Højesteret afviser at realitetsbehandle sag om, hvorvidt appellanten er berettiget til udbetaling af en forsikringssum fra indstævnte, herunder et spørgsmål om dansk ret finder anvend... Vis mere
Ret: Højesteret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Forsikring;
International ret;
Retspleje og civilproces;
Transport og søfart;

/

HØJESTERETS KENDELSE
afsagt onsdag den 4. december 2019

Sag BS-27352/2019-HJR

British American Tobacco Western Europe Commercial Trading Limited (advokat
Thomas Ryhl)

mod

HDI-Gerling Verzekeringen N.V.
(advokat Jes Anker Mikkelsen)

I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 6. juni 2019.

I påkendelsen har deltaget tre dommere: Michael Rekling, Hanne Schmidt og Lars
Hjortnæs.

Påstande
Appellanten, British American Tobacco Western Europe Commercial Trading Limited,
har nedlagt påstand om, at Højesteret antager sagen til realitetsbe-handling.

Indstævnte, HDI-Gerling Verzekeringen N.V., har oplyst ikke at have bemærk-ninger til
spørgsmålet om admittering.

Sagsfremstilling
Ankesagen angår, om British American Tobacco Western Europe Commercial Trading
Limited er berettiget til udbetaling af en forsikringssum fra HDI-Gerling Verzekeringen
N.V. Det er herunder et spørgsmål, om dansk ret finder anvendelse, og om et eventuelt
krav måtte være forældet.

Den 10. november 2017 afsagde Sø- og Handelsretten kendelse vedrørende spørgsmålet
om værneting og lovvalg. Af afgørelsen fremgår bl.a.:



/

2

”Det følger af Domsforordningens artikel 13, stk. 2, jf. artikel 12, at en skadelidt
kan anlægge sag direkte mod skadevolderens forsikringsselskab på skadestedet,
såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg. Retten skal derfor i første om-
gang tage stilling til, om det skal afgøres efter dansk eller hollandsk ret, om der er
hjemmel til et direkte sagsanlæg mod HDI, idet det er ubestridt, at der ikke fore-
ligger en sådan hjemmel efter hollandsk ret, mens en sådan findes efter dansk ret i
forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2. Såfremt der herefter er værneting på skade-
stedet, skal retten dernæst tage stilling til, om sagsøgerne som skadelidte er bundet
af den værnetingsaftale, som er indeholdt i forsikringsaftalen mellem HDI og
Udenlandsk virksomhed 1, jf. Domsforordningens artikel 15, nr. 3.

Der foreligger ikke noget kontraktforhold mellem sagsøgerne og HDI, og forsik-
ringsaftalens lovvalg er derfor ikke umiddelbart gældende i forholdet mellem par-
terne.

Sagen vedrører et krav om erstatning uden for kontrakt foranlediget af, at det gods,
som Udenlandsk virksomhed 1 havde påtaget sig at transportere, blev stjålet i
Danmark, mens det var i Udenlandsk virksomhed 1's varetægt. Skaden er således
indtrådt i Danmark. Desu-den skulle godset leveres i Danmark, og en af de
skadelidte er hjemmehørende i Danmark. Her overfor står, at HDI og Udenlandsk
virksomhed 1 er hjemmehørende i Holland, og at der i forsikringsaftalen mellem
disse er aftalt, at tvister skal afgøres efter hol-landsk ret og ved hollandsk
værneting.

Efter en samlet vurdering af disse omstændigheder er det rettens opfattelse, at
sagen har sin nærmeste tilknytning til Danmark, og at dansk ret derfor skal finde
anvendelse ved afgørelsen af, om der i sagen er hjemmel for et direkte sagsanlæg
mod HDI. Den omstændighed, at der mellem Virksomhed Ltd., som ikke er part i
denne sag, og Udenlandsk virksomhed 1 var indgået en aftale, som var underlagt
engelsk ret og værneting, kan ikke føre til et andet resultat.

Det følger af forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, at der i en situation som den fo-
religgende, hvor forsikringstageren, Udenlandsk virksomhed 1, er gået konkurs, er
hjemmel til at anlægge sag direkte mod Udenlandsk virksomhed 1's
forsikringsselskab HDI.

I medfør af Domsforordningens artikel 13, stk. 2, jf. artikel 12 er der derfor vær-
neting i Danmark for sagsøgernes krav mod HDI, med mindre sagsøgerne er bun-
det af den værnetingsaftale, som er indeholdt i forsikringsaftalen mellem HDI og
Udenlandsk virksomhed 1.

EU-domstolen har ved dom af 13. juli 2017 i sag C-368/16 (Assens Havn) slået
fast, at en værnetingsklausul, der er indgået mellem en forsikringsgiver og en
forsikringstager, ikke kan gøres gældende over for skadelidte i forhold til den
forsikrede skade, hvis denne ønsker at anlægge sag direkte mod forsikringsgi-veren
på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået (præmis 40). Der er, som anført i
Højesterets kendelse af 9. oktober 2017 i Assens Havn sagen, ikke i dom-men
noget forbehold om, at dette resultat er betinget af, at den skadelidte i det konkrete
tilfælde må anses for en svag part i økonomisk eller juridisk henseende. Det følger
heraf, at sagsøgerne i denne sag ikke er bundet af den værnetingsaftale, som er
indgået mellem HDI og Udenlandsk virksomhed 1, og derfor med rette har anlagt
sagen i Danmark.”



/

3

I Sø- og Handelsrettens dom af 6. juni 2019 hedder det bl.a.:

”Sø- og Handelsretten bemærker indledningsvist, at retten ved kendelse af 10. no-
vember 2017 fandt, at sagen havde sin nærmeste tilknytning til Danmark, og at
dansk ret skulle finde anvendelse ved afgørelsen af, om der kunne anlægges sag
mod HDI-Gerling i Danmark. Retten fandt herefter, at der var værneting for sagen i
Danmark, idet der ikke kunne lægges vægt på den værnetingsaftale, der var ind-
gået mellem HDI-Gerling og Udenlandsk virksomhed 1.

Retten finder på baggrund af ovennævnte kendelse, at den resterende del af sagen
ligeledes må afgøres efter dansk ret, herunder afgørelsen om forældelse.

Efter forældelseslovens § 3 er forældelsesfristen 3 år. Det fremgår af lovens § 3,
stk. 2, at hvis fordringshaveren var ubekendt med fordringen eller skyldneren,
regnes forældelsesfristen først fra den dag, da fordringshaveren fik eller burde have
fået kendskab hertil.

Det fremgår af forældelseslovens § 16, stk. 1 og 2, at forældelsen afbrydes, når
fordringshaveren foretager retslige skridt mod skyldneren med henblik på bl.a. at
erhverve dom ved indlevering af stævning eller betalingspåkrav til retten.

Det fremgår af forsikringsaftalelovens § 29, stk. 1, at krav i anledning af forsik-
ringsaftalen forældes efter reglerne i forældelsesloven, jf. dog forsikringsafta-
lelovens § 29, stk. 2-6.

Retten finder det på baggrund af sagens oplysninger godtgjort, at der skete tyveri af
756 kartoner cigaretter den 19. september 2011 under ophold på Scandinavian
Transit Center nær Køge.

Retten finder det ligeledes godtgjort, at British American Tobacco umiddelbart
herefter rettede henvendelse til Udenlandsk virksomhed 1 med anmodning om
erstatning, hvilket fremgår af e-mail af 20. september 2011 fra Person 3 fra
Udenlandsk virksomhed 1. Det fremgår herudover af denne e-mail, at Udenlandsk
virksomhed 1 efter modtagelsen af henven-delsen fra British American Tobacco
havde underrettet Udenlandsk virksomhed 1's forsikrings-selskab HDI-Gerling om
kravet.

British American Tobacco anlagde sag mod Udenlandsk virksomhed 1 og
Virksomhed Ltd. den 21. september 2011 ved High Court of Justice i England.

High Court of Justice afviste ved dom af 23. marts 2012 at behandle sagen.

Court of Appeals ændrede ved dom af 23. oktober 2013 afgørelsen fra High Court
of Justice, inden sagen endeligt blev afvist ved dom af 28. oktober 2015 fra
Supreme Court, fordi der ikke var værneting for sagen i England.

Retten lægger på baggrund af de foreliggende oplysninger til grund, at HDI-
Gerling ikke på noget tidspunkt blev inddraget i sagen i England, ligesom de heller
ikke blev skriftligt underrettet om forfølgningen og opfordret til at varetage deres
interesser under sagen i henhold til forældelseslovens § 22, stk. 1.



/

4

Udenlandsk virksomhed 1 gik konkurs den 18. september 2012.

Det fremgår af forsikringsaftalelovens § 95, stk. 2, at den skadelidte indtræder i den
sikredes ret imod selskabet, hvis skadelidtes krav på erstatning er omfattet af bl.a.
sikredes konkurs. I det omfang skadelidtes krav ikke er blevet dækket, kan det
fulde krav på erstatning rettes mod selskabet.

Det fremgår bl.a. af forarbejderne til § 95, stk. 2, (Forslag til lov om ændring af lov
om forsikringsaftaler, lov om erstatningsansvar og lov om kreditaftaler, 2002/1 LSF
169), at det med bestemmelsen udtrykkeligt skulle fremgå af loven, at skadelidte i
overensstemmelse med retspraksis i tilfælde af skadevolderens kon-kurs har et
direkte krav mod skadevolderens ansvarsforsikringsselskab. Skadelidte indtræder i
sikredes ret imod selskabet. Dette indebærer bl.a., at forsikringssel-skabet også i
tilfælde af skadevolderens konkurs kan gøre de samme indsigelser gældende over
for skadelidte som over for skadevolderen/sikrede.

British American Tobacco har overordnet vedrørende dansk ret henvist til, at
forældelsen i forhold til HDI-Gerling allerede blev afbrudt, da Udenlandsk
virksomhed 1 under-rettede HDI-Gerling om kravet umiddelbart efter tyveriet, idet
British American Tobacco efter indtrædelsen i Udenlandsk virksomhed 1's ret mod
HDI-Gerling tillige kan støtte ret på Udenlandsk virksomhed 1's anmeldelse af
skaden til HDI-Gerling.

Det følger af forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, at hvis en skade inden forældel-
sesfristens udløb er anmeldt til selskabet, indtræder forældelse af krav, som ska-den
giver anledning til, tidligst 1 år efter selskabets meddelelse om, at det helt eller
delvist afviser kravet.

Det fremgår bl.a. af forarbejderne til § 29, stk. 5, (LFF 2007-02-28 nr. 166,
Ændring af forskellige lovbestemmelser om forældelse af fordringer m.v.), at det
foreslås, at forældelsesfristen for så vidt angår krav mod et forsikringsselskab
afbrydes foreløbigt allerede på det tidspunkt, hvor skaden, der ligger til grund for
kravet, anmeldes til forsikringsselskabet. Det afgørende tidspunkt er tidspunktet,
hvor anmeldelsen er kommet frem til selskabet. Der er tale om en udvidelse af
adgangen til at afbryde forældelsen foreløbigt i forhold til den på daværende tids-
punkt foreslåede nye forældelseslovs generelle regler om foreløbig afbrydelse.

Højesteret har bl.a. i dom af 23. januar 2018, som er refereret i UfR 2018.1506 H,
udtalt sig nærmere om rækkevidden af bestemmelsen. Højesteret bemærkede, at
under henvisning til, at forsikringsaftaleloven som udgangspunkt tager sigte på at
regulere forholdet mellem forsikringstager og forsikringsselskab, må § 29, stk. 5,
forstås således, at bestemmelsen, medmindre der er holdepunkter for andet, alene
angår forholdet mellem forsikringstager og forsikringsselskabet. Højesteret fandt
på den baggrund, at der ikke var grundlag for at udstrække § 29, stk. 5, til også at
omfatte en situation, hvor en kommune, som havde et regreskrav overfor et an-
svarsforsikringsselskab på baggrund af udbetalte sygedagpenge til en skadelidt,
kunne påberåbe sig bestemmelsen.

British American Tobacco indtrådte den 18. september 2012 i Udenlandsk
virksomhed 1's ret mod HDI-Gerling i henhold til forsikringsaftalelovens § 95, stk.
2.



/

5

Retten finder, at British American Tobacco hermed indtrådte i Udenlandsk
virksomhed 1's krav mod HDI-Gerling på de vilkår, der var aftalt mellem dem.

Det vil sige, at forældelsesfristen for British American Tobaccos krav mod HDI-
Gerling løb allerede fra skadens indtræden den 19. september 2011, uanset om
British American Tobacco på dette tidspunkt var klar over sit krav. Udgangspunk-
tet er herefter, at forældelsesfristen for British American Tobaccos krav mod HDI-
Gerling udløb den 19. september 2014, jf. hertil UfR 2017.1787 H.

Det var således fra indtrædelsestidspunktet op til British American Tobacco selv at
forfølge kravet mod HDI-Gerling, herunder at afbryde eller opnå suspension af
forældelsesfristen.

Retten finder således, at der hverken i ordlyden af forsikringsaftalelovens § 29, stk.
5, eller § 95, stk. 2, eller i forarbejderne hertil er støtte for at kunne antage, at
British American Tobacco kan støtte ret på Udenlandsk virksomhed 1's anmeldelse
af skaden til HDI-Gerling, uanset at British American Tobacco er indtrådt i
Udenlandsk virksomhed 1's ret mod forsikringsselskabet.

Retten finder på den baggrund, at forældelsen ikke har været suspenderet eller
afbrudt over for HDI-Gerling ved det ovenfor beskrevne sagsforløb før, at British
American Tobacco indgav stævning til Sø- og Handelsretten den 25. oktober 2016.

British American Tobaccos krav mod HDI-Gerling er derfor forældet.”

Parternes synspunkter
Appellanten, British American Tobacco Western Europe Commercial Trading
Limited har til støtte for påstanden om admittering anført, at sagen er af prin-cipiel
karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudvik-lingen, idet den rejser
afgørende spørgsmål om såvel lovvalg (lex fori eller lex contractus) som om forældelse
af forsikringskrav i de tilfælde, hvor en skade-lidt er indtrådt i den sikredes krav mod
forsikringsselskabet.

Lovvalgsspørgsmålet har stadig større betydning i kraft af den fortsat voksende
grænseoverskridende handel og tjenesteydelsernes fri bevægelighed. En stigen-de del af
danske virksomheder er forsikret i forsikringsselskaber, der er etab-leret i udlandet, og
stadigt flere danske virksomheders forsikringsaftaler er i kraft heraf undergivet
udenlandsk ret. Med den indankede dom har Sø- og Handelsretten skabt usikkerhed om,
hvorvidt lovvalgsklausuler i sådanne afta-ler mellem erhvervsdrivende kan tilsidesættes,
hvis der indtræder en skade i et andet land end det land, hvis ret skal finde anvendelse på
forsikringsaftalen. Enhver usikkerhed om lovvalg og lovvalgsaftalers gyldighed er egnet
til at ska-be stor forvirring og utryghed i praksis, og det synes derfor af største betydning
for retsanvendelsen og retsudviklingen, at Højesteret hurtigst muligt afklarer den tvivl
om gældende ret, den indankede dom har skabt.



/

6

Forældelse af forsikringskrav har utvivlsomt også meget stor betydning i prak-sis, og
enhver usikkerhed om, hvorvidt og hvornår det er nødvendigt for en skadelidt selv at
afbryde en mulig forældelse trods indtræden i den sikredes ret mod forsikringsselskabet,
bør afklares ved første lejlighed. Sø- og Handelsretten har med den indankede dom netop
skabt en sådan usikkerhed om for-ståelsen af forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5,
sammenholdt med samme lov § 95, stk. 2. Denne usikkerhed kan let føre til, at der af et
stort antal skadelidte anlægges en lang række retssager mod forsikringsselskaber alene
med henblik på at afbryde en mulig forældelse – retssager, der i vidt omfang vil være
ganske overflødige, såfremt Højesteret ændrer præmisserne for den indankede dom.

Indstævnte, HDI-Gerling Verzekeringen N.V., har oplyst ikke at have bemærk-ninger til
spørgsmålet om admittering.

Højesterets begrundelse og resultat
Af retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt., som affattet ved lov nr. 84 af 28. januar 2014 om
ændring af retsplejeloven mv. (Sagstilgangen til Højesteret), fremgår, at domme, der er
afsagt af Sø- og Handelsretten, kan ankes til Højesteret,

”hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen
og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller hvis
andre særlige grunde i øvrigt taler for, at sagen behandles af Højesteret som 2.
instans.”

Den indankede dom angår navnlig spørgsmål om lovvalg og forældelse.

Højesteret finder, at betingelserne for anke til Højesteret ikke er opfyldt, jf.
retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt.

Højesteret afviser derfor anken, jf. retsplejelovens § 368, stk. 6, 2. pkt., jf. stk. 4, 2. pkt.

THI BESTEMMES:

Denne sag afvises fra Højesteret.



/