Spørgsmål om, hvorvidt Sø- og Handelsretten var kompetent til at behandle sagen, stillingtagen til om parterne havde indgået en gyldig forligsaftale, herunder om stillingtagen skulle foretag... Vis mere
Ret: Sø- og Handelsretten (1. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Aftaler;
International ret;
Køb;
Retspleje og civilproces;
Transport og søfart;

SØ-OG HANDELSRETTEN
DOM

afsagt den 17. december 2021

Sag BS-7126/2021-SHR

Destinar Limited
(advokat Camilla Søgaard Hudson)

mod

Licvem Shipping & Trading ApS
(advokat Louise Wichmann Madsen)

Denne afgørelse er truffet af dommer Peter Juul Agergaard sammen med de
sagkyndige medlemmer Thomas Martinussen og Casper Munch.

Sagens baggrund og parternes påstande
Sagen, der blev anlagt den 18. februar 2021, vedrører i første omgang spørgsmå-
let om, hvorvidt Sø- og Handelsretten ikke er kompetent til at behandle sagen
som følge af forskellige formalitetsindsigelser fra sagsøgte, herunder manglen-
de værneting, negativ retskraft og voldgift m.fl.

Såfremt Sø- og Handelsretten kan anses for at være kompetent til at behandle
sagen, skal retten tage stilling til, om der mellem parterne er indgået en gyldig
forligsaftale, herunder om denne stillingtagen skal foretages efter engelsk eller
dansk ret .

Destinar Limited (”Destinar”) har nedlagt påstand om, at Licvem Shipping &
Trading ApS tilpligtes at betale modværdien i DKK på betalingsdagen af USD
155.000 med tillæg af renter med rentelovens rentesats fra den 17. juni 2020 til
betaling sker.



2

Licvem Shipping & Trading ApS (”Licvem”) har nedlagt principal påstand om
afvisning, subsidiært frifindelse.

Oplysningerne i sagen
Parterne indgik et certeparti af 28. maj 2019 om tidsbefragtning af det liberiske
skib MV Tungor samt en dertilhørende aftale om opgørelse og fordeling af
provenu mellem parterne.

Certepartiet indeholder en voldgiftsaftale om, at tvister, hvor kravet overstiger
50.000 USD, skal afgøres ved voldgift i England, mens krav op til 50.000 USD
skal afgøres efter en særlig småsagsproces ved London Maritime Arbitrators
Association. Certepartiet indeholder desuden en lovvalgsklausul om engelsk
ret.

Ordlyden af bestemmelsen er følgende:

”… All disputes arising out of this contract shall be arbitrated at London and, un-less the
parties agree forthwith on a single Arbitrator, be referred to the final arbi-tration of two
Arbitrators carrying on business in London who shall be members of the Baltic Mercantile
& Shipping Exchange and engaged in Shipping, one to be ap-
pointed by each of the parties, with power to such Arbitrators to appoint an Um-
pire. No award shall be questioned or invalidated on the ground that any of the Arbitrators is
not qualified as above, unless objection to his action be taken before
the award is made. Any dispute arising hereunder shall be governed by English
Law.” .

”… For disputes where the total amount claimed by either party does not exceed US$
50.000 the arbitration shall be conducted in accordance with the Small Claims Procedure of
the London Maritime Arbitrators Association…” .

Parternes provenuaftale indeholdt en værnetingsaftale, hvoraf det fremgår, at
tvister skal anlægges ved de engelske domstole og være underlagt engelsk ret.

Ordlyden er følgende:

”… In case of any conflict or inconsistency between this Side Letter and the Charter party,
the provisions of this Side Letter shall prevail” .
“… The Parties agree that this Side Letter shall be governed by the laws of England and
shall be subject to the exclusive jurisdiction of the courts in England” .

Parterne er enige om, at værnetingsaftalen i provenuaftalen har forrang over for
voldgiftsaftalen i certepartiet, jf. ovenfor.

Efter det oplyste blev Destinar og Licvem uenige om bl.a., hvorledes provenuet
fra en viderebefragtning af skibet skulle udregnes og dermed fordeles.



3

I den forbindelse rettede Destinar et krav mod Licvem på ca. 208.000 USD.

For at få løst parternes uenigheder påbegyndte parterne ved deres engelske ad-
vokater i perioden maj og juni 2020 forligsforhandlinger for at finde en minde-
lig løsning af sagen.

Af e-mail af 21. maj 2020 fremgår, at Licvem ved telefonsamtale den 20. maj
2020 tilbød sagen forligt mod betaling af 155.000 USD. Ved e-mail af 21. maj
2020 skrev Destinars advokat følgende:

”WITHOUT PREJUDICE

Dear Person 1,

I refer to our telephone conversation yesterday in which you put forward Charter-ers’ offer
of USD155,000 in full and final settlement of Owners’ claim.

I have now taken instructions and confirm that Owners accept Charterers’ offer to settle at
USD155 000 in full and final settlement.

We will run up a settlement agreement and send over to you for review.”

Ved e-mail af 1. juni 2020 skrev Destinars advokat følgende:

”WITHOUT PREJUDICE

Dear Person 1,

Whilst you await comments from your client can you confirm, on a subject to in-structions
basis, that the draft agreement wording is ok with you?” .

Ved e-mail af 2. juni 2020 skrev Destinars advokat videre under emnet ”Draft
settlement agreement – 02.06.2020 (clean copy)” :

”WITHOUT PREJUDICE

Dear Person 1,

Do you have instructions?

To expedite finalisation of the agreement, please see attached a clean copy. The on-
ly change is the payment terms. My client has asked for payment within 3 days
which, given the delays already, is entirely reasonable” .

Ved e-mail af samme dag vendte Licvems advokat retur med følgende mail:

”Dear Person 2



4

Ref our telcon our client has returned to the office for the first time despite still be-ing
unwell.

The draft is far from perfect but at least settles all disputes. The issue is the pay-
ment of the settlement amount where you will know that 14 days is usual. Is there any
reason to depart from that in this instance? 14 days is also realistic where our client has
incoming payments delayed due to Covid issues.

Please can you take instructions and confirm?” .

Destinars advokat bekræftede ved e-mail af 2. juni 2020 ændringen af beta-
lingsbetingelserne:

”WITHOUT PREJUDICE

Dear Person 1,

I note that your client has no amendments to the wording of the agreement and
that the wording is agreed other than the period for payment of the settlement
sum.

I have taken instructions. Our client is not willing to agree 14 days for payment as you
propose. Our client is willing to agree 5 banking days so long as the settlement agreement is
signed today.

Can you please take urgent instructions and if agreeable send me over a signed
copy of the agreement” .

Licvems advokat skrev endeligt i den sidste e-mail af 3. juni 2020, der blev ud-
vekslet fra sagsøgtes side som led i parternes korrespondance om forlig følgen-
de:

”Dear Person 2

I am ready to send over the signed agreement but please can you clarify why your clients
have designated a different bank account to that used previously” .

Destinars advokat bekræftede ved e-mail af 3. juni 2020 ændringen af bankop-
lysningerne:

“Dear Person 1,

The details are indeed different to the details in the CP however I am informed that the
details in the agreement are also correct and valid for remittance.

I look forward to receiving the signed agreement” .

Forligsudkastet er fremlagt som sagens bilag D. Det er ubestridt, at parterne
aldrig underskrev det.



5

I udkastet til forligsaftalen fremgår følgende af pkt. 1. og 10:

“…
The Charterer agrees to pay and the Owner agrees to accept the sum of US$155,000
(One Hundred and Fifty Five Thousand United States Dollars) (the “Settlement
Sum”) in full and final settlement of any and all disputes, claims and counterclaims
whatsoever and howsoever arising under or in connection with the Charterparty,
the Side Letter and the Brazil Charterparty.
…

This Agreement is subject to English law and any and all disputes or differences arising out
of or in connection with this Agreement shall be referred to arbitration in London before a
sole arbitrator who shall be agreed between the Parties, and if
the Parties cannot agree within 14 days of a request for such agreement from one
Party to the other, shall be appointed by the then current president of the London
Maritime Arbitrators Association. The arbitration commenced in accordance with
this clause shall be subject to the London Maritime Arbitrators’ Association’s full terms
current at the time at which the arbitration is commenced” .

Destinar indledte den 17. juni 2020 voldgift i London ved den såkaldte London
Maritime Arbitrators Association (”LMAA”) med henblik på at søge den påstå-
ede forligsaftale fuldbyrdet.

Dette skete med henvisning til voldgiftsaftalen i certepartiet og voldgiftsaftalen i
forligsaftalen, der efter sagsøgers opfattelse var gyldigt indgået og bindende.

Licvems procesindlæg for voldgiftsretten er fremlagt som sagens bilag 3.

Heraf fremgår bl.a. følgende:

”…
Charterers make these submissions for the sole purpose of objecting to the jurisdic-tion of
the Arbitrator and reserve their rights to make further submissions should the need arise.

Charterers reserve all rights in this matter under its domicile jurisdiction of Den-
mark.
…

Objections to Jurisdiction
15. Owners assert the Arbitrator’s jurisdiction under the Draft Settlement Agree-
ment. Charterers object to the Arbitrator’s jurisdiction on the following bases:

a. The requirement of offer and acceptance were fulfilled on 21 May 2020 at 9:57 via the e-
mail from Owners’ solicitors (“the Agreement”);

b. The Agreement contained no provision for jurisdiction; and

c. The Draft Settlement Agreement was never executed, delivered and performed in
accordance with its specific requirements.



6

16. Accordingly, at the time the Agreement was concluded, the parties did not agree to the
Arbitrator’s jurisdiction, nor agree to court jurisdiction under Article
25 of the Recast Jurisdiction Regulation No. 1215/2012. Accordingly, Charterers
submit all disputes in connection with the Agreed Settlement falls under their
domicile jurisdiction of Denmark under Article 4 of the Recast Jurisdiction Regula-tion.

Conclusion
17. Accordingly, Charterers seek a declaration of the Tribunal:

a. To find and hold that it does not have jurisdiction to determine any disputes
arising between Owners and Charterers, save as to the incidence of the costs of its Award;

b. To make an Award in relation to Charterers’ objection to Jurisdiction to this ef-fect; and

c. To avoid interference with Charterers’ home jurisdiction of Denmark.

18. Finally, Charterers claims its costs incurred in connection with its objection to
Jurisdiction.
”.

Voldgiftsretten afviste ved kendelse af 25. november 2020 sagen med henvis-
ningen til voldgiftsrettens manglende jurisdiktion og pålagde Destinar sagsom-
kostninger på 5.400,00 GPB med tillæg af rente på 4,5 %.

Følgende fremgår af voldgiftsrettens kendelse benævnt ”Final Partial Award on
Jurisdiction” , der er fremlagt som sagens bilag C:

“… 19. There are three optional courses of action provided by sections 31(4) and 32 of the
Act. These contemplate that a jurisdictional challenge may be dealt with in one of the
following ways:

a) by a preliminary award confined to the jurisdictional issue, which either party
can, if it chooses, challenge before the court under s.67 of the Act;

b) by an award on the merits of the dispute, also challengeable under s.67 insofar
as it relates to jurisdiction; or

c) by an application to the court under s.32 made

(i) with both parties’ agreement, or

(ii) with the permission of the tribunal (and subject to the court
being satisfied as to three prerequisites)

20. I was not informed of any specific agreement made by the parties as to how
they wished me to proceed. Whilst the Owners’ Claim Submissions claimed the



7

£155,000 due under the alleged settlement, they also addressed the question of my
jurisdiction.

21. The Charterers’ submissions were confined to their jurisdictional challenge.

22. In these circumstances I have decided to proceed by way of preliminary award.

23. My determination of this preliminary issue proceeded on the basis of written
submissions by Hill Dickinson and Advokatfirma respectively. I did not consider that an oral
hearing was required, nor did either of the parties request one.
…

(D) Legal principles
…

37. The final paragraph of Hill Dickinson’s email of 21 May lacks express words such as
“subject to” , but I am satisfied that the words used clearly reflected the par-ties’ mutual
intention to have a formal signed agreement to record the terms of set-
tlement and that neither party intended the matter to be concluded before that
point was reached. Nothing indicates that this case falls into the relatively rarely
encountered category described by Person 3 in paragraph (4) of his summary set
out above.

38. The Owners did not argue that a binding agreement was concluded on 21 May. The
Charterers, although accepting that the formal requirement of offer and accep-tance was
fulfilled on 21 May 2020, have not contended with any enthusiasm that nothing further
remained to be done to create a binding agreement. It is difficult to see what purpose the
Settlement Agreement was intended to fulfil if they thought that.

39. I accordingly hold that no binding agreement was concluded on 21 May, but merely an
agreement that, in effect, was ‘on subjects’.
…

41. I turn now to the events of 2 and 3 June. On 21 May Hill Dickinson sent to
Advokatfirma an initial draft Settlement Agreement. Thereafter the two firms negotiated the
wording of the Settlement Agreement with a final (sic) draft circulated to
Advokatfirma on 2 June 2020.
…

45. I accept that the words “I am ready to send over the signed agreement” , taken on their
own, would normally suffice to show final and unqualified assent to the terms of the
Settlement Agreement. The crucial question is whether Person 4's re-quest for clarification
regarding the Owners’ bank account qualifies such assent.

46. I am reluctantly driven to the conclusion that it does. The agreement had been sent to
Advokatfirma to “review” . The fact that Hill Dickinson’s prompt, reassuring reply should
have been completely acceptable to anyone else in the Charterers’ po-sition and brought
their review to an end is not the point. It was up to the Charter-ers to decide whether to
confirm that they accepted it. For reasons best known to themselves, they declined to do so.



8

47. The consequence of this conclusion is that final agreement on the text of the draft
Settlement Agreement was never reached, from which it follows that the en-tire document,
including the arbitration clause, lacks effect. It also necessarily fol-lows that this award is,
strictly speaking, a final award, rather than a final partial award. However, I refer to it as a
final partial award, if only because it deals solely with the issue of jurisdiction, and because
I have reserved my jurisdiction to assess costs.

(E) Costs
…

NOW I, the said Person 5, having taken upon myself the burden of this refer-
ence and carefully and conscientiously considered the submissions and evidence
and given due weight thereto DO HEREBY MAKE ISSUE AND PUBLISH THIS
MY FINAL PARTIAL AWARD ON JURISDICTION as follows:

I FIND AND DECLARE that the Charterers’ challenge to my jurisdiction to deter-mine the
Owners’ substantive claim succeeds in full;
…” .

Ved brev af 8. februar 2021 sendte Destinar et påkrav på 155.000 USD til
sagsøg-
te med henblik på fuldbyrdelse af beløbet fastsat i den efter sagsøger gyldigt
indgåede og bindende forligsaftale.

Sagsøgte har ikke betalt i overensstemmelse hermed og bestrider, at der er ind-
gået en gyldig forligsaftale.

Parternes synspunkter
Destinar Limited har i det væsentligste procederet i overensstemmelse med på-
standsdokumentet af 18. oktober 2021, hvoraf bl.a. følgende fremgår:

“… 2. Sagsfremstilling

2.1 Forligsaftalen af 21. maj 2020

Denne sag drejer sig om opfyldelsen af en forligsaftale, der blev indgået mellem
Destinar og Licvem den 21. maj 2020.

Forligsaftalen af 21. maj 2020 omhandler den mindelige løsning af Destinars krav mod
Licvem, der udsprang fra parternes aftale om tidsbefragtning af 28. maj 2019 (bilag A), jf.
ekstrakten, s. 73-77 [uddrag], hvor Licvem befragtede Destinars skib, M/V Tungor.

Destinars krav udsprang fra parternes sideløbende aftale om at fordele provenuet
forbundet med Licvems viderebefragtning af skibet til underbefragtere (bilag B), jf.
ekstrakten, s. 77-78 [uddrag].

I forbindelse med tidsbefragtningsaftalen blev Destinar og Licvem bl.a. uenige om,
hvorledes provenuet fra en viderebefragtning af skibet skulle udregnes og dermed fordeles. I
den forbindelse udgjorde Destinars krav mod Licvem ca. USD 208.000.



9

For at få løst parternes uenigheder påbegyndte parterne ved deres engelske advo-kater i
perioden maj og juni 2020 forligsforhandlinger for at finde en mindelig løs-ning af sagen, jf.
parternes e-mailkorrespondance i perioden fra den 21. maj til den 3. juni 2020 (bilag 1), jf.
ekstrakten, s. 79-86.

Af e-mail af 21. maj 2020 (ekstrakten, s. 79) fremgår, at Licvem ved telefonsamtale den 20.
maj 2020 tilbød sagen forligt mod betaling af USD 155.000, og at Destinar
accepterede dette forligstilbud, hvorefter Licvem til fuld og endelig afgørelse af
Destinars krav mod Licvem skulle betale USD 155.000 til Destinar:

“I refer to our telephone conversation yesterday in which you put forward
Charterers’ offer of USD 155,000 in full and final settlement of Owners’ claim.

I have now taken instructions and confirm that Owners accept Charterers’ offer to
settle at USD 155 000 in full and final settlement.”

Det er Destinars opfattelse, at der allerede på dette tidspunkt var indgået en gyldig
forligsaftale mellem parterne, idet det af Licvem fremsatte forligstilbud blev accep-teret af
Destinar.

I perioden fra den 1. til den 3. juni 2020 drøftede parterne enkelte detaljer for op-
fyldelse af forliget, herunder Licvems betalingsfrist, jf. ekstrakten, s. 80ff.

Parterne nåede til enighed om disse detaljer, jf. udkast til forligsaftalen af 2. juni
2020 (bilag D), jf. ekstrakten, s. 87-90, samt Licvems e-mail til Destinar af 3. juni 2020
(bilag 1), jf. ekstrakten, s. 85, hvoraf følgende fremgår:

“I am ready to send over the signed agreement but can you please clarify
why your clients have designated a different bank account to that used
previously.”

2.2 Den engelske voldgiftssag

Til trods for, at Licvem havde afgivet accept af den skriftlige forligsaftales endelige indhold
(bilag D), undlod Licvem efterfølgende at underskrive aftalen (ekstrakten, s. 90), ligesom
Licvem undlod at betale forligsbeløbet til Destinar. Destinar indled-te derfor den 17. juni
2020 voldgiftssag i England mod Licvem for at få opfyldt for-ligsaftalen.

Under voldgiftssagen anerkendte Licvem (i processkrift af 13. oktober 2020 (bilag
3), jf. ekstrakten, s. 93), at parterne indgik en bindende forligsaftale den 21. maj 2020.

I den engelske sag bestred Licvem derefter den engelske voldgifts jurisdiktion og
gjorde gældende, at selve voldgiftsaftalen – som kun var medtaget i udkastet til
forligsaftalen (bilag D), jf. ekstrakten, s. 87-90 – ikke var en del af den endelige for-
ligsaftale af 21. maj 2020.

I henhold til den engelske voldgiftskendelse (bilag C), jf. ekstrakten, s. 108-109,
blev den engelske voldgiftssag afvist på grund af voldgiftsrettens manglende



10

kompetence, da voldgiftsretten gav Licvem medhold i, at parterne ikke havde ind-gået en
særskilt voldgiftsaftale i forbindelse med parternes forlig.

3. Anbringender

3.1 Værneting

Sø- og Handelsretten er rette værneting for denne sag.

3.1.1 Ingen voldgiftsaftale

Ved afgørelsen af, om Sø-og Handelsretten er rette værneting, skal Sø-og Han-delsretten i
første række påse, om der er indgået en gyldig voldgiftsaftale.

Der er enighed mellem parterne om, at der ikke er indgået en gyldig og bindende
voldgiftsaftale. Licvem bestrider, at der blev indgået en forligsaftale, mens Desti-nar alene
støtter ret på e-mailkorrespondancen af 21. maj 2020 (bilag 1), jf. ekstrak-ten, s. 79, som
ikke indeholder en voldgiftsaftale.

Allerede derfor kan retten lægge til grund, at der ikke er indgået en bindende
voldgiftsaftale mellem parterne.

Licvems bemærkning i Processkrift A, jf. ekstrakten, s. 46, om, at Destinar antage-ligt har
delt Licvems synspunkt om værneting, da Destinar indledte voldgift i Eng-land med
henvisning til voldgiftsklausulen i både den påståede forligsaftale samt i parternes certeparti,
er ikke relevant, idet den engelskevoldgift netop tog stilling til
spørgsmålet om gyldigheden af voldgiftsaftalen og fandt, at parterne ikke havde
indgået en særskilt voldgiftsaftale i forbindelse med parternes forlig, jf. ekstrakten, s. 95-
111. Parternes tvist kan derfor ikke afgøres ved voldgift.

For så vidt angår spørgsmålet om rette værneting i en situation som den forelig-
gende, hvor voldgiftsretten har afvist at have kompetence til at behandle sagen,
kan der i øvrigt henvises til bemærkningerne til voldgiftslovens § 8, stk. 1, jf.
Destinars materialesamling, s. 12, hvor bl.a. følgende anføres:

”Det kan tænkes, at voldgiftsretten ikke finder at have kompetence. En så-dan
afgørelse vil typisk blive truffet af voldgiftsretten selv eller af domsto-lene efter
reglerne om særskilt prøvelse af afgørelser om, at voldgiftsretten har kompetence.
Sidstnævnte, domstolsprøvelse af afgørelser om, at vold-giftsretten har
kompetence, er for så vidt angår voldgift, der finder sted i Danmark, reguleret i
lovens § 16, stk. 3, 2. pkt. Da § 8 også gælder for voldgift, der finder sted i
udlandet, eller hvor det endnu ikke er fastlagt, hvor voldgiften skal finde sted, kan
der også være tale om domstolsprø-velse i udlandet efter regler svarende til lovens
§ 16, stk. 3, 2. pkt. Fastslår voldgiftsretten, at den ikke har kompetence til at
behandle den pågælden-
de tvist, fortsætter domstolene behandlingen af retssagen på sædvanlig
vis.” (min understregning)

Destinar bestrider ikke voldgiftskendelsens gyldighed, men alene Licvems anbrin-gende om,
at nærværende sag skulle være materielt afgjort ved voldgift, jf. nærme-re nedenfor i pkt.
3.3.

3.1.2 Værneting for sagens materialitet



11

Spørgsmålet om værneting for sagens materielle tvist, dvs. forligsaftalens gyldig-hed, skal
afgøres efter Bruxelles I-forordningens artikel 4, stk. 1, jf. Destinars mate-rialesamling, s. 5,
som fastslår det almindelige princip, at retssager som udgangs-punkt skal anlægges i den
medlemsstat, hvor sagsøgte har hjemting.

Licvem har hjemting i Danmark, hvorfor der er værneting i Danmark for spørgs-målet om,
hvorvidt der er indgået en gyldig forligsaftale, jf. Bruxelles I-forordningens artikel 4, stk. 1,
jf. Destinars materialesamling, s.5.

I overensstemmelse hermed gjorde Licvem i processkrift af 13. oktober 2020 (bilag 3), jf.
ekstrakten, s. 93, gældende, at krav mod Licvem skulle forfølges ved Licvems hjemting i
Danmark:

“Accordingly, Charterers submit all disputes in connection with the Agreed
Settlement falls under their domicile jurisdiction of Denmark un-der Article 4 of
the Recast Jurisdiction Regulation“ (min understregning).

Dette er gengivet i voldgiftskendelsen, jf. bilag C, pkt. 14 og 29, jf. ekstrakten, s. 97 og s.
101.

Destinar har – i overensstemmelse med Licvems bindende proceserklæring, jf. nærmere
herom nedenfor pkt. 3.4.1 – anlagt sagen ved Sø-og Handelsretten i overensstemmelse med
Bruxelles I-forordningens artikel 4.

Det bemærkes i øvrigt, at Destinar – hvis Sø- og Handelsretten måtte finde, at Sø-og
Handelsretten ikke er rette værneting – de facto vil være afskåret fra at gøre sit krav mod
Licvem gældende, idet Licvem ikke har fremsat anbringender vedrøren-de alternative
værneting. En sådan retsstilling er ikke acceptabel. I denne sam-menhæng kan der også
henvises til Jakob Juul og Peter Thommesen, Voldgiftsret, 3. udgave, 2017, s. 168-169, jf.
Destinars materialesamling, s. 81, hvoraf det bl.a. fremgår:

”Den part, der har fået sit krav afvist ved domstolene, fordi domstolene har anset
voldgiftsaftalen for gyldig og bindende, bør normalt ikke for voldgiftsretten kunne
opnå en fornyet prøvelse af dette forhold ved at kræve voldgiftssagen afvist. Nogen
tvingende retsregel er der dog næppe tale om. I det særegne tilfælde, at
voldgiftsretten afviser sagen med den begrundelse, at tvisten efter voldgiftsrettens
opfattelse falder uden for dens kompetence, uanset at domstolene under en
forudgående retssag har indtaget det modsatte standpunkt, må voldgiftsaftalen
formentlig anses for bortfaldet, således at der på ny kan anlægges retssag ved
domstolene.”

Det gøres gældende, at det samme må gøres sig gældende i denne, således at sagen under
alle omstændigheder nu skal afgøres ved Sø- og Handelsretten.

I øvrigt fastholdes det, at Licvem er afskåret fra nu at fremsætte indsigelser om værneting.

Formalitetsindsigelser om rette værneting skal fremsættes i svarskriftet, jf. Bruxel-les I-
forordningens artikel 26, stk. 1, og retsplejelovens § 248, stk. 1, 2. pkt., jf. Destinars
materialesamling, s. 7 og s. 9.



12

Artikel 26 gælder (naturligvis) uden hensyn til, om parterne tidligere har indgået
aftale om værneting ved en anden ret, jf. EU-Domstolens afgørelser i sag 150/80
Elefantan Schuh, jf. Destinars materialesamling, s. 23ff. og sag 48/84 Spitzley, jf.
Destinars materialesamling, s. 15ff.

Licvem fremsatte anbringendet om værneting i duplikken i strid med Bruxelles I-
forordningens artikel 26, stk. 1, jf. Destinars materialesamling, s. 7. Licvems forma-
litetsindsigelse er således fremsat for sent, hvorfor Licvem har fortabt muligheden for at
gøre indsigelse mod Sø- og Handelsrettens kompetence.

Licvem anfører da også i pkt. 2.2. i Processkrift A, jf. ekstrakten, s. 45, følgende:

”Det er først efter Destinar i dennes replik har bestridt, at sagen skulle væ-re
afgjort ved den engelske voldgiftsrets kendelse, at Licvem har haft an-ledning til at
uddybe, at Sø- og Handelsretten ikke er rette værneting uan-set om den engelske
voldgiftsrets kendelse tillægges negativ retskraft eller ej.” (min understregning)

Det gøres gældende, at netop den fremhævede formulering illustrerer, at der er ta-le om et
nyt anbringende, og at indsigelsen mod Sø- og Handelsrettens kompeten-
ce derfor er fremsat for sent, hvorfor Sø-og Handelsretten har kompetence til at
pådømme sagen, jf. Bruxelles I-forordningens artikel 26, stk. 1, og retsplejelovens § 248,
stk. 1, 2. pkt., jf. Destinars materialesamling, s. 7 og s. 9.

Det bestrides i øvrigt, at Destinar først i replikken bestred, at sagen allerede skulle være
afgjort ved voldgift i England. Det savner mening, allerede fordi Destinar ik-ke ville have
anlagt nærværende retssag, hvis Destinar var af den opfattelse, at sa-gen allerede var afgjort
ved voldgift i England.

Det fastholdes derfor, at Sø- og Handelsretten er rette værneting.

3.2 Lovvalg

Der er uenighed mellem parterne om lovvalgene for denne sag.

Destinar gør gældende, at spørgsmålet om aftaleindgåelse skal afgøres efter dansk ret, idet
parternes forligsaftale af 21. maj 2021 (bilag 1), jf. ekstrakten, s. 79, ikke in-deholder en
lovvalgsklausul.

Det er således uden betydning, hvad der fremgår af udkastet til den skriftlige for-ligsaftale
(bilag D), jf. ekstrakten, s. 87f., allerede fordi Destinar ikke støtter ret her-på, og da Licvem
ligeledes gør gældende, at der ikke er indgået en forligsaftale.

Det gøres derfor gældende, at retten ikke skal tage lovvalgsklausulen i betragtning ved sin
afgørelse i sagen.

Da der ikke mellem parterne er indgået en bindende aftale om lovvalg, fastholdes det, at
spørgsmålet om lovvalg skal afgøres i henhold til Romkonventionens artikel 4, jf. artikel 8,
stk. 1, jf. Destinars materialesamling, s. 53-54, hvorefter en aftale re-guleres af loven i det
land, der har sin nærmeste tilknytning til aftalen.

Til støtte herfor kan der henvises til International handelsret, 2. udgave, 2014, s.
177, jf. Destinars materialesamling, s. 74, hvoraf bl.a. følgende fremgår:



13

”Er det derimod kun lovvalgsaftalen, der er ugyldig efter den valgte lov, fordi
lovvalget er foretaget i en selvstændig aftale, f.eks. en rammeaftale om en række
kommende aftaler, eller fordi lovvalget har været skjult i en omfattende
standardkontrakt, skal aftalens eksistens og gyldighed be-dømmes efter den lov,
der gælder for kontrakten i mangel af parternes lovvalg, dvs. som regel den lov, der
udpeges efter art. 4.”

Romkonventionens artikel 4, stk. 2, jf. Destinars materialesamling, s. 53, bestem-mer, at der
er en formodning for, at en aftale har sin nærmeste tilknytning til det land, hvor parten, der
skal præstere den for aftalen karakteristiske ydelse, har ho-vedsæde på tidspunktet for
aftalens indgåelse, dvs. en formodning for, at aftalen har sin nærmeste tilknytning til
realdebitors bopælsland.

Som anført i International handelsret, 2. udgave, 2014, s. 146, jf. Destinars materia-
lesamling, s. 68, er den karakteristiske ydelse ”kontraktens tyngdepunkt og sociale og
økonomiske funktion” og ”den ydelse, hvis opfyldelse er hovedformålet med kontrakten” .

Det gøres gældende, at nærværende situation, hvor kontrakten udgøres af en for-ligsaftale,
adskiller sig fra øvrige gensidigt bebyrdende kontrakter, således at ud-gangspunktet om, at
den karakteristiske ydelse normalt præsteres af den part, der skal yde noget andet end penge,
må fraviges.

Det gøres således gældende, at den for aftalen karakteristiske ydelse i nærværende sag er
betaling af forligsbeløbet.

Da Licvem havde hovedsæde i København ved forligsaftalens indgåelse den 21. maj 2020,
og da Licvem efter forligsaftalen skal præstere den for aftalen karakteri-stiske ydelse,
fastholdes det, at dansk ret finder anvendelse på forligsaftalen.

Endelig gøres det gældende, at sagen under alle omstændigheder skal afgøres efter dansk
ret, idet Licvem ikke har dokumenteret indholdet af engelsk ret. En henvis-ning til
voldgiftskendelsen udgør ikke dokumentation for indholdet af engelsk ret. 3.3 Res judicata

Retten kan lægge til grund, at voldgiftskendelsen skal tillægges bindende retskraft, og
Destinar gør ikke gældende, at der skal ske tilsidesættelse af voldgiftskendel-sen.

Det er således ikke princippet i voldgiftskendelsens retskraft, men derimod ud-strækningen
af voldgiftskendelsens omfang, der er uenighed om mellem parterne.

Voldgiftskendelsen vedrører alene spørgsmålet om den engelske voldgiftsrets kompetence,
og dermed ikke sagens materielle tvist, hvorfor Licvems afvisnings-påstand ikke kan tages
til følge, jf. voldgiftslovens § 8, stk. 1, modsætningsvist, jf. Destinars materialesamling, s.
11.

Det gøres gældende, at spørgsmålet om, hvorvidt der er indgået en gyldig og bin-dende
forligsaftale og spørgsmålet om, hvorvidt der er indgået en gyldig og bin-dende
voldgiftsaftale, skal behandles (og også blev behandlet) særskilt, jf. princip-pet om
separability mellem voldgiftsaftalen og parternes samlede aftale i voldgifts-lovens § 16, stk.
1, jf. Destinars materialesamling, s. 77.



14

Ifølge pkt. 18 i voldgiftskendelsen (bilag C), jf. ekstrakten, s. 98, har den engelske voldgift, i
henhold til artikel 30, stk. 1, litra a, i UNCITRALs modellov om voldgift, taget stilling til
spørgsmålet om jurisdiktion ved at vurdere, om der er indgået en bindende voldgiftsaftale.

Dermed skelnes der – i overensstemmelse med princippet om separability – mel-lem
spørgsmålet om, hvorvidt der på den ene side er indgået en gyldig og binden-de forligsaftale
(defineret som ”Settlement Agreement” i voldgiftskendelsen) og på den anden side en
gyldig voldgiftsaftale (defineret som ”arbitration agreement” i voldgiftskendelsen).

I overensstemmelse hermed sondrede også Licvem i sit processkrift i den engelske
voldgiftssag (bilag 3), jf. ekstrakten, s. 93, mellem den indgåede og endelige for-ligsaftale
den 21. maj 2020 (the ”Agreement”) og forsøget på at indgå en yderligere aftale omkring det
endelige forlig, herunder for så vidt angår en voldgiftsklausul (the ”Draft ”settlement
Agreement”), og Licvem bestred den engelske voldgifts jurisdiktion med et argument om, at
selve voldgiftsaftalen ikke var en del af den endelige forligsaftale af 21. maj 2020.

Af voldgiftskendelsens s. 14-15, jf. ekstrakten, s. 97-98, fremgår følgende:

“NOW I, the said Person 5, having taken upon myself the burden of this reference
and carefully and conscientiously considered the submis-sions and evidence and
given due weight thereto DO HEREBY MAKE IS-SUE AND PUBLISH THIS
MY FINAL PARTIAL AWARD ON JURISDIC-TION as follows:
A. I FIND AND DECLARE that the Charterers’ challenge to my jurisdic-tion to
determine the Owners’ substantive claim succeeds in full; (…)”

På denne baggrund fastholdes det, at den engelske voldgiftssag i overensstemmel-se med
ovenstående alene tog stilling til spørgsmålet om jurisdiktion.

Det følger af voldgiftskendelsens pkt. 47, jf. ekstrakten, s. 107, at:

“The consequence of this conclusion is that final agreement on the text of the draft
Settlement Agreement was never reached, from which it follows that the entire
document, including the arbitration clause, lacks effect. It also necessarily follows
that this award is, strictly speaking, a final award, rather than a final partial award.
However, I refer to it as a final partial award, if only because it deals solely with
the issue of jurisdiction, and be-cause I have reserved my jurisdiction to assess
costs.” (min understreg-ning)

Det gøres gældende, at ordet ”final” skal forstås således, at voldgiftskendelsen er endelig,
idet voldgiftsretten som følge af den manglende kompetence, ikke kan træffe yderligere
afgørelser, herunder om materialiteten. Hvis voldgiftsretten der-imod havde fundet sig
kompetent, havde der ikke været tale om en final partial award, men derimod en
delafgørelse, idet voldgiftsretten herefter skulle have taget stilling til parternes materielle
tvist.



15

Ovenstående bekræftes i pkt. 19 i voldgiftskendelsen, jf. ekstrakten, s. 99, hvor der opregnes
følgende tre muligheder for at behandle spørgsmålet om voldgiftsrettens kompetence til at
vurdere sin kompetence:

”There are three optional courses of action provided by sections 31(4) and 32 of
the Act. These contemplate that a jurisdictional challenge may be dealt with in one
of the following ways:

a) by a preliminary award confined to the jurisdictional issue, which either party
can, if it chooses, challenge before the court under s.67 of the Act;

b) by an award on the merits of the dispute, also challengeable under s.67 insofar
as it relates to jurisdiction; or

c) by an application to the court under s.32 made

(i) with both parties’ agreement, or

(ii) with the permission of the tribunal (and subject to the court being satis-fied as
to three prerequisites)”

I pkt. 22 anføres, jf. ekstrakten, s. 99, ”(…) I have decided to proceed by way of pre-
liminary award.”

At den engelske voldgiftsret udtalte, at voldgiftskendelsen ”is strictly speaking a
final award” , jf. ekstrakten, s. 107, ændrer ikke på, at voldgiftsretten ifølge vold-giftsrettens
egen kendelse ikke havde jurisdiktion til at afsige en materiel kendelse.

Derfor kan voldgiftsrettens udtalelse i pkt. 39, jf. ekstrakten, s. 105, hvoraf følger ”I
accordingly hold that no binding agreement was concluded on 21 May, but merely an
agreement that, in effect, was ‘on subjects’.” , ikke tillægges betydning. Dette som en
naturlig følge af, at voldgiftsretten ikke kan træffe materiel afgørelse i en sag, når en
voldgiftsret har afgjort, at voldgiftsretten mangler jurisdiktion/ kompe-tence til at afgøre
sagen.

På baggrund af ovenstående gøres det gældende, at den engelske voldgift i over-
ensstemmelse med princippet om separability, jf. voldgiftslovens § 16, stk. 1, jf.
Destinars materialesamling, s. 77, alene har truffet afgørelse om, hvorvidt der er
indgået en bindende voldgiftsaftale mellem Destinar og Licvem.

Der kan også henvises til bemærkningerne til voldgiftslovens § 16, stk. 1, jf. Desti-nars
materialesamling, s. 78, hvoraf følgende fremgår:

”Efter 2. pkt. anses en voldgiftsklausul, der udgør en del af en kontrakt, i denne
sammenhæng for en selvstændig aftale uafhængig af kontraktens øvrige dele (the
doctrine of separability). Heraf følger bl.a., at voldgiftsret-
tens afgørelse om, at kontrakten er ugyldig, ikke i sig selv medfører, at
voldgiftsklausulen er ugyldig, jf. udtrykkeligt 3. pkt.”

Der kan videre henvises til Voldgiftsret, 3. udgave, 2017, side 172, jf. Destinars ma-
terialesamling, s. 84-85, hvor der anføres følgende om princippet om separability:



16

”Doktrinen medfører alene, at voldgiftsklausulen i de beskrevne tilfælde ikke
automatisk frakendes retsvirkning, og at der i stedet må ske en kon-kret og
individuel vurdering af, om årsagen til hovedaftalens ugyldighed eller bortfald
også rammer voldgiftsklausulen, eller om voldgiftsklausulen består, og
voldgiftsretten dermed alligevel kan træffe en endelig og bin-dende afgørelse om
hovedaftalen.

(…)

Tilsvarende vil voldgiftsklausulen ikke kunne bestå i tilfælde, hvor der an-tages
slet ikke at være indgået nogen aftale mellem parterne, f.eks. fordi
forhandlingerne er strandet, før parterne nåede til enighed, sml.
KFE1994.145VBA, fordi tilbuddet ikke er accepteret, sml. KFE1991.14VBA,
eller fordi aftalen er underskrevet af en partsrepræsentant uden fornøden
fuldmagt eller tegningsret, sml. KFE2002.11VBA (TBB2001.242) og
KFE1985.9VBA.”

Som eksempel fra retspraksis, hvor domstolene har anvendt princippet, kan der henvises til
landsrettens afgørelse offentliggjort i UfR 2013.61 V, jf. Destinars mate-rialesamling, s. 125,
hvor landsretten bemærkede følgende:

”Den anlagte sag drejer sig blandt andet om, hvorvidt der mellem sagsø-ger og
sagsøgte er indgået en entrepriseaftale, hvilket sagsøgte bestrider. Der er mellem
parterne enighed om, at AB92 og den heri indeholdte vold-giftsbestemmelse ville
være gældende for en entrepriseaftale mellem par-terne. Det er ubestridt, at der
ikke foreligger en af begge parter underskre-vet entrepriseaftale.

Retten finder på denne baggrund ikke, at det på det foreliggende grundlag er
tilstrækkeligt klart, at der mellem parterne er indgået en voldgiftsaftale, og de
almindelige domstole har derfor kompetence til at træffe afgørelse i sagen. Retten
finder derfor ikke grundlag for at afvise sagen fra de almin-delige domstole, og
sagsøgtes påstand herom tages da ikke til følge.” (min understregning)

På denne baggrund fastholder Destinar, at spørgsmålet om, hvorvidt der er indgå-et en
bindende forligsaftale, ikke var genstand for den engelske voldgifts afgørelse, hvorfor dette
spørgsmål skal afgøres ved Sø- og Handelsretten.

3.4 Gyldig og bindende forligsaftale

Det fastholdes, at parterne ved Destinars skriftlige accept af Licvems forligstilbud den 21.
maj 2020 (bilag 1), jf. ekstrakten, s. 79, har indgået en bindende forligsaftale, der forpligter
Licvem til at betale USD 155.000 til Destinar, jf. aftalelovens § 1, jf. Destinars
materialesamling, s. 89.

Destinar gør gældende, at de senere forhandlinger om enkelte detaljer omkring op-fyldelsen
af forliget ikke ændrer på, at parterne har indgået en gyldig og bindende
aftale, idet der ikke efter dansk ret gælder formkrav, herunder underskriftskrav,
som betingelse for en aftales gyldighed.

Til støtte herfor kan der henvises til Praktisk aftaleret, 4. udgave, 2015, s. 184, jf.
Destinars materialesamling, s. 145, hvor bl.a. følgende anføres:



17

”En aftale kan for så vidt godt være indgået, uden at forhandlingerne er afsluttet
(der kan f.eks. tænkes at henstå forhandlinger om detaljer, som parterne er enige
om ikke skal stå i vejen for aftalen.”

Videre anføres på s. 185, jf. Destinars materialesamling, s. 146:

”Lovgivningen opstiller i almindelighed ikke krav om, at aftaler skal være
manifesteret i en særlig form (skriftligt eller ved andet varigt medium) el-ler
underkastes en særlig procedure (tinglysning, godkendelse eller regi-strering mv.)”

Der kan ligeledes henvises til bemærkningerne til aftalelovens § 1, jf. Destinars ma-
terialesamling, s. 89, hvoraf bl.a. følgende fremgår:

”Der kan opstilles en række betingelser, som skal være opfyldt, for at en
tilkendegivelse har karakter af et løfte:

(…)

b. Tilkendegivelsen skal efter sit indhold være således bestemt, at det er muligt at
afgøre, hvad der loves, herunder hvilke betingelser der skal være opfyldt, for at
løftet kan gøres gældende, De punkter, der (i det mindste) skal være taget stilling
til, for at der foreligger et løfte betegnes undertiden som »essentialia negotii« eller
»main terms« (i modsætning til »details«). Løftet behøver altså ikke udtømmende
at gøre op med alle de forhold, som det vedrører, men hovedpunkterne skal
løftegiveren have taget stilling til.” (min understregning)

Det gøres gældende, at hovedpunktet i aftalen mellem Destinar og Licvem er spørgsmålet
om, hvorvidt der skulle indgås et forlig, herunder forligsbeløbets stør-relse, hvilket der
opnåedes enighed om ved udvekslingen den 20. og 21. maj 2020 (bilag 1), jf. ekstrakten, s.
89.

Der kan også henvises til Højesterets dom refereret i UfR 2007.1496/2 H, jf. Desti-nars
materialesamling, s. 103-115, hvor en ejendom fandtes at være solgt allerede ved sælgers
accept af købers tilbud, uanset at der ikke forelå en skriftlig og under-skrevet købsaftale, idet
Højesteret bl.a. bemærkede, at aftalen indeholdt handlens hovedvilkår.

Der kan videre henvises til Højesterets dom refereret i UfR 1981.1014 H, jf. Desti-nars
materialesamling, s. 117-121, hvor Højesteret stadfæstede landsrettens dom. Landsretten
lagde til grund, at parterne havde indgået en endelig aftale om køb af en forretning, og at
der, uanset at de endnu ikke som planlagt havde udbedret et endeligt
overdragelsesdokument, og uanset at der manglede klarhed over nogle mindre
betydningsfulde forhold, var indgået en for parterne bindende aftale.

Det gøres i forlængelse heraf gældende, at afgørelsen af, om der er indgået en bin-dende
forligsaftale, alene skal ske ved en vurdering af udvekslingen af tilbud og accept den 20. og
21. maj 2020, jf. ekstrakten, s. 79. Dette er da også i overensstem-melse med den
grundlæggende tanke, som aftaleloven hviler på; at en aftale bliver til ved, at den ene part
afgiver et tilbud, som accepteres af den anden part.



18

På denne baggrund fastholdes det, at parterne har indgået en gyldig og bindende
forligsaftale.

3.4.1 Bindende proceserklæring i voldgiftssagen

Licvem afgav under den engelske voldgiftssag en bindende proceserklæring (ek-strakten, s.
93), idet Licvem anerkendte, at parterne indgik en bindende forligsafta-le den 21. maj 2020:

”(…) a. The requirement of offer and acceptance were fulfilled on 21 May 2020 at
9:57 via the email from Owners’ solicitors (“the Agreement”);

b. The Agreement contained no provision for jurisdiction; and

c. The Draft Settlement Agreement was never executed, delivered and per-formed
in accordance
with its specific requirements.

16. Accordingly, at the time the Agreement was concluded, the parties did
not agree to the Arbitrator’s jurisdiction, nor agree to court jurisdiction
under Article 25 of the Recast Jurisdiction Regulation No. 1215/2012. Ac-
cordingly, Charterers submit all disputes in connection with the Agreed Settlement
falls under their domicile jurisdiction of Denmark under Article 4 of the Recast
Jurisdiction Regulation.“ (min understregning).

Licvem anerkendte således

· at der er indgået en bindende forligsaftale
· at der ikke er indgået en voldgiftsaftale og
· at der er jurisdiktion for parternes tvist vedrørende forligsaftalen i Dan-mark

Det gøres gældende, at Licvem er bundet af sine anbringender fremsat under den engelske
voldgiftssag.

Der kan til støtte herfor henvises til princippet i Højesterets afgørelse refereret i U
2019.3344 H, jf. Destinars materialesamling, s. 101-102. Højesteret bemærkede, at
erklæringens ordlyd, formål og forudsætninger samt sagens omstændigheder i øv-rigt er
afgørende for en vurdering af en proceserklærings rækkevidde.

Der kan videre henvises til Dansk retspleje, 8. udgave, 2020, side 300, jf. Destinars
materialesamling, s. 133, hvor bl.a. følgende anføres:

”Når en part erklærer sig enig, er det vigtigt for den anden part at få dette fastholdt.
En erklæring, der afgives i et af processkrifterne, er naturligvis bevisfast og
bindende, men afgives erklæringen mundtligt under et forbe-redende retsmøde
eller under selve hovedforhandlingen, må den part, for hvem erklæringen er vigtig,
bede om at få den ført til retsbogen. En sådan erklæring afgivet i et processkrift
eller i et retsmøde betegnes ofte som en bindende proceserklæring, og den vil
normalt binde både i denne instans og i en eventuel ankeinstans, jf. UfR 2019.3344
H, Codan Forsikring A/S, med nærmere kriterier for fortolkning af
proceserklæringers rækkevidde.”



19

Det gøres på den baggrund gældende, at de af Licvem under voldgiftssagen afgiv-ne
proceserklæringer er bindende for Licvem under nærværende retssag.

3.5 Rentepåstand

Ved e-mail af 3. juni 2020 enedes parterne om, at forligsbeløbet skulle betales 14 dage
senere, den 17. juni 2020.

Til støtte for den nedlagte rentepåstand gøres det som følge heraf gældende, at
kravet forrentes fra den 17. juni 2020, jf. rentelovens § 3, stk. 1.
…” .

Licvem Shipping & Trading ApS har i det væsentligste procederet i overens-
stemmelse med påstandsdokumentet af 18. oktober 2021, hvoraf bl.a. følgende
fremgår:

”… 2. SAGSFREMSTILLING
2.1 Parterne indgik et certeparti af 28. maj 2019 om tidsbefragtning af det liberiske skib MV
Tungor (”certepartiet”) (ekstraktens, s. 73-75) samt en dertilhørende aftale om opgørelse og
fordeling af provenu mellem parterne (”provenu-aftalen”) (ek-straktens s. 77-78).

2.2 Der opstod efterfølgende uenighed blandt parterne om diverse forhold vedrø-rende
certepartiet og den dertilhørende provenu-aftale. Disse uenigheder var gen-stand for
forligsforhandlinger mellem parternes engelske advokater.

2.3 Under forhandlingerne fremsendte Destinars engelske advokat den 21. maj
2020 nedenstående e-mail, hvori parterne blev enige om et for-ligsbeløb på USD 155.000,
som skulle gøres til genstand for en formel forligsaftale, der skulle udar-bejdes af Destinars
engelske advokat og til gennemsyn hos Licvems engelske ad-vokat (ekstraktens s. 79):

2.4 Parternes engelske advokater forhandlede herefter med henblik på at indgå en
sådan forligsaftale, og Destinars engelske advokat cirkule-rede den 2. juni 2020 et
aftaleudkast (”forligsaftaleudkastet”). Forligs-aftaleudkastet var genstand for yder-ligere
korrespondance, senest en forespørgsel af 3. juni 2020 fra Licvems engelske
advokat om en diskre-pans mellem kontooplysningerne i certepartiet og forligsaf-
taleudka-stet (ekstraktens s. 85). Destinars engelske advokat besvarede denne hen-
vendelse (ekstraktens s. 86), men dennes afklaring blev aldrig god-kendt af Li-
cvems engelske advokat, ligesom der aldrig blev udvekslet en godkendt og under-skrevet
forligsaftale.

“I refer to our telephone conversation yesterday in which you put forward Char-
terers’ offer of USD155,000 in full and final settlement of Owners’ claim.

I have now taken instructions and confirm that Owners accept Charterers’ offer to
settle at USD155 000 in full and final set-tlement.

We will run up a settlement agreement and send over to you for review.” (under-
stregning tilføjet)



20

2.5 Destinar indledte den 17. juni 2020 voldgift i London ved den såkaldte London Maritime
Arbitrators Association (”LMAA”) med henblik på at søge den påståede forligsaftale
fuldbyrdet. Dette skete med henvis-ning til både certepartiets og den påståede forligsaftales
værnetings-klausuler, der begge stipulerer voldgift i Lon-don ved dette institut (ekstraktens
s. 96-98):

2.6 Under den engelske voldgiftssag bestred Licvem voldgiftsrettens ju-risdiktion, hvilket
blev udskilt til særskilt behandling (”determination of preliminary issue” eller ”preliminary
award”). Voldgiftsretten konklu-derede, at parterne ikke havde indgået en bindende
forligsaftale – hverken ved e-mailen af 21. maj 2020, ved ud-kastet af 2. juni 2020 eller
under den efterfølgende korrespondance – og at der så-ledes heller ikke var indgået en
bindende voldgiftsklausul (ekstraktens s. 105-107).

2.7 På denne baggrund afviste voldgiftsretten ved kendelse af 25. november 2020 sagen med
henvisningen til voldgiftsrettens manglende juris-diktion og pålagde Destinar
sagsomkostninger på GPB 5.400,00 med tillæg af rente på 4,5 %. Om sin afgørelse udtalte
voldgiftsretten (eks-traktens s. 107):

2.8 Destinar indledte herefter nærværende retssag i Danmark med hen-blik på igen at søge
samme påståede forligsaftale fuldbyrdet.

“The consequence of this conclusion is that final agreement on the text of the draft
Settlement Agreement was never reached, from which it follows that the entire
document, including the arbitration clause, lacks effect. It also necessarily follows
that this award is, strictly speaking, a final award, rather than a final partial
award. However, I refer to it as a final partial award, if only because it deals solely
with the issue of jurisdic-tion, and because I have reserved my jurisdiction to as-
sess costs.”

3. ANBRINGENDER

3.1 Til støtte for Licvems principale afvisningspåstand gøres det gældende, at Destinars krav
er bindende afgjort ved den engelske voldgiftsrets kendelse, hvor-for sagen må afvises med
henvisning til denne kendelse negative retskraft. Alter-nativt gøres det gældende, at Sø-og
Handelsretten ikke er rette værneting. Disse anbringender behandles i afsnit 3.3 til 3.21.

3.2 Til støtte for Licvems subsidiære frifindelsespåstand gøres det gældende, at sa-gen skal
afgøres i henhold til engelsk ret, hvorunder parterne ikke kan anses for at have indgået en
bindende forligsaftale. Disse anbringender behandles i afsnit 3.22 til 3.42.

3.3 Nærværende sag er endeligt afgjort af den engelske voldgiftsret

3.4 Det gøres gældende, at sagen skal afvises, da Destinars krav allerede er endeligt afgjort
af den engelske voldgiftsret. Voldgiftsretten konkluderede således ved sin kendelse af 25.
november 2020, at parterne ikke med bindende kraft har indgået den forligsaftale, som
udgør grundlaget for Destinars krav i både voldgiftssagen og nærværende sag (ekstraktens s.
105-107).

3.5 Destinar synes ikke at bestride denne voldgiftskendelse negative retskraft men
rækkevidden heraf. Det bemærkes i den forbindelse, at rækkevidden af en afgørel-ses
negative retskraft må fastlægges ved en realitetsvurdering: en ny sag må afvi-



21

ses, hvis den i virkeligheden eller reelt angår samme spørgsmål, som der ved afgø-relsen i
første sag er taget stilling til, jf. U 1974.485 H (sagsøgtes supplerende mate-rialesamling s.
6). Nærværende sag er identisk med den af Destinar tidligere anlag-te sag med den eneste
forskel, at Destinar denne gang har anlagt sagen ved Sø- og Handelsretten fremfor
voldgiftsretten i London, hvor sagen tidligere er afgjort.

3.6 Det bestrides, at voldgiftsretten alene tog stilling til spørgsmålet om egen juris-diktion
eller at voldgiftskendelsens negative retskraft i øvrigt kan begrænses hertil. En afgørelses
negative retskraft udstrækker sig således ikke alene til afgørelsens konklusion – her
afvisning grundet manglende jurisdiktion – men også til afgørel-sens præmisser i det
omfang, der ikke er tale om obiter dicta. Der henvises i den forbindelse til U 1937.792 H,
hvor Højesteret afviste et civilt søgsmål med påstand om anerkendelse af en bekendtgørelses
ulovlighed, da spørgsmålet om bekendtgø-relsens lovlighed allerede var gjort til genstand
for behandling og påkendelse i en
forudgående straffesag mod sagsøger (sagsøgtes supplerende materialesamling, s.
5).

3.7 Det fremgår eksplicit af kendelsens præmisser, at voldgiftsretten vurderede, at
parterne ikke havde indgået en bindende forligsaftale og således ej heller en bin-
dende voldgiftsklausul som et nødvendigt led i voldgiftsrettens vurdering af egen
jurisdiktion. Forligsaftalens eksistens var genstand for indgående prøvelse, og
Destinar har således intet rimeligt krav på at få spørgsmålet taget op på ny.

3.8 Voldgiftskendelsens negative retskraft kan ej heller begrænses under det så-
kaldte ” kompetenz-kompetenz” eller separabilitetsprincip, udtrykt i voldgiftslo-
vens § 16, stk. 1. Dette princip indebærer, at en voldgiftsret er kompetent til at tage stilling
til egen kompetence eller jurisdiktion. Princippet omfatter ikke alene situa-tioner, hvor
eksistensen og gyldigheden af hovedaftalen ikke nødvendigvis berører voldgiftsklausulen,
men også situationer hvor de to nødvendigvis er forbundne.
Eksempler på begge situationer beskrives i det af sagsøger fremlagte uddrag fra
Jakob Juul og Peter Thommesens ”Voldgiftsret” (sagsøgers materialesamling s. 84-85):

” Den bærende begrundelse for princippet er, at parterne meget vel kan have aftalt
eller forudsat, at uenigheden mellem dem under alle omstændigheder, dvs. uanset
om hovedaftalen anses for uforbindende eller ugyldig, skal afgøres af voldgifts-
retten på den i voldgiftsklausulen bestemte måde.
…
I nogle tilfælde vil det uden videre være klart, at separabilitetsdoktrinen ikke kan
redde voldgiftsrettens kompetence. Hvis f.eks. hovedaftalen er falsk … I denne si-
tuation sikrer

princippet om kompetencekompetence, at voldgiftsretten kan behandle den indkla-
gede parts falskindsigelse, men voldgiftsretten må, når den er blevet overbevist om
indsigelsens rigtighed, afvise sagen fra voldgiftsretten … Tilsvarende vil vold-
giftsklausulen ikke kunne bestå i tilfælde, hvor der antages slet ikke at være indgå-
et nogen aftale mellem parterne, f.eks. fordi forhandlingerne er strandet, før par-
terne nåede til enighed.”

3.9 I begge situationer er voldgiftsretten kompetent til at tage stilling til egen juris-
diktion. Det er således ikke korrekt, når Destinar anfører, at voldgiftsretten ikke
havde jurisdiktion til at afgøre eksistensen af parternes forligsaftale. Det er netop
med hjemmel i det af Destinar påberåbte separabilitetsprincip, at voldgiftsretten



22

var kompetent til at tage stilling dette spørgsmål som led i dens vurdering af egen
jurisdiktion.

3.10 Hvor en voldgiftsret konkluderer, at der ikke er indgået en bindende aftale og derfor
ingen voldgiftsklausul, må voldgiftsretten afvise sagen. En sådan kendelse om afvisning
afskærer afprøvelse af samme krav ved domstolene, hvilket tilmed fremgår af den af
Destinar påberåbte litteratur (sagsøgers materialesamling, s. 48):

” Hvis voldgiftsretten ved behandlingen af tilbudsgiverens erstatningskrav finder,
at der ikke er indgået nogen bindende aftale mellem parterne, skal voldgiftsretten
afvise sagen, såfremt udbyderen nedlægger påstand derom, jf. tillige
KFE1985.9VBA refereret i afsnit 4.3.4. En sådan afvisnings-afgørelse afskærer
formentlig tilbudsgiveren fra at indbringe det samme erstatningskrav for domsto-
lene.” (understregning tilføjet)

3.11 Det fastholdes på denne baggrund, at Destinar er afskåret fra at indbringe samme krav
om fuldbyrdelse af parternes påståede forligsaftale.

3.12 Sø- og Handelsretten er ikke rette værneting
3.13 Licvem fastholder, at der – som voldgiftsretten konkluderede – ikke er indgået en
forligsaftale. Såfremt der skulle være indgået en forligsaftale, må det imidlertid fastholdes,
at tvister herom skal afgøres ved voldgift i London.

3.14 Parternes intention om at henvise eventuelle tvister til voldgift i London er eksplicit
udtrykt i forligsaftaleudkastets klausul 10 (ekstraktens s. 89), og det var med henvisning
hertil, at Destinar først anlagde sag ved voldgiftsretten i London (ekstraktens s. 96).
Destinars efterfølgende sondring mellem e-mailen af 21. maj 2020 og forligsaftaleudkastet
synes at være en efterrationalisering baseret på en selektiv læsning af voldgiftskendelsen.

3.15 Destinar synes således at ville udelukke forligsaftaleudkastets relevans med henvisning
til voldgiftsrettens konklusion, at parterne ikke med bindende kraft havde indgået dette
aftaleudkast, herunder dets voldgiftsklausul. På samme tid fastholder Destinar relevansen af
e-mailen af 21. maj 2020 til trods for voldgiftsret-tens tilsvarende konklusion, at denne e-
mail ikke udgjorde en bindende forligsafta-le mellem parterne.

3.16 Selv hvis der ses bort fra forligsaftaleudkastets voldgiftsklausul og parternes heri
udtrykkeligt erklærede intention om at afgøre tvister ved voldgift i London, kan Sø- og
Handelsretten alligevel ikke anses som rette værneting. Parternes certe-parti indeholder
således en tilsvarende klausul om voldgift i London for krav, der udspringer heraf
(ekstraktens s. 74), ligesom provenuaftalen er underlagt de engel-ske domstole (ekstraktens
s. 78). Som anført i Destinars stævning omhandler den påståede forligsaftale ”den mindelige
løsning af Destinar’s krav mod Licvem, der udsprang fra parternes aftale om tidsbefragtning
… mere konkret fra parternes si-deløbende aftale om at fordele provenuet” . Tvister herom
kan i henhold til de respektive værnetingsklausuler i certepartiet og provenuaftalen ikke
bringes ved de danske domstole, herunder Sø- og Handelsretten.

3.17 Det bestrides, at Destinar de facto skulle være afskåret fra at gøre sit krav mod Licvem
gældende. For det første har Destinar allerede indledt voldgift i London og gjort sit krav
gældende. Det faktum, at voldgiftsretten konkluderede, at parterne ikke havde indgået nogen
forligsaftale og at voldgiftsretten derfor nødvendigvis



23

ikke havde jurisdiktion til at afgøre Destinars krav om fuldbyrdelse, ændrer ikke herved. For
det andet kan en voldgiftsrets kendelse om egen jurisdiktion – hvad end voldgiftsretten
konkluderer at have jurisdiktion eller ej – indbringes for de en-gelske domstole i henhold til
den engelske voldgiftslovs sektion 67, stk. 1, litra a (sagsøgtes supplerende
materialesamling, s. 22). For det tredje, står det Destinar frit at bringe krav om parternes
tvist under certepartiet eller provenuaftalen i hen-hold til disse aftalers værnetingsklausuler.

3.18 Licvem har ikke stiltiende accepteret Sø-og Handelsretten som rette værne-ting

3.19 Retten påser ex officio, om sagen er indbragt for rette værneting, jf. rets-plejelovens §
248, stk. 1, 1. pkt., og den af Destinar påberåbte bestemmelse i rets-plejelovens § 248, stk. 1,
2. pkt. og Bruxelles I-forordningens art. 26, stk. 1, omhand-ler situationer, hvor parternes
kan anses for at have indgået en ”stiltiende værne-tingsaftale” ved at ”sagsøgte giver møde
for den ret, for hvilken sagen er indbragt, uden at bestride dens kompetence” (sagsøgers
materialesamling s. 19).

3.20 Licvem har i svarskriftet nedlagt afvisningspåstand med henvisning til, at sa-gen er
bindende afgjort ved voldgift i England og kan således ikke anses for at ha-ve indgået en
stiltiende værnetingsaftale eller på anden vis at have accepteret Sø-og Handelsretten som
rette værneting.

3.21 Licvem bør ligeledes ikke anses for at være prækluderet fra at rette indven-ding mod
Sø-og Handelsrettens kompetence, da den i svarskriftet nedlagte afvis-ningspåstand
subsumerer anbringendet, at rette værneting for sagens afgørelse er ved voldgift i England –
hvor sagen er bindende afgjort – og ikke ved de danske domstole.

3.22 Parternes tvist skal afgøres i henhold til engelsk ret

3.23 Det fastholdes, at forligsaftalen ville være underlagt parternes valg af engelsk ret, som
eksplicit er udtrykt i forligsaftaleudkastets klausul 10 (ekstraktens s. 89), og spørgsmålet om
forligsaftalens eksistens må således afgøres i henhold til en-gelsk ret, jf. romkonventionens
art. 8, stk. 1, jf. art. 3, stk. 1.

3.24 Ligesom ved spørgsmålet om rette værneting bestrides det, at Destinar ved spørgsmålet
om lovvalg kan foretage en ex post facto sondring mellem e-mailen af 21. maj 2020 og
forligsaftaleudkastet eller selektivt støtte ret på voldgiftsrettens konklusioner om de to. Det
var tydeligvis parternes intention, at en eventuel for-ligsaftale skulle underlægges engelsk
ret.

3.25 Selv hvis der ses bort fra forligsaftaleudkastets lovvalgsklausul, må nærvæ-rende tvist
anses som underlagt engelsk ret. Parternes certeparti og provenuaftalen underlægger således
begge tvister, der måtte opstå herunder, engelsk ret (ekstrak-tens s. 74 og 78).
Anvendelsesområdet for disse lovvalgsklausuler må anses som tilstrækkeligt bredt til at
omfatte Destinars krav om fuldbyrdelse af forligsaftalen, der som anført i Destinars
stævning netop omhandler ”den mindelige løsning af Destinar’s krav mod Licvem, der
udsprang fra parternes aftale om tidsbefragtning
… mere konkret fra parternes sideløbende aftale om at fordele provenuet” .

3.26 Det bestrides desuden, at dansk ret skulle finde anvendelse i henhold til rom-
konventionens art. 4, stk. 2. Der ses ikke at være anledning til at fravige udgangs-



24

punktet om, at en betalingsydelse ikke kan anses som aftalens karakteristiske ydel-se.
Tværtimod finder dette udgangspunkt også anvendelse, hvor aftalen ikke om-handler en
håndgribelig ydelse såsom levering af varer eller tjenesteydelser, jf. U 2018.2494 V om
kreditydelser (sagsøgtes supplerende materialesamling, s. 25-26). Dette må tilsvarende
gældende en forligsaftale, hvorefter en part forpligter sig til at opgive sit krav mod betaling
af en forligssum.

3.27 Desuagtet må forligsaftalen, henset til det samlede aftalekompleks’ valg af en-gelsk ret,
anses som nærmere tilknyttet England, jf. romkonventionens art. 4, stk. 5.

3.28 Parterne har ikke indgået en gyldig og bindende forligsaftale
3.29 Det gøres gældende, at parterne ikke har indgået en endelig og bindende for-ligsaftale
den 21. maj 2020 men alene er nået til enighed om en forligssum på USD 155,000 betinget
af indgåelse af egentlig kontrakt, en såkaldt ”agreement subject to contract” . Sondringen
mellem disse begreber under engelsk aftaleret er beskrevet i den engelske appeldomstols
dom Pagnan SpA v Feed Products Ltd, gengivet i voldgiftsrettens kendelse (sagsøgtes
supplerende materialesamling, s. 35- 36 og 62):

"(1) In order to determine whether a contract has been concluded in the course of
correspondence, one must first look to the correspondence as a whole (see Hussey
v. Horne-Payne).

(2) Even if the parties have reached agreement on all the terms of the pro-posed
contract, nevertheless they may intend that the contract shall not become binding
until some further condition has been fulfilled. That is the ordinary "subject to con-
tract" case.

(3) Alternatively, they may intend that the contract shall not become bind-ing until
some further term or terms have been agreed; see Love and Stewart v. Instone,
where the parties failed to agree the intended strike clause, and Hussey v. Horne-
Payne.

(4) Conversely, the parties may intend to be bound forthwith even though there are
further terms still to be agreed or some further formality to be fulfilled (see Love
and Stewart v. In-stone per Lord Loreburn at p. 476).

(5) If the parties fail to reach agreement on such further terms, the existing contract
is not invalidated unless the failure to reach agreement on such further terms
renders the contract as a whole unworkable or void for un-certainty.

(6) It is sometimes said that the parties must agree on the essential terms and that it
is only matters of detail which can be left over. This may be misleading, since the
word 'essential' in that context is ambiguous. If by "essential"one means a term
without which the contract cannot be en-forced then the statement is true: the law
cannot enforce an incomplete con-tract. If by 'essential' one means a term which
the parties have agreed to be essential for the formation of a binding contract, then
the statement is tautologous. If by 'essential' one means only a term which the
Court re-gards as important as opposed to a term which the Court regards as less
important or a mat-ter of detail, the statement is untrue. It is for the parties to
decide whether they wish to be bound and, if so, by what terms, whether important
or unimportant. It is the parties who are, in the memo-



25

rable phrase coined by the Judge, 'the masters of their contractual fate'. Of course,
the more important the term is the less likely it is that the parties will have left it
for future decision. But there is no legal obstacle which stands in the way of the
parties agreeing to be bound now while deferring im-portant matters to be agreed
later. It happens every day when parties enter into so-called 'heads of agreement'"
(understregning tilføjet)

3.30 Voldgiftsretten konkluderede, at e-mailen af 21. maj 2020 tydeligvis gav ud-tryk for
parternes intention om, at et forlig mod betaling af USD 155,000 var betin-get af indgåelse
af en formel aftale, som skulle udarbejdes af Destinar og til gen-nemsyn og godkendelse hos
Licvem (sagsøgtes supplerende materialesamling, s. 36 til 37):

“The final paragraph of Hill Dickinson’s email of 21 May lacks express words
such as “subject to” , but I am satisfied that the words used clearly reflected the
parties’ mutual intention to have a formal signed agreement to record the terms of
settlement and that neither party intended the mat-ter to be concluded before that
point was reached. Nothing indicates that this case falls into the relatively rarely
encountered cate-gory described by Person 3 in paragraph (4) of his summary set
out above.”

3.31 Parterne indgik således ikke en forligsaftale med bindende kraft den 21. maj 2020, og
denne forligsaftale blev heller ikke bindende efterfølgende, da Licvem ik-ke endeligt
godkendte det af Destinar udarbejde forligsaftaleudkast.

3.32 Som angivet af voldgiftsretten var Licvems godkendelse af forligsafta-leudkastet
således betinget af afklaring af en diskrepans mellem kon-tooplysningerne i parternes
certeparti og forligsaftaleudkastet. Til trods for, at Destinars engelske advokat søgte at
afklare denne diskre-pans var det op til Li-cvem at vurdere, om man kunne stille sig tilfreds
med denne afklaring og godken-de forligsaftalen. Da dette ikke skete, blev parternes
forligsaftale aldrig bindende (sagsøgtes supplerende materialesamling s. 39):

“I accept that the words “I am ready to send over the signed agreement” , taken on their
own, would normally suffice to show final and unqualified assent to the terms of the
Settlement Agreement. The crucial question is whether Person 4's re-quest for clarification
regarding the Owners’ bank account qualifies such assent.

I am reluctantly driven to the conclusion that it does. The agreement had been sent to
Advokatfirma to “review” . The fact that Hill Dickinson’s prompt, reassuring reply should
have been completely acceptable to anyone else in the Charterers’ position and brought their
review to an end is not the point. It was up to the Charterers to decide whether to confirm
that they accepted it. For reasons best known to them-selves, they declined to do so.

The consequence of this conclusion is that final agreement on the text of the draft Settlement
Agreement was never reached”

3.33 Licvem fastholder, at den engelske voldgiftsdommers vurdering af parternes
aftaleindgåelse – uagtet dens negative retskraft – må anses som yderst relevant til oplysning
af, hvordan dette spørgsmål skal afgøres under engelsk ret, ligesom voldgiftsdommerens
rationale og anvendelse af engelsk retspraksis må anses som overbevisende.



26

3.34 Licvem har ikke afgivet en bindende proceserklæring
3.35 Det bestrides, at Licvem skulle være bundet af de af Destinar fremlagte pro-cesskrifter
fra den afgjorte voldgiftssag. Som angivet Højesteret i U 2019.3344 H må rækkevidden af
en proceserklæring afgøres under hensyntagen til erklæringens ”ordlyd, formål og
forudsætninger samt sagens omstændigheder i øvrigt” (sagsø-gers materialesamling, s. 102).

3.36 I modsætning til denne højesteretssag består Licvems såkaldte proces-erklæring ikke af
indlæg indgivet ved en lavere instans i samme sags-kompleks, men derimod af indlæg
indgivet under en afsluttet voldgiftssag – en voldgiftssag, der ifølge Destinar må anses som
så adskilt, at voldgiftsrettens afgørelse ikke for-hindrer Destinar i at anlægge nærværende
sag om det identiske krav.

3.37 Herudover har Destinar i modsætning til sagsøger i højesteretssagen ikke handlet på
grundlag af Licvems såkaldte proceserklæring. Desti-nar afsluttede ikke den tidligere
voldgiftssag og indledte først nærværende retssag, da dets krav blev underkendt af
voldgiftsretten.

3.38 Det bestrides ligeledes, at Licvems såkaldte proceserklæring har den fornødne klarhed
til at binde Licvem. Det fremlagte indlæg er indgivet som led i Licvems videre
argumentation for voldgiftsretten, hvorom voldgiftsretten beskriver (ek-straktens s. 105):

“The Charterers, although accepting that the formal require-ment of offer and ac-
ceptance was fulfilled on 21 May 2020, have not contended with any enthusiasm
that nothing further remained to be done to create a binding agreement.”

3.39 Voldgiftsretten delte tilsyneladende ikke Destinars indtryk, at Licvems indlæg skulle
indeholde en bindende erkendelse af at have indgået en bindende forligsaf-tale.

3.40 Selv hvis Licvems indlæg under voldgiftssagen kunne anses som til-strækkeligt klare,
må fortolkningen heraf nødvendigvis inddrage det moment, at voldgiftsretten efterfølgende
har afgivet en bindende kendelse. Grundet parternes uenighed var det ultimativt op til
voldgiftsretten – ikke Licvems eller Destinars advokater – at vurdere, om parterne havde
indgået en bindende forligsaftale her-under en voldgifts-klausul. Retten konkluderede, at
dette ikke var tilfældet, hvilket nødvendigvis må tages i betragtning i overvejelsen af, om
Licvem bør anses som bundet jf. U.1991.153 H om mellemkommende relevant retspraksis
(sagsøgtes sup-plerende materialesamling, s. 67).

3.41 Slutteligt bør det påpeges, at begge parter under voldgiftssagen har fremført
synspunkter, der ikke er i overensstemmelse med det under nærværende retssag fremførte.
Blandt Destinars anbringender kan nævnes:

• at parternes påståede forligsaftale var underlagt voldgift i London og engelsk ret
(ekstraktens s. 96); og

• at Destinars krav om fuldbyrdelse af den påståede forligsaftale desuag-tet skulle
afgøres ved voldgift i London, da certepartiets voldgiftsklausul må anses som
tilstrækkeligt bred (ekstraktens s. 98).



27

3.42 Dette står alt sammen i kontrast til Destinars position i denne retssag. Såfremt
Licvem anses for at have afgivet bindende proceserklæringer under voldgiftssa-
gen, må Destinar ligeledes.
…” .

Rettens begrundelse og resultat
Retten skal som det første tage stilling til, om sagsøgte rettidigt har fremsat en
formalitetsindsigelse om manglende stedlig, international kompetence, jf. rets-
plejelovens § 248, stk. 1, 2. pkt. og art. 26 i Bruxelles I-forordningen i lyset af
sagsøgtes anbringende om, at parterne som led i provenuaftalen har indgået en
værnetingsaftale om, at tvister, der udspringer heraf, skal behandles af de en-
gelske domstole og være underlagt engelsk ret.

Præklusion
Sagsøger har gjort gældende, at sagsøgte er afskåret fra at fremsætte en formali-
tetsindsigelse om, at Sø-og Handelsretten ikke er rette værneting, da denne
indsigelse først blev fremsat i duplikken.

Heroverfor har sagsøgte gjort gældende, at man i svarskriftet nedlagde en af-
visningspåstand og gjorde gældende, at sagen var bindende afgjort ved voldgift
i England. Sagsøgte har på den baggrund gjort gældende, at man ikke herved
kan anses for at have indgået en stiltiende værnetingsaftale eller på anden vis
have accepteret Sø- og Handelsretten som rette værneting.

Retten bemærker, at sagsøgte i svarskriftet anførte følgende:
” …
3. ANBRINGENDER
3.1 Destinars krav om betaling under forligsaftalen bør afvises

3.2 Til støtte for den nedlagte afvisningspåstand gøres det gældende, at Destinars krav alle-
rede er bindende afgjort ved voldgift i England, hvor voldgiftsretten afviste kravet med
henvisning til, at parterne ikke havde indgået en forligsaftale og således heller ikke havde
indgået en værnetingsaftale om voldgift i England.

3.3 Det fremgår udtrykkeligt af voldgiftskendelsen, at parterne ikke indgik nogen forligsaf-
tale, og at ”the entire document, including the arbitration clause, lacks effect” . Af samme
grund anføres det i kendelsen, at den udgør en endelig voldgiftskendelse (”this award is,
strictly speaking, a final award”), uagtet at voldgiftsretten vælger at kalde den en foreløbig
kendelse, fordi kendelsen tager udgangspunkt i en vurdering af jurisdiktionsspørgsmålet og
er foreløbig med hensyn til spørgsmålet om omkostninger.

3.4 Det gøres gældende, at kendelsen skal tillægges bindende retskraft, jf. voldgiftslovens §
38, stk. 1, og Destinars krav bør således afvises med henvisning til kendelsens res judicata
effekt.

3.5 Destinars eventuelle erstatningskrav under certepartiet bør afvises



28

3.6 Det er i stævningen indikeret, at Destinar vil forfølge et erstatningskrav på USD
208.000,00 under provenu-aftalen til parternes certeparti, såfremt deres krav om betaling
under forligsaftalen ikke efterkommes.

3.7 Det gøres gældende, at et sådant potentielt erstatningskrav skal afvises under voldgifts-
lovens § 8, stk. 1, da parternes certeparti og den hertil hørende provenu-aftale indeholder
værnetingsklausul om voldgift i England.
…”

På baggrund af ovenstående finder retten, at sagsøgte i svarskriftet alene frem-
satte formalitetsindsigelser, jf. retsplejelovens § 351, stk. 4, om negativ retskraft
og voldgift.

Det forhold, at sagsøgte ikke klart fremsatte indsigelse mod rettens stedlige,
internationale kompetence, fører til, at indsigelsen må anses for at være blevet
prækluderet, jf. retsplejelovens § 358, stk. 2, jf. § 248, stk. 1, 2. pkt

Sø- og Handelsretten må herefter anses for at være rette værneting, jf. retspleje-
lovens § 248, stk. 1, 2. pkt., da retten har saglig kompetence i nærværende sag,
jf. retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 1.

Retten bemærker, at der i nærværende sag, hvor sagsøgtes advokat i svarskrif-tet
tog stilling til sagens realitet og alene fremsatte andre formalitetsindsigelser,
ikke er dækning for sagsøgtes synspunkt om, at retten ex officio skal påse, om
sagen er indbragt for rette værneting, jf. retsplejelovens § 248, stk. 1, 2. pkt., og
forarbejderne hertil (KBET 773/1976, s. 61).

Retten henviser i den forbindelse tillige til EU-Domstolens afgørelse af 24. juni
1981 i sag 150/80 ”Elefanten Schuh” og EU-Domstolens afgørelse af 7. marts
1985 i sag 48/84 ”Spitzley” .

Negativ retskraft
Mellem parterne er der enighed om, at voldgiftskendelsen skal tillægges rets-
kraft, jf. voldgiftslovens § 38, stk. 1, men der er uenighed om udstrækningen
heraf.

Efter en samlet vurdering af de påstande, anbringender og beviser, der blev
fremført under voldgiftssagen samt voldgiftskendelsens konklusion, finder ret-
ten, at voldgiftskendelsen ikke har afskåret sagsøger fra at anlægge nærværen-de
sag, der angår det materielle spørgsmål om, hvorvidt parterne har indgået en
gyldig forligsaftale. Voldgiftskendelsen vedrørte således alene det processu-elle
spørgsmål om jurisdiktion.



29

Retten har ved denne vurdering lagt vægt på, at voldgiftsdommeren betegner
afgørelsen som en ” Final partial award on jurisdiction” , og at der herom er
anført følgende:

” 19. There are three optional courses of action provided by sections 31(4) and 32 of the
Act. These contemplate that a jurisdictional challenge may be dealt with in one of the
following ways:

a) by a preliminary award confined to the jurisdictional issue … b) by an award on the
merits of the dispute …
c) by an application to the court under s.32 …
…
20. I was not informed of any specific agreement made by the parties as to how they wish me
to proceed. Whilst the Owners’ Claim Submissions claimed the £155,000 due under the
alleged settlement, they also addressed the question of my jurisdiction.

21. The Charterers’ submissions were confined to their jurisdictional challenge.

22. In these circumstances I have decided to proceed by way of preliminary award.
…
47. … However, I refer to it as a final partial award, if only because it deals solely with the
issue of jurisdiction, and because I have reserved my jurisdiction to assess costs” .

Spørgsmålet om lovvalg
Retten skal herefter tage stilling til, om der er indgået en gyldig forligsaftale
mellem parterne.

I den forbindelse skal retten indledningsvist tage stilling til hvilket lands rets-
grundlag, der finder anvendelse.

Retten bemærker, at denne stillingtagen ikke omfatter den af sagsøgte påståede
voldgiftsaftale, da lovvalgsreglerne i Romkonventionen ikke finder anvendelse
herpå, jf. art. 1, litra d.

Da der under sagen er spørgsmål om, hvorvidt der er indgået en gyldig forligs-
aftale mellem parterne, finder art. 8, stk. 1, anvendelse, idet retten ikke med ri-
melig sikkerhed kan lægge til grund, at der er indgået en lovvalgsaftale som en
del af den påståede forligsaftale, jf. art. 3 modsætningsvist samt U 1996.937 H.

Afgørende for lovvalget bliver derfor vurderingen af, hvad der kan anses for at
udgøre den karakteristiske ydelse, jf. formodningsreglen i Romkonventionens
art. 8, stk. 1, jf. art. 4, stk. 2, samt U 2001.713 Ø.

De fleste gensidigt bebyrdende aftaler går ud på, at der skal præsteres en ydel-se,
som består i andet end penge, mod et vederlag i penge. I disse tilfælde må
den ydelse, der består i andet end penge, anses for den karakteristiske, jf. FT
1983/84, tillæg A, sp. 127 ff.



30

Den karakteristiske realydelse i denne sag må herefter anses for at være sagsø-
gers opgivelse af sit krav mod sagsøgtes betaling af en forligssum.

Sagsøger er et selskab med registreret hovedsæde på Cypern. Parterne har
imidlertid gjort gældende, at tvisten består i valget mellem dansk eller engelsk
ret.

Retten skal herefter foretage en bedømmelse af, om der er grundlag for at fravi-
ge formodningsreglen efter den såkaldte ”escape-clause” i art. 4, stk. 5.

Retten finder efter en vurdering af samtlige momenter, der indikerer en relation
mellem den konkrete, påståede forligsaftale og Danmark/England, at det af om-
stændighederne som helhed tydeligt fremgår, at tilknytningen til England er
størst, jf. art. 4, stk. 5, samt EU-Domstolens afgørelse af 6. oktober 2009 i sag
C-133/08 ”ICF” .

Ved vurderingen har retten bl.a. tillagt det vægt, at forligsdrøftelserne har fun-
det sted i England, ligesom der er en formodning for, at drøftelserne mellem de
engelske advokater skete under iagttagelse af engelsk ret. Det fremgår også af
det udkast til forligsaftale, der er fremlagt under sagen, at udkastet var under-
lagt engelsk ret.

Retten bemærker herudover, at sagen blev anlagt ved London Maritime Arbi-
tration Association før sagsanlægget ved Sø-og Handelsretten ligeledes under
iagttagelse af engelsk ret, hvilket også understøtter parternes intention.

Anvendelsen af fremmed ret
Retten bemærker, at sagsøger, der har argumenteret for, at dansk ret skal finde
anvendelse, under sin procedure har gjort gældende, at anvendelsen af engelsk
ret efter sagsøgers opfattelse ikke vil føre til et andet resultat end efter dansk
ret. Hverken sagsøger eller sagsøgte har indhentet et responsum om indholdet
af engelsk ret.

Retten finder, at der under sagen er fremlagt et sparsomt, men dog tilstrække-ligt
materiale til at kunne foretage en vurdering efter engelsk ret af det afgræn-sede
spørgsmål, der er under pådømmelse.

Det er på det foreliggende grundlag rettens vurdering, at engelsk og dansk afta-
leret umiddelbart på dette afgrænsede punkt i det væsentlige er samstemmen-de.

Vurderingen af, om der er indgået en gyldig forligsaftale efter engelsk ret, er
således en konkret vurdering, og denne skal ske på baggrund af parternes kon-
traktforhandlinger, e-mailkorrespondance og sagens omstændigheder i øvrigt.



31

Parterne er som anført i voldgiftskendelsen ” the masters of their contractual
fate” .

Spørgsmålet om aftaleindgåelse
Efter en samlet vurdering finder retten, at der ved parternes drøftelser, herun-der
udveksling af e-mails i perioden fra den 20. maj 2020 og frem til den 3. juni
2020, i henhold til engelsk ret blev indgået en gyldig aftale om forlig af den ver-
serende sag mod betaling af 155.000 USD.

Retten har i den forbindelse lagt vægt på, at sagsøgte fremsatte et forligstilbud,
som sagsøger accepterede ved e-mail af 21. maj 2020, hvorefter parterne for-
handlede de nærmere vilkår på plads, som sagsøgte accepterede senest ved føl-
gende e-mail af 3. juni 2020:

” I am ready to send over the signed agreement but can you please clarify why
your clients have designated a different bank account to that used previously” .

Det forhold, at sagsøgtes e-mail af 3. juni 2020 indeholdt et spørgsmål om ban-
koplysninger, kan ikke føre til et andet resultat. Retten bemærker i den forbin-
delse, at alle øvrige vilkår lå fast, herunder forligssummen.

Uklarheden vedrørende Destinars kontonummer kan ikke anses som en ”key
term” , men derimod som en praktikalitet og en detalje, der under alle omstæn-
digheder efter ordlyden ikke havde karakter af et forbehold.

Formalitetsindsigelsen om voldgift
Retten skal endeligt tage stilling til, om den er kompetent til at behandle sagen
som følge af sagsøgtes formalitetsindsigelse om voldgift med henvisning til
voldgiftsklausulen i parternes certeparti.

Retten bemærker, at forligsaftalen, som den blev affattet pr. e-mail, ikke inde-
holdt en voldgiftsaftale. Der er mellem certepartiet og forliget ingen sammen-
hæng i ydelsesmæssig henseende.

Retten er derfor kompetent til at træffe afgørelse i sagen.

Betalingspåstanden
Retten finder på baggrund af ovenstående, at parterne har indgået en gyldig
forligsaftale, og retten tager på den baggrund sagsøgers betalingspåstand til
følge med rente fra den 17. juni 2020.

Det bemærkes afslutningsvist, at retten ikke har tillagt de fremførte synspunk-
ter om bindende proceserklæringer vægt, da parternes synspunkter under



32

voldgiftssagen blev afgivet under forudsætninger, der adskiller sig fra nærvæ-
rende sag.

Sagsomkostninger
Efter sagens resultat skal Licvem betale sagsomkostninger til Destinar Limited,
der ikke er momsregistreret. Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb
og udfald fastsat til dækning af advokatudgifter med 80.000 kr. og til dækning
af retsafgift med 25.000 kr., i alt 105.000 kr.

THI KENDES FOR RET: 

Licvem Shipping & Trading ApS skal inden 14 dage til Destinar Limited betale
modværdien af 155.000 USD i DKK med tillæg af rente fra den 17. juni 2020 til
betaling sker.

Licvem Shipping & Trading ApS skal til Destinar Limited betale sagsomkost-
ninger med 105.000 kr. inden samme frist.

Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.