Byrettens dom i sag om erstatning i forbindelse med varetægtsfængsling blev stadfæstet
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Straffesag — Almindelig domsmandssag
Sagsemner: Erstatningssager;

/

UDSKRIFT
AF

ØSTRE LANDSRETS DOMBOG
____________

D O M

Afsagt den 5. december 2012 af Østre Landsrets 11. afdeling

(landsdommerne Katja Høegh, Karsten Bo Knudsen og Karen Moestrup Jensen (kst.)

med domsmænd).

11. afd. nr. S-2507-12:

Anklagemyndigheden

mod

Erstatningssøgende

(CPR nr.)

(advokat Anders Boelskifte, besk.)

Frederiksberg Rets dom af 24. juli 2012 (sag nr. 1-4550/2012) er anket af

Erstatningssøgende med påstand som for byretten om, at der ydes ham 301.300 kr. i

erstatning med tillæg af rente af 23.800 kr. fra den 29. april 2011 og med tillæg af rente

af 277.500 kr. fra den 7. juni 2011.   

Forsvareren har gjort gældende, at der dels foreligger et misforhold mellem den

udståede varetægtsfængsling på 390 døgn og den idømte straf på fængsel i 1 år, som

begrunder et erstatningskrav efter retsplejelovens § 1018 a, stk. 2, 1. led, og at der

herudover ud fra rimelighedssynspunkter bør tilkendes Erstatningssøgende, som alene

blev dømt for uagtsomt manddrab, medens frihedsberøvelsen var begrundet i en

sigtelse og tiltale for manddrab, erstatning i medfør af bestemmelsens 2. led, herunder

som påstået erstatning fra den 6. marts 2010, hvor han blev frihedsberøvet og frem til

løsladelsen ved domsafsigelsen



/

- 2 -

den 31. marts 2011. Det bestrides, at der foreligger egen skyld, som kan føre til

nedsættelse eller bortfald af erstatningen, jf. retsplejelovens § 1018 a, stk. 3.

Anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse, og har herved gjort gældende, at der

ikke foreligger det fornødne misforhold, jf. retsplejelovens § 1018 a, stk. 2, 1. led, at

rimelighedssynspunkter, jf. bestemmelsens 2. led, ikke kan føre til, at der tilkendes

Erstatningssøgende erstatning, og at der under alle omstændigheder foreligger en sådan

egen skyld, at erstatning skal bortfalde, jf. retsplejelovens § 1018 a, stk. 3.

Der er ikke afgivet forklaringer for landsretten.

Landsrettens begrundelse og resultat

I kapitel 5 i betænkning nr. 801 fra 1977, der ligger til grund for den nugældende

affattelse af retsplejelovens § 1018, stk. 2, jf. lov nr. 243 af 8. juni 1978, drøftes

spørgsmålet om den erstatningsudløsende kendsgerning. Det anføres herom:

”I overvejelserne vedrørende karakteristikken af den erstatningsudløsende
kendsgerning har to væsensforskellige muligheder været inddraget. Enten kan
man udløse erstatningsansvaret gennem en senere efterprøvelse af de pågældende
indgreb, hvorunder det konstateres, om det har været ulovligt, upåkrævet,
uhensigtsmæssigt e.a. Denne mulighed svarer til den almindelige fremgangsmåde
i erstatningssager, hvor der foretages en efterfølgende vurdering af den
erstatningspådragende handlings karakter, oftest af, hvorvidt den er culpøs eller
ikke-culpøs. Eller også kan man knytte erstatningsudløsningen til objektive
kriterier, typisk en senere afgørelse vedrørende den strafforfølgning, der har givet
anledning til, at indgrebet overhovedet er foretaget. Det sidstnævnte kriterium
benævnes her: Strafforfølgningens udfald.

…

Udvalget finder herefter ikke anledning til at fravige den hidtidige ordning i
dansk ret, hvorefter det som altovervejende hovedregel er strafforfølgningens
udfald, der udløser erstatningsansvaret.

…

Såfremt frihedsberøvelsens iværksættelse eller udstrækning har savnet hjemmel,
vil udvalgets forslag ikke afskære erstatning og anvendelsen af den processuelt
lettere fremgangsmåde efter kap. 93 a. Tilfælde af uhjemlet



/

- 3 -

frihedsberøvelse må ofte antages at indebære en culpøs handlemåde fra de
retshåndhævende myndigheders side. Der vil derfor i disse tilfælde foreligge et
materielt ansvarsgrundlag i medfør af dansk rets almindelige erstatningsregler.
Da udvalget foreslår (jfr. udkastet § 1018 g og bemærkningerne foran s. 28 f), at
den processuelle fremgangsmåde efter kap. 93 a skal kunne finde anvendelse,
hvor erstatningskravet rejses på almindeligt culpa-grundlag, er også de formelle
regler til gennemførelse af erstatningskrav opretholdt i tilfælde af uhjemlet
frihedsberøvelse.

Skulle der alligevel opstå situationer, hvor en ulovlig frihedsberøvelse ikke
indebærer et ansvarsgrundlag af culpøs karakter, vil erstatning kunne tilkendes i
medfør af forslagets § 1018 a, stk. 2 in fine, hvorefter erstatning kan ydes, selv
om de almindelige betingelser ikke er opfyldt, når det af særlige grunde findes
billigt.

Som anført (jfr. s. 22 f) kan ulovligheden af en anholdelse eller varetægt afføde et
erstatningskrav i medfør af Danmarks traktatmæssige forpligtelser; også sådanne
krav vil efter udvalgets opfattelse kunne opfyldes i medfør af bestemmelsen i
forslaget § 1018 a, stk. 2.

Herefter må en særlig bestemmelse om ulovlige indgreb anses for
overflødiggjort; og udvalget foreslår derfor, at den nugældende bestemmelse i §
1018 a opgives.”

I kapitel 5 anføres endvidere blandt andet:

”Hvor strafforfølgningens resultat består i domfældelse eller påtalefrafald, vil
erstatning sædvanligvis ikke være påkrævet. De straffeprocessuelle indgreb kan
her sjældent betegnes som uforskyldte. Behovet for oprejsning er vigende, idet de
frihedsberøvende foranstaltninger vil kunne afkortes i straffen; og der vil
sjældent kunne påvises en ideel krænkelse, idet sigtede jo er fundet strafskyldig.
Man kan dog næppe affærdige spørgsmålet alene med disse betragtninger. Selv
om strafforfølgningens resultat indebærer, at sigtede anses for skyldig i de
påsigtede forhold, kan den til domfældelsen eller påtalefrafaldet knyttede
sanktion være af så ringe indgribende karakter, at afkortningsmuligheden er
udelukket, og at der i det hele må siges at være et misforhold mellem de
straffeprocessuelle indgreb og den endelige sanktion. Det er næppe
hensigtsmæssigt at inddrage disse situationer under det objektive ansvar. Allerede
fordi »egen skyld« i form af forudgående kriminel adfærd oftest vil kunne
statueres, egner et eventuelt erstatningsansvar sig bedre til regulering inden for en
fakultativ bestemmelses rammer.

En fakultativ bestemmelse åbner ligeledes bedre mulighed for en konkret
vurdering af, hvorvidt forholdet mellem de iværksatte strafforfølgningsskridt og
den endelige sanktion kan begrunde erstatning i den enkelte sag.

Afgrænsningen af en sådan fakultativ bestemmelses område bør som anført
knyttes til det forhold, at de anvendte straffeprocessuelle foranstaltninger har
været af mere indgribende karakter end den påfølgende sanktion; at der med



/

- 4 -

andre ord er sket en tilsidesættelse af proportionalitetsgrundsætningen. På den
anden side egner kriteriet »mere indgribende« sig efter udvalgets opfattelse ikke
til optagelse i lovens tekst. Selv om der i visse tilfælde ikke vil være tvivl om,
hvorvidt betingelsen er opfyldt (f. eks. hvor otte måneders varetægt efterfølges af
fire måneders fængsel), vil det i mangfoldige andre situationer være vanskeligt at
måle indgrebet med sanktionen (f. eks. ved påtalefrafald eller betinget dom med
visse vilkår, dom til anbringelse under åndssvageforsorgen o. a.).

Udvalget har derfor (jfr. udkastet § 1018 a, stk. 2) foretrukket en anden
formulering:

»… den under sagen anvendte frihedsberøvelse ikke står i rimeligt forhold til
strafforfølgningens udfald«.

Som vejledende momenter for det skøn, der herefter skal udøves i anvendelsen af
den foreslåede bestemmelse, kan der bl. a. peges på følgende:

- Erstatning må i almindelighed være udelukket (eller nedsættes), hvor sigtede
selv har foranlediget indgrebet.

- Erstatning må ligeledes være udelukket i det omfang, indgrebet (især
varetægt) er afgørende for, at den mildere sanktion overhovedet vælges.

- Herudover er det en forudsætning for erstatning, at der kan påpeges et klart
misforhold mellem på den ene side det processuelle indgreb og på den anden
side sagens karakter og det påsigtede forholds grovhed. - I de ovennævnte
klare tilfælde, hvor sanktionen er umiddelbart sammenlignelig med
tvangsforanstaltningen (f. eks. hvor 8 måneders varetægt efterfølges af 4
måneders ubetinget fængsel), vil erstatning relativt ofte kunne gives, idet
sanktionen i disse tilfælde i højere grad er udtryk for en egentlig vurdering af
forholdets grovhed end ved andre sanktioner som f. eks. påtalefrafald på
vilkår.

Til bestemmelsen i udkastet § 1018 a, stk. 2, om erstatning ved misforhold
mellem indgreb og retsfølge har udvalget fundet det ønskeligt at føje en
almindelig billighedsregel. Det kan ikke udelukkes, at der kan opstå ganske
særlige situationer, hvor der vil være trang til at yde en vis erstatning, til trods for
at de i loven beskrevne betingelser ikke er opfyldt. For at etablere det fornødne
hjemmelsgrundlag i sådanne ekstraordinære sager, foreslås bestemmelsen i
udkastets § 1018 a, stk. 2 in fine. Som nævnt (jfr. s. 36) vil denne bestemmelse
også kunne anvendes i de sjældne tilfælde, hvor et ulovligt indgreb ikke med
sikkerhed kan karakteriseres som culpøst, eller hvor traktatmæssige forpligtelser
afføder erstatningskrav, der ikke kan imødekommes efter de almindelige regler.”

I det herefter fremsatte lovforslag nr. 134 af 16. december 1977 til ændring af

retsplejeloven, anføres det om § 1018, stk. 2:



/

- 5 -

”Stk. 2 indeholder en generel udvidelse af muligheden for at tilkende erstatning i
anledning af straffeprocessuel frihedsberøvelse. I modsætning til stk. 1 er der her
tale om en fakultativ regel. Erstatning kan tilkendes, uanset at strafforfølgningen
ikke er mundet ud i frifindelse eller påtaleopgivelse, såfremt der består et
misforhold mellem den under sagen anvendte frihedsberøvelse og den senere
idømte sanktion. Justitsministeriet kan tiltræde udvalgets bemærkninger i
betænkningen side 38-39 om de momenter, som der bør lægges vægt på ved
udøvelse af skønnet over, om erstatning skal ydes. Herefter må det i
almindelighed være en forudsætning for erstatning, at der kan påvises et klart
misforhold mellem på den ene side det processuelle indgreb og på den anden side
sagens karakter og det påsigtede forholds grovhed. I de tilfælde, hvor sanktionen
er umiddelbart sammenlignelig med tvangsforanstaltningen (f. eks. hvor 8
måneders varetægt efterfølges af 4 måneders ubetinget fængsel), vil erstatning
relativt ofte kunne gives, idet sanktionen i disse tilfælde i højere grad er udtryk
for en egentlig vurdering af forholdets grovhed end ved andre sanktioner som f.
eks. påtalefrafald på vilkår. Hvor indgrebet (især varetægt) er afgørende for, at
den mildere sanktion overhovedet vælges, vil erstatning normalt ikke kunne ydes.

Efter bestemmelsen i stk. 2, 2. led, kan erstatning endvidere tilkendes efter
rimelighedssynspunkter, såfremt der foreligger ganske særlige holdepunkter
derfor.”

Landsretten finder, at den anvendte frihedsberøvelse efter en samlet vurdering af

sagens karakter og det påsigtede forhold ikke står i et klart misforhold til den idømte

fængselsstraf, hvorfor der ikke er grundlag for at yde erstatning i medfør af

bestemmelsens 1. led.   

Det forhold, at Erstatningssøgende blev varetægtsfængslet som sigtet og senere tiltalt

for manddrab og ved dommen alene blev fundet skyldig i uagtsomt manddrab findes

heller ikke at kunne begrunde, at der ud fra rimelighedssynspunkter tilkendes ham

erstatning i medfør af bestemmelsens 2. led.

Landsretten stadfæster derfor dommen.

T h i  k e n d e s  f o r  r e t :

Byrettens dom i sagen mod Erstatningssøgende stadfæstes.

Erstatningssøgende skal betale sagens omkostninger for landsretten.



/





/