgiften varierer efter parkeringszone således:

Rød zone 100 kr. pr. dag pr. enhed
Gul zone 80 kr. pr. dag pr. enhed
Grøn zone 50 kr. pr. dag pr. enhed
Blå zone 25 kr. pr. dag pr. enhed

Udenfor parkeringszoner betales brugerafgift som i blå zone.

En enhed, dvs. en container, skurvogn eller toiletvogn forudsætter at have en
max. længde på 6 meter. Enheder med længder over 6 meter betaler afgift pr.
antal enheder.

Brugerafgiften svarer til nugældende afgiftsopkrævning. Dog er afgifts-området
som noget nyt udvidet til hele byen.”

Det hedder i bestemmelser for midlertidig opstilling af materiel i København 2015:

”Du skal altid søge om tilladelse/samtykke til at anbringe følgende på offentlige
veje/private fællesveje: Bygge- og anlægsmateriel, opstilling af plankeværker,
indretning af arbejdspladser med skurvogne, toilet-vogne, containere,
afsætningslad, mobilkraner, lifte, stilladser osv.
…

Priser
Der skal ikke betales afgifter på private fællesveje. På offentlige veje skal der
betales en afgift for det areal der rådes over. Afgiften er pr. en-hed pr. dag (én
enhed = 15m  ) ugens 7 dage. Bliver materiellet ikke af-meldt den dato, hvor det
fjernes fra vejarealet, fortsætter betalingen til den dato, hvor det bliver afmeldt.
Se priserne på http://www.kk.dk/ind-hold/containere-og-stilladser.”

3

Af Frederiksberg Kommunes regulativ for råden over vejarealer, der trådte i kraft den 1.
januar 1999, fremgår bl.a.:

”§ 2. Ansøgning om tilladelse
Stk. 1. Råden over vejarealer og areal i kommunale parker kræver Fre-
deriksberg Kommunes tilladelse i hvert enkelt tilfælde.



/

6

…

§ 6. Afgifter og sikkerhedsstillelse
Stk. 1. Afgifter for råden over vejarealer kan kræves. Afgiftstakster fast-sættes
en gang årligt af kommunalbestyrelsen. Taksterne fremgår af "Takstbladet for
råden over offentlige vejarealer i Frederiksberg Kom-mune".
…

§ 9. Skurvogne og lignende
Stk. 1. Ansøgning om tilladelse til anbringelse af skurvogne, containere,
stilladser, mobilkraner, lifts og lignende sendes til Vej- og matrikelafde-ling.”

Af forvaltningens indstilling til kommunalbestyrelsen i forbindelse med vedta-gelsen af
regulativet fremgår det, at gebyret for anbringelse af skurvogne, con-tainere, stilladser,
mobilkraner, lifte m.v. fastsættes til 25 kr. pr. dag.

Øvrige oplysninger
Der er i sagen fremlagt Trafikministeriets brev af 9. april 1991 til Folketingets
Ombudsmand, som gengivet i UfR 2003.841H.

Desuden er fremlagt en korrespondance mellem Københavns Kommunes advo-kat og
Trafikministeriet om et møde afholdt den 5. februar 1997 mellem kom-munen og
ministeriet. Anledningen var, at kommunen ønskede at ændre sine bestemmelser om
opkrævning af afgift for råden over offentligt vejareal, og der var på mødet en uformel
drøftelse af mulighederne for afgiftsopkrævning for forskellige former for råden over
offentligt vejareal.

I et svar til Folketinget (besvarelse af spørgsmål S 1593) om afgiftsbetingelser for
opstilling af reklame- og vareudstillinger har den daværende trafikminister den 27.
februar 2001 bl.a. udtalt, at opkrævning af en vis betaling for særråden over offentlige
vejarealer har hjemmel i vejbestyrelsens almindelige rådigheds- og dispositionsret over
vejarealerne. Trafikministeren henviste endvidere til Trafikministeriets brev af 9. april
1991 til Folketingets Ombudsmand, der gen-gav ministeriets retsopfattelse.

I brev af 22. januar 2009 (dok. 08/14958-2) til Håndværksrådet udtalte Vejdirek-toratet
sig om lovligheden af afgifter for opstilling af stillads på kommunevej. Vejdirektoratet
henviste indledningsvis til Trafikministeriets brev af 9. april 1991 til Folketingets
Ombudsmand samt den daværende trafikministers besva-relse af spørgsmål S 1593.
Vejdirektoratet udtalte herefter bl.a.:

”Vi kan derfor ikke give et entydigt svar på det rejste spørgsmål, men kan kun
fastslå, at i visse tilfælde vil det være lovligt at opkræve beta-ling for opstilling
af stilladser, mens det i andre tilfælde næppe vil være



/

7

lovligt. Et mere entydigt svar vil først kunne gives, når der foreligger flere
domme på området eller efter en eventuel lovændring.”

Vejdirektoratet traf den 9. august 2010 afgørelse om, at en kommune lovligt kunne
fastsætte vilkår om betaling for råden over vejareal i forbindelse med etablering af
gangtunneller under offentlig vej. Vejdirektoratet lagde i den for-bindelse vægt på, at
tunnellerne var anlagt af privatretlige hensyn.

Det fremgår af Aahus Kommunes retningslinjer for særlig råden over vejareal, der er
vedtaget den 23. maj 2012, at Aarhus Kommune ikke opkræver afgift i forbindelse med
meddelelse af tilladelse til opstilling af containere, skurvogne, stilladser og lignende.

Forklaringer
Vidne 1, Vidne 2, Vidne 3 og Vidne 4 har afgivet forklaring.

Vidne 1 har forklaret, at han de seneste 20 år har været ansat som enheds-chef i Teknik-
og Miljøforvaltningen i Københavns Kommune. Hans ansvars-område omfatter
kommunens tilladelser til gravearbejde og råden over vejareal samt tilsyn i forbindelse
hermed. Han er uddannet bygningskonstruktør.

Københavns Kommune modtager årligt ca. 11.000 ansøgninger om gravetilla-delse og
ca. 17.000 ansøgninger om tilladelse til råden over vejareal. Ansøg-ningsprocessen blev
digitaliseret for nogle år siden.

Sagerne starter ofte med en telefonisk kontakt mellem kommunen og ansøgeren og en
besigtigelse af forholdene på stedet. Herefter indtaster ansøgeren via den digitale
ansøgningsportal de relevante oplysninger, som danner grundlag for kommunens
sagsbehandling og meddelelse af tilladelse. På ansøgningsportalen kan der ansøges om
tilladelse til mange forskellige ting.

Da den nye vejlov trådte i kraft i 2015, så kommunen ingen problemer i at fort-sætte sin
hidtidige praksis med hensyn til ansøgninger indgivet af erhvervsdri-vende. Kommunen
var af den opfattelse, at den nye vejlov indebar en fuldstæn-dig videreførelse af
kommunens hidtidige praksis.

Kommunen var dog som følge af lovændringen nødt til at definere, hvad der var
forretningsmæssigt. Det er ikke forretningsmæssigt, når en privatperson sø-ger om
tilladelse. Kommunen oprettede derfor to spor i den digitale ansøg-ningsprocedure – et
spor for erhvervsdrivende og et spor for privatpersoner. Hvis ansøgeren markerer at være
privatperson, er det gratis at ansøge om tilla-delse, og det digitale system genererer
automatisk en pris på 0 kr. Hvis ansøge-ren derimod markerer at være erhvervsdrivende,
vil systemet automatisk dan-



/

8

ne den pris, som årligt vedtages af borgerrepræsentationen. Prisen beregnes pr. enhed og
er afhængig af varigheden af opstillingen. Ansøgeren kan allerede i forbindelse med
udfyldningen af ansøgningen se, hvor meget ansøgeren kom-mer til at betale. Når
oplysningerne er indtastet i systemet, vurderer en sagsbe-handler i kommunen, om der
skal meddeles tilladelse og i givet fald på hvilke vilkår.

Københavns Kommunes praksis med hensyn til afgiftsopkrævning var den samme både
før og efter lovændringen i 2014. Kommunen differentierede også før lovændringen
mellem erhvervsdrivende og privatpersoner. Der er dog sket en løbende justering, derved
at taksterne er blevet reguleret årligt. Hvis sagsbe-handleren vurderer, at der foreligger
særlige hensyn i en konkret sag, kan sags-behandleren vælge ikke at opkræve betaling.
Det kan f.eks. være tilfældet, hvis en kælder oversvømmes pga. skybrud, og beboerne
derfor har behov for at flyt-te deres ejendele ud af kælderen. Kommunen opkræver
betaling i forbindelse med bygningsrenovering. Kommunen opkræver dog ikke betaling,
når der sæt-tes stilladser op for at male vinduer, hvis ansøgeren er en privatperson.

Vidne 2 har forklaret, at hun siden den 1. juli 2010 har være ansat som chefkonsulent i
Teknik- og Miljøforvaltningen i Københavns Kommune. Hun beskæftiger sig ikke med
konkret sagsbehandling, men bistår med generel juridisk rådgivning på vejområdet. Hun
har tidligere været ansat i Transport-ministeriets vejkontor. Hun er uddannet jurist.

Da hun blev ansat i Københavns Kommune, var hun allerede bekendt med kommunens
særlige bestemmelser om råden over vej. Hun har deltaget i et vej-lovskursus, hvor
kommunens bestemmelser blev fremhævet som et eksempel på, hvordan kommunerne
kan udnytte rådighedsretten til at opkræve betaling for tilladelser.

Det er hendes opfattelse, at kommunens praksis med hensyn til afgiftsopkræv-ning for
tilladelser går helt tilbage til 1900-tallet. Praksis startede med bygge-loven for
København og er senere videreført ved en række lovændringer. Bor-gerrepræsentationen
i København har løbende vedtaget bestemmelser om af-giftsopkrævning.

Kommunen opkræver ikke betaling for opstilling af stilladser op ad facader, hvis det ikke
er muligt at opstille stilladset andre steder. Derimod opkræver kommunen betaling for
opstilling af containere på vejarealet. Det gælder også, selvom opstillingen har
tilknytning til renovering af den bagvedliggende byg-ning. Kommunen meddeler kun
tilladelse til opsætning af containere ud for de ejendomme, som renoveringen vedrører.



/

9

Hun er ikke bekendt med drøftelserne på mødet den 5. februar 1997 mellem
Trafikministeriet og Københavns Kommune. Hun forstår referatet fra mødet så-ledes, at
drøftelserne udsprang af, at kommunen ønskede at ændre sine bestem-melser om råden
over vejareal og at udvide brugen af afgifter i forbindelse her-med. Hun læser
ministeriets udtalelse således, at vurderingen ikke er klippe-fast, men at der er rum for
fortolkning.

Hun er ikke bekendt med, at Københavns Kommune efterfølgende har fået kri-tik for sin
praksis med hensyn til opkrævning af afgifter for råden over vejareal.

Den nye vejlov fra 2014 blev vedtaget efter et længere forløb med flere hørings-runder
og økonomiske forhandlinger. Der var ikke særlig fokus på lovens § 80, stk. 2, da
kommunen i sin dialog med Transportministeriet lagde til grund, at der var tale om en
stadfæstelse af kommunens hidtidige praksis. Man lagde derfor fra kommunens side ikke
megen energi i denne del af lovforslaget.

Hun tænkte dengang ikke nærmere over udtrykket ”forretningsmæssigt øje-med” , da hun
tolkede udtrykket således, at det var i overensstemmelse med kommunens hidtidige
praksis.

Vidne 3 har forklaret, at hun siden 2007 har været ansat som kontorchef i Frederiksberg
Kommune med ansvar for vejmyndighedsbehandling. Hun har tidligere været ansat som
souschef i IT- og Telestyrelsen og i Trafikministeriet (nu Transportministeriet), hvor hun i
en årrække også arbejdede med vejmyn-dighedssager. I ministeriet var hun ansat under
Person 1. Hun husker ik-ke noget møde i 1997 mellem Person 1 og Københavns
Kommune.

Foreholdt Frederiksberg Kommunes regulativ for råden over vejareal fra 1999 har hun
forklaret, at tilsvarende regler fandt anvendelse, da hun blev ansat i kommunen.
Regulativet er siden hen blev moderniseret, og taksterne er løben-de blevet ændret, men
kravet om betaling for opstilling af containere og bygge-materiel har hele tiden været der.

Hun forstår Vejdirektoratets udtalelse af 22. januar 2009 til Håndværksrådet så-ledes, at
kommunerne i visse tilfælde er berettigede til at opkræve afgifter.

Opsætning af stilladser skaber ofte problemer i forhold til trafikafvikling. Det er
baggrunden for, at kommunen opkræver betaling herfor. Facadeejeren har visse
rettigheder, bl.a. ret til at stille storskrald på vejarealet, uden at der opkræves afgift.
Kommunen opkræver derimod betaling for opstilling af containere og stilladser, da dette
er forbundet med trafikale ulemper.

Frederiksberg Kommune har aldrig modtaget klager over kommunens afgifts-
opkrævning med hensyn til råden over vejareal. Kommunens praksis har efter



/

10

hendes opfattelse været almindeligt anerkendt. Kommunen har ikke været i di-alog med
Transportministeriet om kommunens praksis med hensyn til opkræv-ning af betaling for
råden over vejareal.

Da hun var ansat i Trafikministeriet, blev spørgsmålet om afgiftsbetaling ikke drøftet,
men det var anerkendt, at kommunerne kunne opkræve betaling for containere og
stilladser. Hun har aldrig haft opfattelsen af, at ministeriet opfat-tede Frederiksberg
Kommunes praksis som ulovlig.

Den nye vejlov, der trådte i kraft i 2015, gav ikke anledning til ændringer af kommunens
praksis. Det fremgik af lovbemærkningerne, at der var tale om lov-fæstelse af praksis,
hvorfor kommunen lagde til grund, at den kunne fortsætte sin hidtidige praksis.

Hun har ikke været involveret i kommunens behandling af sagerne vedrørende Reconor
A/S og Balco Kontech A/S. Hun blev dog involveret, da kommunens afgørelser blev
påklaget til Vejdirektoratet.

Kommunen lagde i sin udtalelse til Vejdirektoratet af 9. februar 2018 i sagen vedrørende
Balco Kontech A/S vægt på, at entreprenøren kunne have valgt at tilrettelægge arbejdet
på en anden måde end ved at opstille containere, f.eks. ved at opbevare byggeaffald og
materialer i gården og afhente det med bil om aftenen. Det er relevant, fordi
entreprenøren har haft en økonomisk gevinst ved at tilrettelægge arbejdet på denne måde.

De tre punkter i indledningen til kommunens udtalelse til Vejdirektoratet af 7. februar
2018 i sagen vedrørende Reconor A/S vedrører spørgsmålet, om der overhovedet skulle
gives tilladelse til at opstille containere. Det anførte vedrø-rer ikke betalingsspørgsmålet.

Vidne 4 har forklaret, at han de seneste 11-12 år har været ansat som kontorchef i KL.

Han kan bekræfte, at KLs erklæring om de økonomiske konsekvenser af sagen er udtryk
for KLs opfattelse.

Det er en fast del af samarbejdet mellem staten og KL, at kommunerne skal kompenseres
økonomisk for ny regulering, der har økonomisk betydning for kommunerne. Denne
kompensation kan være både positiv og negativ.

Hvis den nye vejlov havde økonomiske konsekvenser for kommunerne, ville staten være
forpligtet til at oplyse KL herom. Det fremgår ikke af KLs sagsakter, at staten har oplyst
KL om dette. Det fremgår heller ikke, at KL har vejledt kom-munerne om, at de ikke
længere kunne opkræve betaling for opstilling af con-



/

11

tainere. KL ville have vejledt kommunerne herom, hvis den nye vejlov medførte
ændringer af kommunernes muligheder for at opkræve afgifter.

Han er ikke bekendt med, at nogle kommuner ikke opkræver betaling for op-sætning af
containere. Dette ville normalt skulle undersøges i forbindelse med det lovforberedende
arbejde. Det er muligt, at begge parter overså spørgsmålet om afgiftsopkrævning i
forbindelse med det lovforberedende arbejde, men nor-malt ville KL interessere sig for
dette, hvis loven indebar merudgifter for kom-munerne.

Det kan godt passe, at nogle kommuner ikke opkræver betaling for opstilling af
containere. Den omstændighed, at kommunerne har en uens praksis, begrunder dog ikke i
sig selv, at spørgsmålet ikke blev taget op i forbindelse med det lov-forberedende
arbejde.

Retsgrundlag
Af vejlovens § 80 fremgår:

”§ 80. Det offentlige vejareal kan med vejmyndighedens tilladelse an-vendes til

1) varig eller midlertidig anbringelse af affald, containere, materiel, materialer,
løsøregenstande, skure, skurvogne, boder, automater, skilte, reklamer, hegn
el.lign., …

Stk. 2. Vejmyndigheden kan opkræve betaling for brug af vejarealet, når
udnyttelse sker i et forretningsmæssigt øjemed.”

Bestemmelsen blev indsat ved lov nr. 1520 af 27. december 2014. I bemærknin-gerne til
lovforslaget er anført følgende (Folketingstidende 2014-15, 1. samling, tillæg A,
lovforslag L 20):

”Til § 80
…

Som et nyt stk. 2 foreslås det, at der indsættes udtrykkelig hjemmel for
vejmyndigheden til at opkræve betaling for råden over vejarealet til an-dre
formål end trafikale, f.eks. opsætning af reklameskilte på vejarealet.
Bestemmelsen lovfæster administrativ praksis. Det er vejmyndigheden, der
skønner, hvor meget der i det konkrete tilfælde skal opkræves som betaling for
råden over vejarealet. Vejmyndigheden skal tilstræbe, at be-talingen modsvarer
vejmyndighedens direkte og indirekte faktiske ud-gifter i forbindelse med den
forretningsmæssige, ikke-trafikale råden over vejarealet.”

Anbringender



/

12

Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune har i påstandsdokument
af 4. maj 2020 anført:

”I Afgørelserne har Vejdirektoratet ophævet Kommunernes opkrævnin-ger af
betaling ved forskellige containeropstillinger på offentlige vejare-aler.
Vejdirektoratets begrundelse herfor er, at opstillingerne ikke skete i et
"forretningsmæssigt øjemed" efter vejlovens1 § 80, stk. 2.

Kommunerne er uenige i dette og gør gældende, at Afgørelserne er ud-tryk for
en forkert retsopfattelse og retsanvendelse med hensyn til ind-holdet af
vejlovens § 80, stk. 2. Afgørelserne lider derfor af væsentlige hjemmelsmangler
og er ugyldige, hvilket skal føre til, at Afgørelserne ophæves som ugyldige.

Ved vurderingen af lovligheden af Afgørelserne skal landsretten tage stilling til
følgende hovedspørgsmål:

1. Er vejlovens § 80, stk. 2 om hjemmel for kommunerne til at opkræve
betaling for tilladelse til særlig råden over vejareal, når denne råden har et
forretningsmæssigt øjemed, en kodificering af gældende ret, jf. lovens
forarbejder, eller reelt en skærpelse af hidtil gældende ret?

2. Må betingelsen i vejlovens § 80, stk. 2, om, at der skal være et
"forretningsmæssigt øjemed" forstås sådan, at Kommunerne var af-skåret
fra at opkræve betaling for opstilling af containere i de kon-krete sager?

3. Gælder der en særlig ret for facadeejerne – der ikke er kodificeret i
vejloven og heller aldrig ses at have været genstand for dom-stolsprøvelse –
men som i sig selv er til hinder for, at de sagsøgende kommuner kunne
opkræve betaling for opstilling af containere i de af sagen omhandlede
situationer?

…

Bestemmelsen i vejlovens § 80, stk. 2, som blev vedtaget ved lov nr. 1520 af 27.
december 2014 ("2014-loven") er ny i den forstand, at det ikke tidligere i
vejloven har været reguleret, at Kommunerne kunne opkræve betaling ved
særråden over offentlige vejarealer.

Der har imidlertid inden vedtagelsen af 2014-loven været en meget lang
administrativ praksis for, at Kommunerne med hjemmel i kommuner-nes
ejendomsretlige dispositions- og rådighedsret over offentlige veja-realer i vidt
omfang kunne opkræve betaling for råden over offentlige vejarealer, jf. nedenfor
i afsnit 3.2. Det er Kommunernes opfattelse, at denne praksis også har omfattet
opkrævning af betaling for den form for professionel opstilling af
udlejningscontainere, som de omhandlede sager vedrører.

Nedenfor sondres mellem retstilstanden inden ikrafttrædelsen af 2014-
loven og retstilstanden efter ikrafttrædelsen af 2014-loven. Det bemærkes, at
denne sondring efter Kommunernes opfattelse for så vidt burde



/

13

være overflødig, da det udtrykkeligt fremgår af forarbejderne til 2014-loven, at
der i forhold til Kommunernes mulighed for at kræve betaling, dvs. indholdet af
§ 80, stk. 2, er tale om en lovfæstelse af den admini-strative praksis, hvilket
uddybes nedenfor.

Sondringen er alligevel nødvendig, da Vejdirektoratet i Afgørelserne og
processkrifterne efter Kommunernes opfattelse fejlagtigt har lagt til
grund, at man fra lovgivers side skulle have ønsket en "sproglig opstram- 
ning og præcisering " af den administrative praksis … Vejdirektoratet me-ner
altså på trods af, at det udtrykkeligt fremgår af forarbejderne til vej-lovens § 80,
stk. 2, at bestemmelsen lovfæster administrativ praksis, at der alligevel skulle
være tale om en indholdsmæssig ændring af kom-munernes mulighed for at
opkræve betaling.

Kommunerne gør heroverfor gældende, at der ikke, hverken i ordlyden af § 80,
stk. 2, eller i lovens forarbejder, herunder høringssvar, er belæg for, at lovgiver
skulle have ønsket at ændre, præcisere eller skærpe hid-tidig praksis med hensyn
til hvilke former for råden over vejareal, der kan kræves betaling for. Begrebet
"forretningsmæssigt øjemed" tilfører således i sig selv ikke noget nyt.

3.2. Retstilstanden inden ikrafttrædelsen af 2014-loven

Kommunerne har en meget lang praksis for at stille vilkår om afgiftsbe-taling
ved særråden over offentlige vejarealer. Politivedtægten for Kø-benhavn fra
1913 indeholder regler om drift af forretning fra offentlig gade (stader o.lign) og
hjemmel til at opkræve afgift herfor. I Højeste-rets dom af 30. april 1934
(U.1934.527/2H) blev fastslået, at der efter samme regler også kunne kræves
afgift fra en facadeejer, når denne dis-ponerede over vejarealet med et
udhængsskab.

En lovfæstelse af det offentliges ret til at kræve betaling for privates rå-den over
vejarealer kom i 1939 med Byggelov for Staden København, lov nr. 148 af 29.
marts 1939, § 27. Af bemærkningerne til § 27 fremgår, at grundejernes rådighed
ophører ved gadegrænsen, og at det findes ri-meligt, at der betales afgift for
råden over gadeareal, som giver den en-kelte grundejer en særfordel i forhold til
stadens øvrige borgere, "når denne (råden) går ud over visse, til en bebyggelse
hørende nødvendige tekniske foranstaltninger." Hermed anerkendes således en
særlig ret for facadee-jerne, der er et af hovedtemaerne i sagen. Det var
imidlertid, som det fremgår, tænkt som en relativt begrænset ret, der ikke kom til
udtryk i selve lovteksten (§ 27).

Det bemærkes også, at hjemlen i § 27 til at kræve betaling fra grundejer-ne ikke
var begrænset til erhvervsmæssig råden.

I 1940'erne, 1950'erne og 1960'erne iværksattes flere tiltag til egentlig
vejlovgivning, og i 1957 kom vejbestyrelsesloven, lov nr. 95 af 29. marts 1957,
der i § 52 havde en bestemmelse om, at anbringelse af faste gen-stande på
vejarealet krævede tilladelse. Vejbestyrelsesloven er kom-menteret af F.J. Boas,
der om § 52 bl.a. skriver: "Det må formentlig antages, at bestemmelsen i
vejbestyrelseslovens § 52, stk. 2, for de offentlige vejes vedkommende, giver
vejbestyrelserne uden for København en lige så vidtgående



/

14

beføjelse til at give sådanne særtilladelser, som der ved Københavns byggelovs §
27 er tillagt Københavns magistrat for såvel offentlige som private gader."

Betænkningen om forslag til lov om private fællesveje mv., betænkning nr. 367
1964, indeholdt forslag om, at anbringelse af skure, boder og an-dre midlertidige
indretninger krævede tilsynsmyndighedens samtykke, og at sådant samtykke
kunne betinges af en afgift, jf. forslagets § 34, stk. 1 og 3. Af bemærkningerne
til forslaget fremgår, at retspræsident Abitz ikke var enig i forslagets § 34, stk. 3,
om opkrævning af afgift, fordi der var tale om private arealer (private
fællesveje), som det offentlige ikke havde ejendomsret til. Abitz udtaler bl.a.
herom:

"Det er for offentlige vejes vedkommende ofte fremhævet, at retten til at
tage betaling for benyttelse af vejarealerne til andet end færdsel hviler på
ejendomsretten til disse, og således ikke er begrænset af de regler, der gæl-
der på pålæggelse af offentlige afgifter. Såfremt dette synspunkt fastholdes,
må det samme gælde for de private fællesvejes arealer."

Ved lovforslagets fremsættelse i 1971, L 19 var bestemmelsen om hjem-mel til
at kræve betaling for særlig råden over private fællesveje ude-ladt med
henvisning til Abitz' ovennævnte udtalelse.

Ved ændring af lov om offentlige veje i 1972 blev § 52 i den tidligere
vejbestyrelseslov indsat i vejloven som §§ 102 og 103, jf. lovforslag nr. L 70 af
14. december 1971. Der var fortsat ikke nogen lovfæstet regel om betaling for
særlig råden. Det fremgår af bemærkningerne, at bestem-melserne ikke gjaldt i
Københavns Kommune, hvor den københavnske byggelov stadig var i kraft.
Med byggelovens ikrafttræden i 1977 blev den københavnske byggelov
ophævet, og de nævnte bestemmelser i vejloven fandt herefter også anvendelse i
Københavns Kommune. Be-stemmelserne i §§ 1002 og 103 var i kraft indtil
vejlovsrevisionen i 2014, jf. nærmere nedenfor.

Fra retspraksis henvises til U.2003.841H, der handlede om hjemmel for
Københavns Kommune til at kræve betaling for anbringelse af en led-ning i
jorden under vejarealet. Højesteret fandt ikke, at der var hjemmel til at opkræve
betaling for ledningens anbringelse, bl.a. begrundet i føl-gende
modsætningsslutning:

"Dette harmonerer også med, at tilstedeværelsen af en ledning i jorden un-
der vejarealet - i modsætning til en særlig råden over selve vejarealet, ek-
sempelvis til en fortovsrestaurant eller en salgsbod - ikke gør indgreb i
mulighederne for at udnytte vejarealet efter dets formål. På denne bag-
grund finder Højesteret, at den rådighed over vejarealet, som tilkommer
kommunen, ikke udgør fornøden hjemmel for opkrævning af en afgift for
tilstedeværelsen af en ledning under vejarealet."

Østre Landsret traf 5. marts 2009 afgørelse i en sag (MAD.2009.179), der
vedrører en klage over Vejdirektoratets afgørelse om, at der var hjem-mel for en
kommune til at kræve betaling for tilladelse til opsætning af postdepoter på
offentlig vej. Vejdirektoratets daværende retsopfattelse er udtrykt i afgørelsen af
4. juli 2007, der er gengivet i dommen:



/

15

"Vilkåret om betaling har den fornødne hjemmel i kommunens disposi-
tionsret over sine offentlige veje …

Visse former for særråden er af en sådan karakter, at kommunens adgang til
at betinge sin tilladelse afbetaling er forholdsvis snæver. Det gælder til-
ladelser til råden, der tilgodeser samfundsmæssige hensyn, som fx plan-
cheudstillinger.

Andre former for særråden er af en sådan karakter, at (der i) kommunens
dispositionsret over vejarealet efter Vejdirektoratets opfattelse er tilstræk-
kelig hjemmel til at betinge tilladelsen af betaling, i princippet uden be-
grænsninger. Det gælder tilladelser til råden, der har kommerciel karakter,
fx udeservering, pølsevogne, udstillingsmontrer mv. " (parentes indsat her)

For landsretten gjorde Vejdirektoratet v/Kammeradvokaten bl.a. gæl-dende:

"For så vidt angår hjemmelsgrundlaget fastslog Højesteret i U.1934.527H,
at den rådighed, som ifølge lovgivningen tilkommer kom-munen over de
offentlige veje, indeholder tilstrækkelig hjemmel, til at kom-munerne kan
betinge tilladelse til særråden af en fast årlig afgift. Hjemlen til at betinge
særråden af vederlagsbetaling er i vidt omfang udnyttet af landets
kommuner. Kommunens generelle ret til at råde over de offentlige veje skal
således i første række ske under iagttagelse af vejlovens bestem-melser. For
så vidt angår særråden med et overvejende privatøkonomisk præg, vil
begrænsningen i vejmyndighedens adgang til at stille vilkår om vederlag
primært være begrænset af almindelige offentligretlige hensyn til
ligebehandling. "

Denne retsopfattelse tiltrådte Østre Landsret:

"Det har i lang tid været en anerkendt praksis, at kommuner har en vis
dispositions- og rådighedsret over offentlige vejarealer, og at denne er af en
sådan karakter, at kommunerne kan betinge meddelelse af tilladelser til
forskellig særråden over offentlige vejarealer af betaling af vederlag, jf.
her-ved Højesterets dom af 30. april 1934 , der er gengivet i Ugeskrift for
Retsvæsen 1934 side 527 ff."

Den juridiske teori og den administrative praksis udtrykker også sam-
stemmende, at grænserne for kommunernes opkrævning af betaling har været
ganske vide, jf. således udtalelse fra Trafikministeriet af 29. okto-ber 1990:

"Det er ministeriets opfattelse, at vejbestyrelsen har en sådan rådighedsret
over vejarealerne, at der, såfremt det ikke strider mod færdselsmæssige for-
udsætninger, som de er erhvervet til, vil kunne opkræves afgifter ved deres
anvendelse til formål af ikke færdselsmæssig art."

Der henvises også til udtalelsen af 13. februar 2001 til Folketinget afgi-vet af
den daværende transportminister, Person 2:



/

16

"Det er imidlertid min opfattelse, at opkrævning af en vis betaling for sær-
råden over offentlige vejarealer har hjemmel i vejbestyrelsens almindelige
rådigheds- og dispositionsret over vejarealer , og denne opfattelse har
støtte i en højesteretsdom fra 1934 (U.1934.527) og den forvaltningsretlige
litte-ratur." (understreget her)

Dele af den juridiske litteratur og administrative praksis lægger vægt på, at der
kan kræves betaling i de tilfælde, hvor den særlige råden over vejareal har et
kommercielt eller i hvert fald privatøkonomisk sigte, jf. også de fremsatte
synspunkter i ovennævnte Østre Landsretsdom, MAD.2009.179. Det gælder fx i
Trafikministeriets redegørelse til Om-budsmanden af 9. april 1991, hvor
følgende fremgår, jf. side 5:

"Visse former for særråden over offentligt vejareal er af så vidtgående
og ofte kommerciel karakter, at der i vejbestyrelsens rådighedsret over
vejare-alet efter ministeriets opfattelse er fornøden hjemmel til at betinge
tilladel-sen af finansielle afgifter uden størrelsesmæssig begrænsning."
(under-streget her)

Samme retsopfattelse ses i Vejdirektoratets udtalelse af 9. august 2010, der
tiltrådte, at Københavns Kommune kunne kræve betaling for an-bringelse af to
private tunneller under offentlig vej til brug for Rigsho-spitalets personale og
studerende:

"Når anlægget af en tunnel sker udelukkende eller overvejende af private
hensyn, vil det være et sagligt vilkår at kræve, at anlægget gennemføres
uden afgift for kommunen. Det er således vores opfattelse, at opkrævning af
betaling for særråden over offentlige vejarealer har den nødvendige
hjemmel i vejbestyrelsens dispositionsret over vejarealerne. Vi har i den
forbindelse lagt vægt på, at tunnellerne er anlagt af hensyn til R's perso-
nale."

Det kan imidlertid konstateres, at der ikke konsekvent lægges vægt på, om der er
et kommercielt formål. Praksis må nærmest beskrives sådan, at et eventuelt
kommercielt formål er et hensyn, som kommunerne kan, men ikke i alle tilfælde
skal, lægge vægt på.

3.2.1 Særligt om facadeejernes rettigheder

Spørgsmålet om en særlig ret for facadeejerne til at disponere veder-lagsfrit over
vejareal har, bortset fra den omtalte højesteretsdom fra 1934 ikke været
behandlet i retspraksis. Spørgsmålet er endvidere kun i meget begrænset omfang
omtalt i litteraturen. Tidligere forfattere, bl.a. Abitz i "Vejenes retsforhold mv.",
1950, skriver ganske vist om facadee-jernes rettigheder med hensyn til
bygningsdele og vejoverkørsler samt de hensyn af mere naboretlig karakter, der
må tages til facadeejerne ved andre borgeres ønsker om særråden over vejareal –
men omtaler i øv-rigt ikke facadeejernes eventuelle egen ret til særråden.

Trafikministeriet har i besvarelsen af 9. april 1991 til Folketingets Om-
budsmand også berørt facadeejernes rettigheder:



/

17

"Vedrørende muligheden for at opkræve afgift for brug af offentligt vejare-
al må der skelnes mellem på den ene side almenhedens, først og fremmest
trafikanternes, og facadeejernes brug af vejarealet, og på den anden side
det, som kan betegnes særråden over vejareal.

Afgrænsningen mellem de to forskellige typer af råden over færdselsarea-
lerne er ikke klar og entydig, og bestemmelserne i lov om offentlige veje
kap. 11 må først og fremmest ses som et forsøg på at skabe klarhed over,
hvornår der er tale om en brug af vejarealet af mere almen karakter – hvor
tilladelse dermed er ufornøden og mere specifik råden over vejarealet,
hvor-til der må kræves tilladelse fra vejbestyrelsen. […]

Med støtte i dommen U 1925.483 kan det endvidere antages, at en vejbe-
styrelse ikke er berettiget til at betinge sig afgift af en facadeejer for retten
til udkørsel til offentlig vej. […]

Med hensyn til anden form for råden over vejareal, der respekterer almen-
hedens adgang til færdsel og facadeejernes rettigheder er det ministeriets
principielle udgangspunkt, at en vejbestyrelse har en dispositionsret over
vejarealet af en sådan karakter, at den kan betinge tilladelser til forskellige
former for særråden over vejarealet af afgifter. […]

Der kan i denne forbindelse peges på lov om offentlige veje § 103, stk. l, der
angiver, at facadeejerne i et vist mindre omfang kan disponere over
vejarealet, uden at det er nødvendigt at indhente vejbestyrelsens tilladelse –
og dermed selvsagt, uden at der skal betales afgifter for dispositionen."

Der kan ikke af Trafikministeriets besvarelse til FOB udledes andre og mere
vidtgående rettigheder for facadeejerne, end hvad der følger af den tidligere
vejlovs § 103 (nu § 86) samt retten til overkørsler.

Der kan også henvises til Vejdirektoratets ovennævnte udtalelse vedrø-rende de
til brug for Rigshospitalets personale ønskede tunneller, der de facto vedrører
facadeejernes behov for at disponere over (eller rette-re under) vejarealet, uden
at dette dog blev gjort til et tema i udtalelsen.

Den eneste kilde i sagen, der mere omfattende beskæftiger sig med eventuelle
videre rettigheder for facadeejerne, er et referat af 17. februar 1997 af et møde
afholdt 5. februar 1997 mellem Københavns Kommune og Trafikministeriet …
Mødets anledning var Københavns Kommunens planlagte revision af
kommunens Almindelige bestemmelser om råden over vejareal … Af referatet
fremgår, at daværende fuldmægtig i Trafik-ministeriet, Person 1, havde den
opfattelse, at der måske kunne knyttes et nødvendighedskriterium til facadeejere
mulige krav på ve-derlagsfri tilladelse til opstilling af bygge- og anlægsmateriel
på vejare-aler, svarende til hvad der gælder for bygningsfremspring, der måtte
være nødvendige som led i bygningens funktion. Af referatet fremgår også:

"Person 1 kunne dog ikke med sikkerhed sige, at selv bygge- og an-
lægsmateriel, hvis placering på offentligt vejareal må anses for en nødven-
dighed ikke lovligt kan betinges af afgiftsbetaling, men at Trafikministeriet
– som angivet i ministeriets skrivelse af 18. januar 1995 – har den opfat-



/

18

telse, at adgangen til afgiftsbetaling i sådanne tilfælde må anses for tvivls-
om. Efter ministeriets opfattelse kan det dog ikke endeligt vurderes, om af-
giftsopkrævning i disse tilfælde er ulovlig, idet dette beror på en endelig af-
klaring ved domstolene."

I efterfølgende skriftlig kommentar til referatet har fuldmægtig Person 1 bl.a.
skrevet følgende:

"Det hænger sammen med, at der er tradition for at antage, at facadeejerne
har en særlig ret til at udnytte vejarealer i forbindelse med byggearbejder,
men der skal selvfølgelig være "måde med galskaben". Nødvendig brug bør
derfor ikke medføre betaling, men unødvendig langvarig brug for at
nedsætte byggeomkostninger er ikke omfattet af denne "facaderet "."

Både Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune vedtog efter-følgende,
i henholdsvis 1998 og 1999, regulativer om, at kommunerne - i fortsættelse af
hidtidig praksis - krævede betaling for bl.a. opstilling af skurvogne, containere
og stilladser mv.

Kommunernes praksis har ikke, før end ved de omhandlede tre klage-sager,
givet anledning til klager eller påtale. Det er derfor Kommuner-nes opfattelse, at
den af fuldmægtig Person 1 beskrevne "tradi-tion" vedrørende facadeejernes ret
ikke har haft nogen særlig fast for-ankring, hverken hos myndighederne eller
ude i samfundet.

3.3. Retstilstanden efter ikrafttrædelsen af 2014-loven
…

Det er ikke i forarbejderne til vejlovens § 80, stk. 2, nærmere uddybet, hvad der
skal forstås ved "forretningsmæssigt øjemed ". Der er alene hen-vist til, at "som
et nyt stk. 2 foreslås det, at der indsættes udtrykkelig hjemmel for
vejmyndigheden til at opkræve betaling for råden over vejarealet til andre
formål end trafikale, f.eks. opsætning af reklameskilte på vejarealet" (understre-
get her), jf. forslag til lov om offentlige m.v. fremsat 8. oktober 2014.

Der kan alene udledes heraf, at den hidtidige ulovbestemte og praksis-fastsatte
hjemmel med lovrevisionen indføjes i vejloven.

Kriteriet "forretningsmæssigt øjemed" er ikke præcist. Kommunerne gør
gældende, at de administrative myndigheder, først og fremmest kommunerne,
har kompetence til ved udfyldende fortolkning at fast-lægge nærmere kriterier
for, hvornår en udnyttelse af vejareal har et forretningsmæssigt øjemed. Særligt
fordi det udtrykkeligt fremgår af loven, at kommunerne har en særlig
ejendomsret til de offentlige veja-realer, og fordi bestemmelsens formål alene
har været at lovfæste den tidligere administrative praksis på området. Vejlovens
§ 80, stk. 2, skal undergives en udvidende fortolkning i overensstemmelse med
bestem-melsens forarbejder, og den tidligere administrative praksis på området
skal indgå som et betydeligt fortolkningsmoment.

Kommunerne gør således gældende, at begrebet "forretningsmæssigt øjemed"
skal forstås i overensstemmelse med praksis før 2014-loven,



/

19

dvs. i betydningen et privatøkonomisk eller kommercielt formål, jf. ovenfor om
denne praksis.

Kommunerne gør desuden gældende, at de lovlige hensyn, der kan lægges vægt
på ved afgørelse af, om en ansøger, der får tilladelse efter Vejlovens § 80, stk. 1,
kan afkræves betaling efter stk. 2, navnlig er, om ansøgeren er erhvervsdrivende,
om ansøgeren må forventes at opnå en økonomisk gevinst ved den ansøgte
anvendelse af vejarealet, og endelig hvor indgribende den råden, der udøves
over det offentlige vejareal er, herunder om det medfører udgifter til
eksempelvis tilsyn.

Der er ingen holdepunkter i ordlyden af Vejlovens § 80, stk. 2, eller for-
arbejderne hertil for, at der med loven skulle være tilsigtet en skærpelse af den
tidligere gældende administrative praksis. Tværtimod lader det til, at der fra
lovgivers side – hvis nogen ændring overhovedet var på tale – er tale om en
styrkelse af kommunernes ret, da formålet med be-stemmelsen i henhold til
forarbejderne er, at sikre kommunerne en ud-trykkelig hjemmel til at kræve
betaling.

Der har tilsyneladende efter 2014-lovens ikrafttræden generelt hersket nogen
usikkerhed hos Vejdirektoratet med hensyn til, om der med den nye § 80, stk. 2,
reelt var indført en indsnævring af de kommunale vej-myndigheders beføjelser i
forhold til tidligere ret, eller ej, jf. også be-mærkningerne herom i "Vejloven",
2020, af Louise Feilberg m.fl. Det kommer tydelig til udtryk i Vejdirektoratets
udtalelse af 21. marts 2019, affødt af en forespørgsel fra Københavns Kommune.
I udtalelsen er Vej-direktoratet således nødt til at revurdere sin udtalelse af 22.
september 2015 vedrørende størrelsen af det beløb, som den kommunale
vejmyn-dighed kan opkræve i henhold til § 80, stk. 2.

Tilsvarende har Vejdirektoratet i udtalelse af 11. juni 2019 haft anled-ning til at
genoverveje den tidligere udtalelse af 9. august 2010 om gangtunnelerne til
Rigshospitalet (refereret ovenfor) i lyset af den nye § 80, stk. 2. Vejdirektoratet
skriver herom:

"Begrebet ”forretningsmæssigt øjemed” er ikke defineret i vejloven eller
dennes forarbejder.

Det er Vejdirektoratets vurdering, at kravet i vejlovens § 80, stk. 2, om
forretningsmæssigt øjemed er et snævrere krav end det, som blev anvendt i
ministeriets udtalelse af 9. april 1991 og i afgørelsen fra 9. august 2010,
hvor kommunen lagde afgørende vægt på, at der var tale om et privatret-
ligt hensyn, og at kommunen på den baggrund kunne kræve betaling for den
tilladte råden.

Efter Vejdirektoratets opfattelse må begrebet forstås således, at formålet for
ansøgeren med at søge om tilladelse til at råde over vejarealet er, at
pågældende ønsker at drive en forretningsvirksomhed på eller fra vejarea-
let."

Det er efter Kommunernes opfattelse særdeles kritisabelt, at en lov i henhold til
lovforarbejderne udtrykkeligt kodificerer administrativ praksis og så alligevel –
af den øverste administrative myndighed på



/

20

området – uden videre fortolkes som en skærpelse, både i forhold til
Vejdirektoratets egen, nyere praksis, og i forhold til den udførlige rede-gørelse
for praksis og retsopfattelse i ministeriets udtalelse fra 1991.

Der er efter Kommunernes opfattelse slet ikke tilstrækkeligt støtte i den blotte
ordlyd af § 80, stk. 2, jf. "et forretningsmæssigt øjemed" til den af
Vejdirektoratet anlagte fortolkning.

3.4 Sammenfattende

Kommunerne gør sammenfattende gældende, at der både før og efter 2014-
lovens ikrafttræden har været overladt de kommunale vejmyndig-heder dels et
generelt politisk valg med hensyn til, hvilke former for særlig råden (om nogen)
den enkelte kommune ønsker at opkræve be-taling for. Dels et skøn – ved
vurderingen af konkrete ansøgninger – med hensyn til, om det ansøgte ligger
inden for rammerne af, hvad kommunen lovligt kan og politisk ønsker at kræve
betaling for.

Kommunernes sagsbehandling med hensyn til opkrævninger både før og efter
2014-loven, og således også i de af denne sag omhandlede til-fælde, har været
baseret på konkrete vurderinger af, om betingelserne for at opkræve betaling var
til stede.

Efter 2014-loven har Kommunerne således tilrettelagt deres administra-tion med
henblik på inddragelse af de hensyn, der efter 2014-lovens ordlyd og forarbejder
har været lovlige at inddrage, herunder navnlig, om opstillingen sker i et
forretningsmæssigt øjemed. Som lovlige un-derkriterier for dette ikke meget
præcise begreb har begge Kommuner bl.a. lagt vægt på, om ansøgeren er
erhvervsdrivende, om ansøgeren må forventes at opnå en økonomisk gevinst ved
den ansøgte anvendel-se af vejarealet, og endelig hvor indgribende den råden,
der udøves over det offentlige vejareal, er, herunder om det medfører udgifter til
eksempelvis tilsyn.

4. De konkrete opkrævninger

4.1 Generelt om Kommunernes sagsbehandling

Det er i forhold til Kommunernes sagsbehandling for de opkrævninger, der er
genstand for prøvelse i Afgørelserne vigtigt at være opmærksom på, at der er
tale om et forvaltningsområde, hvor Kommunerne hvert år skal behandle et
meget stort antal sager. Københavns Kommune modtog alene i 2019 ca. 16.000
ansøgninger, jf. figuren fremlagt som bilag 17. Frederiksberg Kommune, som
målt på areal er ca. 1/10 størrelse af Kø-benhavns Kommune, modtog i 2019 i
alt ca. 2.500 ansøgninger vedrø-rende containere, mandskabsvogne og
skurvogne mv.

Dette tilsiger, at Kommunerne dels af ressourcebegrænsende hensyn, dels af
hensyn til ensartet og forudsigelig behandling af borgerne/ansø-gerne lovligt kan
tilrettelægge deres administration sådan, at det frie skøn i den enkelte sag til en
vis grad er begrænset af generelle antagel-ser. En sådan praksis er lovlig, navnlig
på et forvaltningsområde, hvor



/

21

afgørelserne ikke kan anses for at være meget indgribende for den en-kelte
borger, jf. Niels Fenger m.fl., Forvaltningsret, s. 367ff.

Det gøres på det grundlag gældende, at Kommunerne bl.a. ikke har væ-ret
forpligtet til som udgangspunkt at foretage en nærmere prøvelse af, om
opstilling af en given container på vejareal i det enkelte tilfælde var konkret
nødvendig for den enkelte facadeejer – der som oftest ikke var ansøger – eller ej,
i sådanne tilfælde, som omfattet af denne sag.

Vejdirektoratet har et særdeles vidtgående synspunkt om, at der for hver enkelt
containeropstilling skal foretaget en dybdegående, intensiv og konkret vurdering
af, om det er nødvendigt at opstille containeren det pågældende sted, og at denne
vurdering har betydning for, at Kom-munerne kan opkræve betaling i den
enkelte situation. Et synspunkt der formentlig er baseret på det af Person 1
introducerede nød-vendighedskriterium, som Person 1 selv beskrev som
tvivlsomt.

Hvis en egentlig nødvendighedsvurdering skulle foretages – hvilket
Kommunerne bestrider, at der er krav om - ville det bl.a. kræve nærme-re
oplysninger om formålet med containeropstillingen, herunder, om der er
sammenhæng mellem containeren og et eventuelt vedligeholdel-ses- eller
byggeprojekt. Endvidere om det er nødvendigt, at containeren opstilles det
pågældende sted, eller om der er rimelige alternativer. Det kunne også være
relevant at vide, hvordan byggeprojektet er projekte-ret og påtænkes udført, og
hvilke andre containere der er opstillet i om-rådet inden for samme tidsrum.
Ansøgeren burde også oplyse om alter-native opbevaringsmuligheder for
byggeaffaldet og/eller -materia-lerne, herunder om det kan stå på byggepladsen
eller et andet sted på ejen-dommen eller kan bortkøres. Endelig skal det
undersøges, om der er andre entreprenører på samme byggeprojekt, der har
mulighed for at stille plads til rådighed, så det undgås, at det skal opbevares i en
contai-ner på det offentlige vejareal.

En sådan sagsbehandling for at vurdere "nødvendighedskriteriet" i for-hold til
facadeejerne, vil hverken være ressourcemæssigt realistisk eller proportional i
forhold til formålet med reglen i § 80, stk. 2. De betydeli-ge tids- og
administrative ressourcer forbundet med denne vurdering vil være så
omfattende, at Kommunerne i praksis ville afskæres fra at opkræve betaling ved
opstilling af nogen form for containere, hvilket er i strid lovgivers intentioner og
den tidligere langvarige praksis i Kom-munerne.

Det fastholdes således, at Kommunernes administration af reglen, som udmøntet
i de konkrete sager, er udtryk for en afbalanceret og dermed lovlig forvaltning.
…

4.2. De konkrete containeropstillinger
…

I alle sagerne er der således tale om, at det er en professionel erhvervs-drivende,
der har ansøgt Kommunerne om tilladelse til at opstille con-tainere på offentlige
vejarealer til brug for bygge-, istandsættelses- eller



/

22

renoveringsarbejder vedrørende ejendomme grænsende til eller i nær-heden af
det vejareal, der er søgt om tilladelse til at råde over.

Kommunerne har i alle sagerne som vilkår for de meddelte tilladelser krævet
betaling i henhold til vejlovens § 80, stk. 2, og betalingskravet er faktureret
overfor den respektive, professionelle anmelder.

Der er i afgørelserne vedrørende Reconor tale om, at Reconor (ansøge-ren), der
selv er erhvervsdrivende, indgår en lejeaftale med eksterne er-hvervsdrivende
parter om opstilling af container på et offentligt vejare-al, og hvor Reconor
gennem denne råden oppebærer en lejeindtægt. Kommunerne gør gældende, at
dette er et forretningsmæssigt øjemed i vejlovens forstand, og Kommunerne
derfor har hjemmel til at opkræve betaling i disse situationer efter vejlovens §
80, stk. 2.

Kommunerne har i forbindelse med de konkrete afgørelser overvejet
betydningen af, at den bagvedliggende anledning til det ovenfor be-skrevne
forretningsmellemværende er, at ejeren af en ejendom skal ha-ve foretaget et
byggearbejde eller bygningsrenovering mv. Kommuner-ne mener imidlertid
ikke, at dette i sig selv medfører, at den ansøgte an-vendelse af vejarealet til
containere ikke skal anses for forretningsmæs-sig.

Det er Kommunernes opfattelse, at anbringelsen af de omhandlede con-tainere
ligger ud over facadeejernes almindelige (vederlagsfri) ret til rå-den over
tilstødende vejarealer. De pågældende ejendomsejere må såle-des også selv
antages at have en privatøkonomisk – og i mange tilfælde utvivlsom
forretningsmæssig – interesse i, at containerne anbringes på kommunens
vejareal fremfor mere omkostningsfulde alternativer, som kunne være
anbringelse af containerne i ejendommens gård, eller ud-nyttelse af
ejendommens indendørs arealer til oplag af materialer eller mandskabsfaciliteter
i byggeperioden.

Ejendommens ejer har en selvstændig og egentlig forretningsmæssig in-teresse i,
at containerne anbringes på kommunens vejareal i de tilfælde, hvor der er tale
om en erhvervsejendom, og hvor det må forventes at ville påvirke ejendommens
driftsregnskab negativt i form af øgede ud-gifter eller reducerede indtægter, hvis
der skulle findes et alternativ til at placere containerne på vejarealer.

Frederiksberg Kommune gør særligt i forhold til afgørelsen vedrørende Balco
Kontech gældende, at denne råden ligeledes sker i et forretnings-mæssigt
øjemed, jf. vejlovens § 80, stk. 2. Opstillingen af containeren skete i denne
situation for en andelsboligforening, der ved renoverings-arbejdet opnåede en
værdistigning af ejendommen. Desuden blev con-taineren anvendt til
byggemateriel, så Balco Kontech ikke behøvede at have det anbragt et andet sted
og køre det frem og tilbage fra bygge-pladsen. Det gøres gældende, at
opstillingen af containeren har til for-mål at gøre bygningsarbejdet lettere og
give mulighed for at en mere effektiv tilrettelæggelse af arbejdet med deraf
sparede udgifter, hvilket skal betragtes som et forretningsmæssigt øjemed, og at
Frederiksberg Kommune derfor har hjemmel i vejlovens § 80, stk. 2, til at
opkræve be-taling ved opstilling af containeren.



/

23

5. Sagens principielle og økonomiske betydning

Vejdirektoratets fortolkning af § 80, stk. 2, som den kommer til udtryk i
Afgørelserne, er en særdeles restriktiv ordlydsfortolkning, som indebæ-rer – i
strid med lovgivers intentioner – at retstilstanden ændres i for-hold til praksis før
loven.

Vejdirektoratets udlægning, som Kommunerne – indtil domstolene måtte nå et
andet resultat – skal indordne sig, medfører et betydeligt økonomisk tab for
Kommunerne, der efter hidtidig administrativ prak-sis i videre omfang end nu
har haft mulighed for at opkræve betaling for udnyttelsen af offentlige
vejarealer, jf. nedenfor.

Vel at mærke et økonomisk tab, som man fra lovgivers side hverken har
medtaget som en del af forhandlingerne med KL, eller i øvrigt nærmere har
adresseret i forbindelse med vedtagelsen af 2014-loven, herunder beskrivelsen af
de økonomiske konsekvenser i lovforslaget.

Der henvises i den forbindelse særligt til, at KL, der er indtrådt som bi-
intervenient i denne sag, har oplyst følgende vedrørende forhandlinger-ne om
vejloven i 2014:

"KL kan bekræfte, at det ikke var aftalt og det var heller ikke en del af for-
handlingerne om vejloven i 2014-2015, at vedtagelsen af den gældende
vejlovs § 80, stk. 2 ville medføre, at kommunerne fremover ville have mi-
stede indtægter ved særråden over offentlige vejarealer. I bemærkningerne
til loven står der således, at der med §80, stk. 2 indsættes udtrykkelig
hjemmel til vejmyndigheden til at opkræve betaling for råden over vejarea-
let til andre formål end trafikale, og at bestemmelsen lovfæster administra-
tiv praksis.

Punktet blev aldrig økonomisk forhandlet, da det var KL’s forståelse og
forventning til lovændringen, at det blot var en lovfæstelse af administra-tiv
praksis, og at formålet ikke var at ændre retstilstanden for kommuner-ne.

Såfremt at retten når frem til en afgørelse, der betyder, at kommunerne vil
miste indtægter pga. den gældende vejlovs § 80, stk. 2, vil KL kræve en ny
forhandling med forventning om, at kommunerne bliver økonomisk kom-
penseret for den ændrede retstilstand.”

Dette viser efter Kommunernes opfattelse med al tydelighed, at Vejdi-rektoratets
retsopfattelse og retsanvendelse er i strid med lovgivers in-tentioner.
Beklageligvis med meget store afledte økonomiske konse-kvenser for
Kommunerne til følge, der hvert år behandler et stort antal sager, hvor der efter
Kommunernes opfattelse er mulighed for at opkræve betaling for råden over det
offentlige vejareal.”

Vejdirektoratet har i påstandsdokument af 4. maj 2010 anført bl.a.:



/

24

”Det er Vejdirektoratets opfattelse, at de omhandlede containeropstil-linger ikke
er sket i et forretningsmæssigt øjemed, da der er tale om op-stillinger begrundet i
byggearbejder for en facadeejer, herunder renove-ringer og altanprojekter, og at
Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune dermed ikke er berettigede
til at opkræve betaling for de omhandlede opstillinger. Hvem der indgiver selve
ansøgningen om containeropstillingen, har i den forbindelse ingen betydning for,
om kommunerne kan opkræve betaling.
…

Overordnede anbringender

Vejdirektoratet gør overordnet gældende, at afgørelserne af 9. maj 2018
… er lovlige og gyldige. Afgørelserne er ikke truffet på et mangelfuldt eller
fejlagtigt grundlag, og de er ikke behæftede med mangler, som medfører, at
afgørelserne er ugyldige.

Afgørelserne er truffet i overensstemmelse med ordlyden af vejlovens § 80, stk.
2, 2. led, hvorefter vejmyndighedens opkrævning af betaling for udnyttelse af et
vejareal alene kan ske, "når udnyttelse sker i et forret-ningsmæssigt øjemed". De
omhandlede containeropstillinger er ikke sket i et forretningsmæssigt øjemed, og
Vejdirektoratet har derfor med rette ophævet og hjemvist Københavns
Kommunes og Frederiksberg Kommunes opkrævninger af betaling for opstilling
af containere på et offentligt vejareal.
…

Med § 80, stk. 2, blev der således indført udtrykkelig hjemmel for vej-
myndighedens mulighed for at opkræve betaling for forretningsmæssig brug af
vejarealet.

Bestemmelsen lovfæster administrativ praksis, for så vidt angår adgan-gen til at
opkræve betaling for brug af vejarealet, jf. § 80, stk. 2, 1. led. Bestemmelsens 2.
led strammer imidlertid op på den hidtidige admini-strative praksis og
præciserer, hvad der er lovlig praksis, jf. også Vejdi-rektoratets udtalelse af 22.
september 2015 … Et betalingskrav kan såle-des kun stilles ved tilladelse til
forretningsmæssig udnyttelse af vejarea-let, og betalingen for en tilladelse til
forretningsmæssig udnyttelse af vejarealet skal modsvare vejmyndighedens
faktiske direkte eller indi-rekte udgifter i forbindelse med den
forretningsmæssige råden over vejarealet, jf. forarbejderne til § 80, stk. 2.

En sproglig opstramning og præcisering var tiltrængt, da der ikke før 2014-loven
var klare juridiske rammer for, hvornår opkrævning af beta-ling for råden over
offentlig vej var lovlig. Det er dog Vejdirektoratets opfattelse, at
vejmyndigheden heller ikke efter den tidligere praksis var berettiget til uden
videre at opkræve betaling i tilfælde, som de om-handlede i nærværende sag.

At der i øvrigt ikke var fuldstændig klarhed om retstilstanden, støttes bl.a. af de
… fremlagte to referater af et møde den 5. februar 1997 mel-lem Københavns
Kommune og Trafikministeriet. Referatet på side 1-8
… er dateret den 17. februar 1997 og er udarbejdet af advokatfirmaet



/

25

Horten og Partnere, og referatet på side 9-12 … er udateret og udarbej-det af
Person 1 fra Trafikministeriet. Desuden henvises til anbrin-genderne nedenfor
om retstilstanden før 2014-vejlovens ikrafttræden.

Anbringender vedrørende de konkrete containeropstillinger

Det første hovedspørgsmål i nærværende sag er, om de omhandlede konkrete
containeropstillinger i Vejdirektoratets afgørelser af 9. maj 2018 er sket ”i et
forretningsmæssigt øjemed” , jf. vejlovens § 80, stk. 2, 2. led, og om
Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune (som vejmyndighed)
dermed er berettigede til at opkræve betaling herfor.

Vejdirektoratet gør i den forbindelse gældende, at de omhandlede con-
taineropstillinger ikke har et forretningsmæssigt formål, da der er tale om
opstillinger begrundet i facadeejerens byggearbejder, herunder renoveringer og
altanprojekter. Denne opfattelse af retsstillingen frem-går desuden af
Vejdirektoratets vejledning i lov om offentlige veje fra 2016, hvor følgende
anføres på side 65:

”Det betyder bl.a., at der ikke kan opkræves betaling for brug af vejarealet
til placering af containere eller stilladser i forbindelse med
bygningsvedligeholdelse og renovering, da dette ikke sker i et
forretningsmæssigt øjemed.”

Vejdirektoratet har også i sin praksis (efter 2014-loven) givet udtryk for denne
retsopfattelse, jf. f.eks. Vejdirektoratets udtalelse af 22. september 2015 …

De i denne sag konkrete containeropstillinger på vejarealer har netop haft det
formål at råde over offentligt vejareal i forbindelse med facade-ejers
byggearbejder på ejendommen. Kommunerne har ikke været be-rettigede til
uden videre at opkræve betaling for de konkrete contai-neropstillinger. I øvrigt
har kommunerne ikke i forbindelse med med-delelse af de omhandlede
tilladelser begrundet, hvorfor de omhandlede containeropstillinger har et
forretningsmæssigt øjemed.

Når kommunerne … anfører, at sagsbehandlingen har været ”baseret på konkrete
vurderinger af, om betingelserne for at opkræve betaling var til stede” , og at
kommunerne bl.a. har ”lagt vægt på, om ansøgeren er erhvervsdrivende, om
ansøgeren må forventes at opnå en økonomisk gevinst ved den ansøgte
anvendelse af vejarealet, og endelig hvor ind-gribende den råden, der udøves
over det offentlige vejareal, er, herun-der om det medfører udgifter til
eksempelvis tilsyn” , er dette således ik-ke begrundelser, som følger af
kommunens opkrævninger.
…

Det forhold, at kommunerne, jf. det anførte …, ikke ressourcemæssigt kan
håndtere en lovlig administration af vejlovens § 80, stk. 2, herunder ved en
konkret vurdering af ansøgte containeropstillinger, kan i øvrigt ikke føre til, at
opkrævninger i strid med bestemmelsen opretholdes som gyldige. Det har
således ingen betydning for sagen, at den pågæl-dende administration, som
udmøntet i de konkrete sager – ifølge kom-munerne – ”er udtryk for en
afbalanceret og lovlig forvaltning ”.



/

26

Det gøres herudover gældende, at facadeejerne også før 2014-lovæn-
dringen kunne udnytte vejarealerne vederlagsfrit i forbindelse med
byggearbejder, og at vejmyndigheden ikke i forbindelse med en tilladel-se hertil
kunne opkræve betaling for den nødvendige udnyttelse af vejarealet til arbejdets
udførelse. Denne adgang for facadeejeren til en vederlagsfri brug af vejarealet
fremgik også tidligere af Københavns Kommunes regulativ for råden over
gadeareal, vedtaget af Københavns Kommunalbestyrelse den 14. september
1939, § 9, stk. 5:

” 5. For interimistisk Arbejdsskur, der anbringes paa det under et Byggefo-
retagende midlertidigt inddragne Gadeareal, betales ikke Afgift.”

Facadeejerens vederlagsfri brug af det offentlige vejareal til fordel for
ejendommen er også beskrevet af E. A. Abitz i Vejenes retsforhold, 1950, side
78, hvor det anføres, at facadeejeren ”har adgangsret til vejen og i øvrigt ret til
at udnytte vejen til fordel for deres ejendom, fordi den støder op til denne ”.

Tilsvarende har Trafikministeriet i sin redegørelse til Folketingets Om-
budsmand af 9. april 1991 …, stillet trafikanternes og facadeejernes (ve-
derlagsfri) brug af vejarealet overfor en ”særråden over vejareal ”, hvor
sidstnævnte råden kunne betinges af afgifter.

Facadeejerens brug af det offentlige vejareal ud for sin ejendom, er også
beskrevet i Vejdirektoratets udtalelse af 22. januar 2009 til Håndværks-rådet om
lovligheden af afgift for opstilling af stillads på kommunevej
… Som anført på side 3 … i den nævnte udtalelse, må det bero på et konkret
skøn i hvert enkelt tilfælde, om facadeejerens vederlagsfrit kan benytte
vejarealet ud for sin ejendom til opstilling af f.eks. containere i forbindelse med
byggearbejder således, at der ikke kan opkræves beta-ling for denne brug.

Kommunerne kunne således heller ikke før 2014-loven uden videre opkræve
betaling i tilfælde som de omhandlede i nærværende sag. Den – for facadeejeren
– vederlagsfri benyttelse af vejarealet ud for ejendom-men følger efter 2014-
lovændringen direkte af lovens ordlyd, da facade-ejernes almindelige udnyttelse
af vejarealet til byggearbejder ikke er en forretningsmæssig udnyttelse, jf. § 80,
stk. 2, 2. led.

Det andet hovedspørgsmål i nærværende sag er, om det har betydning for
vejmyndighedernes ret til at opkræve betaling, om selve ansøgnin-gen til
vejmyndigheden indgives af f.eks. 1) en facadeejer, 2) den entre-prenør, som
udfører arbejde for facadeejeren eller 3) et containerfirma, som har indgået
aftale med facadeejeren eller den entreprenør, som ud-fører arbejde for
facadeejeren.

Det gøres gældende, at det ikke har betydning for vurderingen af den
forretningsmæssige udnyttelse, om selve ansøgningen er indgivet af en
facadeejer, dennes entreprenør eller containerfirmaet. Byggearbejderne udføres
for facadeejeren, og de placerede containere er til brug herfor. Der er hverken i
vejloven, forarbejderne hertil eller administrativ prak-sis støtte for, at
facadeejerens interesse i, at containere, der opstilles på



/

27

vejarealet til brug for bygningsarbejder, udgør en udnyttelse i forret-
ningsmæssigt øjemed, som giver vejmyndigheden ret til at opkræve be-taling
herfor.

De konkrete containeropstillinger er udtryk for facadeejerens almindeli-ge
udnyttelse af vejarealet, og en sådan udnyttelse kan efter tilladelse fra
vejmyndigheden, jf. vejlovens § 80, stk. 1, ske vederlagsfrit.

For så vidt angår de af kommunerne nævnte tilfælde …, hvor der op-stilles en
betydelig mængde containere (”containerhoteller”) og indret-tes arbejds- og
materieloplags-pladser på vejarealer, bemærkes, at de i denne sag omhandlede
afgørelser af 9. maj 2018 primært omhandler op-stilling af én åben container i
forbindelse med byggeprojekter. Den meddelte tilladelse til Balco Kontech A/S,
jf. Vejdirektoratets afgørelse
…, omfatter dog også en skurvogn, en lukket container og en borerig.
Vejdirektoratet har med de omhandlede afgørelser ikke taget stilling til, om
vejmyndigheden kan opkræve betaling i øvrige tilfælde.

Vejmyndigheden kan i øvrigt knytte vilkår til en tilladelse til opstilling af f.eks.
containere, jf. vejlovens § 80, stk. l, herunder vilkår om opstil-lingsperioden
med henblik på at imødegå risikoen for opstilling af con-tainere i en længere
periode end nødvendigt for facadeejeren.

Øvrige anbringender

For så vidt angår de former for råden, som følger af vejlovens § 86, er
Vejdirektoratet enig med sagsøgerne i, at denne råden kan udøves ve-derlagsfrit.
Det fører imidlertid ikke til, at vejmyndigheden kan opkræ-ve betaling for de
ikke-forretningsmæssige former for råden, som følger af § 80, stk. 1.

For så vidt angår sagsøgernes bemærkninger … om de økonomiske
konsekvenser for kommunerne forbundet med vedtagelsen af lovforsla-get,
herunder vedtagelsen af § 80, nr. 2, bemærkes, at Transportministe-riet i
forbindelse med lovforslaget har vurderet:

”at lovforslaget samlet set medfører nettomindre udgifter for kommunerne
for i alt 147,46 mio. kr.”

I forbindelse med de efterfølgende DUT-forhandlinger for 2014/2015 mellem
Finansministeriet og KL blev de økonomiske/administrative konsekvenser af
loven gjort endeligt op. De økonomiske konsekvenser for kommunerne
forbundet med vedtagelsen af lovforslaget er i øvrigt uden betydning for
vejlovens fortolkning.”

Landsrettens begrundelse og resultat
Som sagen er forelagt, lægger landsretten til grund, at Vejdirektoratets afgørel-ser af 9.
maj 2018 vedrører sager, hvor (1) opstilling af containere og byggema-teriel er sket til
brug for bygge-, istandsættelses- eller renoveringsarbejder på ejendomme beliggende i
tilknytning til vejarealet, (2) arbejderne er udført af professionelle byggefirmaer,
entreprenører mv. efter aftale med facadeejerne,



/

28

der omfatter bl.a. ejer- og andelsboligforeninger, og (3) ansøgningerne om tilla-delse til
opstillingen af containere mv. er indgivet enten af byggefirmaet, entre-prenøren mv. eller
af City Container A/S, der bl.a. driver virksomhed ved udlej-ning af containere til andre
erhvervsdrivende.

Spørgsmålet for landsretten er, om udnyttelsen af vejarealerne under disse om-
stændigheder kan anses for at være sket i et forretningsmæssigt øjemed efter vejlovens §
80, stk. 2, og om Københavns Kommune og Frederiksberg Kommu-ne således var
berettigede til at opkræve betaling for opstillingen af containere mv. på vejarealerne.

Landsretten bemærker indledningsvis, at afgørelsen af dette spørgsmål må an-tages at
kunne få betydning for et betydeligt antal sager om opkrævning af be-taling for råden
over vejareal. På denne baggrund finder landsretten, at Køben-havns Kommune og
Frederiksberg Kommune har en væsentlig økonomisk in-teresse i en domstolsprøvelse af
Vejdirektoratets respektive afgørelser af 9. maj 2018, og at kommunerne derfor har
søgsmålskompetence.

Efter vejlovens § 80, stk. 2, kan vejmyndigheden opkræve betaling for brug af vejarealet,
når udnyttelse sker i et forretningsmæssigt øjemed. Det havde også forud for lov nr. 1520
af 27. december 2014 i lang tid været en anerkendt prak-sis, at kommunerne havde en vis
dispositions- og rådighedsret over offentlige vejarealer, og at denne var af en sådan
karakter, at kommunerne kunne betinge meddelelse af tilladelser til forskellig særråden
over offentlige vejarealer af be-taling af vederlag, jf. herved Højesterets dom af 30. april
1934 (UfR 1934.527/2).

Ifølge lovforarbejderne til lov nr. 1520 af 27. december 2014 blev der med be-
stemmelsen i § 80, stk. 2, indsat udtrykkelig hjemmel for vejmyndigheden til at opkræve
betaling for råden over vejarealet til andre formål end trafikale, f.eks. opsætning af
reklameskilte på vejarealet, og bestemmelsen lovfæstede admini-strativ praksis.
Lovforarbejderne indeholder ikke i øvrigt en beskrivelse af, hvad der skal forstås ved
udtrykket ”et forretningsmæssigt øjemed” .

Landsretten finder, at det afgørende efter bestemmelsen i tilfælde som de fore-liggende
må være facadeejerens formål med udnyttelsen af vejarealet i relation til den pågældende
ejendom. Opstilling af containere eller byggemateriel til brug for bygge-, renoverings- og
istandsættelsesarbejder på ejendommen, der udføres som led i facadeejerens almindelig
råden over ejendommen, kan ikke anses for udnyttelse i forretningsmæssigt øjemed.

Endvidere finder landsretten, at det i den forbindelse er uden betydning, om ar-bejderne
udføres af facadeejeren selv eller af en erhvervsdrivende efter aftale med denne. Det er
ligeledes uden betydning, hvem der indgiver ansøgningen om tilladelse. Det forhold, at
facadeejeren måtte være en andelsboligforening,



/

29

kan heller ikke i sig selv medføre, at udnyttelsen sker i et forretningsmæssigt øjemed.
Landsretten bemærker, at det ikke derudover er gjort gældende, at op-stillingen af
containere mv. skulle være sket til brug for facadeejerens erhvervs-mæssige virksomhed.

Det anførte i lovbemærkningerne til vejlovens § 80, stk. 2, hvorefter bestemmel-sen
lovfæster administrativ praksis, kan ikke føre til en anden vurdering. Landsretten
bemærker herved, at den administrative praksis, som tilsigtes lov-fæstet, ikke nærmere er
beskrevet i lovforslaget. Den omstændighed, at Køben-havns Kommune og
Frederiksberg Kommune gennem en længere årrække for-ud for lovens vedtagelse har
opkrævet betaling for opstilling af containere i til-fælde som de foreliggende, kan ikke i
sig selv begrunde, at kommunerne er be-rettiget hertil i medfør af vejlovens § 80, stk. 2.

Herefter, og da det af Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune an-førte om de
administrative og økonomiske konsekvenser ikke kan føre til et an-det resultat, tager
landsretten Vejdirektoratets frifindelsespåstand til følge.

Efter sagens udfald skal Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune i
sagsomkostninger hver betale 50.000 kr. til Vejdirektoratet til dækning af udgif-ter til
advokatbistand inkl. moms. Ud over sagens værdi er der ved fastsættel-sen af beløbet til
advokat taget hensyn sagens omfang og betydning for parter-ne.

THI KENDES FOR RET:

Vejdirektoratet frifindes.

I sagsomkostninger skal Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune inden 14
dage hver betale 50.000 kr. til Vejdirektoratet. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.



/