Landsretten stadfæstede byrettens dom i sag om, hvorvidt Forsvarsministeriet havde erstatningsansvar som følge af tortur og inhuman behandling over for sagsøger i forbindelse med d... Vis mere
Ret: Højesteret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Øvrige sager
Sagsemner: Erstatning uden for kontrakt;
International ret;
Menneskerettigheder;

/

     HØJESTERETS  
            DOM

afsagt torsdag den 10. februar 2022

Sag BS-26215/2018-HJR
(1. afdeling)

Appellant, tidligere Sagsøger
(advokat Jytte Lindgård, beskikket)

mod

Forsvarsministeriet
(advokat Peter Biering)

I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 8. afdeling den 26. juni 2018
(B-1428-16).

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Michael Rekling,
Anne Louise Bormann, Kristian Korfits Nielsen og Rikke Foersom.

Påstande
Appellant, tidligere Sagsøger, har for Højesteret gentaget sin påstand 1 og
har omformuleret sin påstand 2, således at indstævnte, Forsvarsministeriet, skal
foranledige en uafhængig undersøgelse af, om han har været udsat for tortur,
umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf i forbindelse med
tilfangetagelsen den 9. marts 2004.

Forsvarsministeriet har over for begge påstande påstået stadfæstelse.

Anbringender
Appellant, tidligere Sagsøger har anført navnlig, at der er sket en retsstridig krænkelse
af hans frihed, fred, ære og person, og at Forsvarsministeriet derfor skal betale



/

2

ham en godtgørelse. Hvis betingelserne for tortgodtgørelse efter erstatningsan-
svarslovens § 26, stk. 1, ikke er opfyldt, skal han tilkendes godtgørelse efter § 26,
stk. 3.

Vurderingen af, om der er grundlag for godtgørelse efter erstatningsansvarslo-
vens § 26, stk. 1 eller stk. 3, er en anden end den strafferetlige vurdering. Østre
Landsrets dom af 6. juli 2006 i straffesagen mod bl.a. Vidne 1 er derfor uden
betydning for afgørelsen af den foreliggende sag.

I forhold til spørgsmålet om forældelse følger det af straffelovens § 93 a, at for-
ældelse ikke indtræder, når en lovovertrædelse er omfattet af en af Danmark til-
trådt mellemfolkelig overenskomst, ifølge hvilken strafansvaret er uforældeligt.
Endvidere følger det af straffelovens § 97 b, at forældelse ikke indtræder for en
lovovertrædelse omfattet af straffelovens § 157 a, der angår bl.a. overtrædelse af
straffeloven begået ved tortur.

De nævnte bestemmelser i straffeloven må tillægges betydning ved vurderin-gen
af, om der er indtrådt forældelse af hans godtgørelseskrav. Det må endvi-dere
tillægges betydning, at der ikke i forældelsesloven eller i lovens forarbej-der er
taget stilling til spørgsmålet om forældelse af krav på godtgørelse for krænkelser
af artikel 3 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.

Efter forældelseslovens § 3, stk. 1, er forældelsesfristen 3 år for krav om godtgø-
relse. Han fremsatte sit godtgørelseskrav mod koalitionsstyrkerne allerede un-der
afhøringen ved domstolen i By 1 den 9. maj 2004. Han fik imidlertid først i 2016
kendskab til, hvordan han kunne videreføre sin sag. Forældelsesfri-sten var
således suspenderet efter forældelseslovens § 3, stk. 2, og kravet var derfor ikke
forældet ved indgivelsen af stævningen den 4. maj 2016.

Hans godtgørelseskrav angår personskade som følge af tortur og nedværdi-gende
behandling, og kravet er derfor omfattet af den 30-årige absolutte foræl-delsesfrist
efter forældelseslovens § 3, stk. 3, nr. 1.

Bestemmelserne i den danske forældelseslov må ses i sammenhæng med Dan-
marks internationale forpligtelser, hvilket i den foreliggende situation må føre til,
at der er grundlag for at fravige forældelsesreglerne, jf. UfR 2016.3929 Ø.

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har i sin praksis anerkendt, at de
psykologiske virkninger for ofre for tortur udført af repræsentanter fra staten kan
underminere evnen til at klage over den påførte behandling, jf. Domstolens dom
af 17. september 2014 i sagen Mocanu m.fl. mod Rumænien (sag nr. 10865/09,
45886/07 og 32431/08). I den foreliggende sag har hans psykiske pro-blemer som
følge af overgrebene bevirket, at han har været afskåret fra at for-følge sagen ved
de danske domstole på et tidligere tidspunkt. Denne hindring,



/

3

der ikke beror på hans egne forhold, medfører, at godtgørelseskravet ikke er
forældet, jf. forældelseslovens § 14, der må fortolkes i overensstemmelse med
Domstolens praksis.

Efter Menneskerettighedsdomstolens praksis vil det være uproportionalt, hvis
hans krav om godtgørelse anses som forældet, jf. bl.a. Domstolens dom af 7. juli
2009 i sagen Stagno mod Belgien (sag nr. 1062/07) og UfR 2017.3272 Ø.

Hvis Højesteret anerkender, at han har været udsat for tortur og anden nedvær-
digende behandling, er hans krav ikke forældet.

Artikel 14 i FN’s torturkonvention fastslår, at Danmark skal sikre torturofres
adgang til oprejsning og deres ret til rimelig og tilstrækkelig erstatning. En af-
visning af hans påstand om godtgørelse alene begrundet i nationale forældel-
sesregler vil være i strid med torturkonventionen, som Danmark har tiltrådt.

Hvis Højesteret finder, at han ikke kan få medhold i godtgørelseskravet i på-stand
1, skal Forsvarsministeriet foranledige en ny uafhængig undersøgelse. Landsretten
har fundet hans beskrivelser af overgrebene utroværdige, men det er der ikke
grundlag for. Hans beskrivelser støttes af bl.a. forklaringer afgivet under
straffesagens behandling i byretten, herunder fra Vidne 1, der efter sin forklaring
afhørte ham som krigsfange. Hans beskrivelser støttes også af den tilstedeværende
tolk, der har forklaret, at der under afhøringen blev råbt og anvendt
nedværdigende sprogbrug, og at fangerne først fik tæpper ved daggry.

Der er ikke foretaget en effektiv undersøgelse af hans rimeligt begrundede klage
over overgreb i strid med artikel 3 i Menneskerettighedskonventionen. De
undersøgelser, der er foretaget af forløbet, har ikke haft en sådan uafhængighed og
bonitet, at de kan lægges til grund. Forsvarsministeriet har derfor ikke op-fyldt sin
undersøgelsespligt.

Forsvarsministeriet har anført navnlig, at Appellants, tidligere Sagsøger
godtgørelses-
krav er forældet. Det følger af overgangsreglen i forældelseslovens § 30, stk. 1,
sammenholdt med lovens § 3, stk. 1, og den tidligere gældende 1908-forældel-
seslovs § 1, nr. 5, og § 2, at der indtræder forældelse 5 år fra den skadevoldende
handlings ophør. Forældelsesfristen, der må regnes fra hans løsladelse, udløb
derfor den 10. marts 2009.

Appellant, tidligere Sagsøger har ikke afbrudt forældelsesfristen ved sin
henvendelse til dommeren i By 1 eller det lokale irakiske politi, jf.
forældelseslovens § 20 og § 21. Han har ikke før sagens anlæg i 2016 foretaget
retslige skridt som nævnt i lovens § 16, og der er ikke truffet en bindende
afgørelse på baggrund af hans henvendelse.



/

4

Appellant, tidligere Sagsøger foretog sig ikke yderligere de følgende 11 år efter
sin hen-vendelse til dommeren i By 1 og det irakiske politi. Der var derfor ind-
trådt forældelse ved indgivelse af stævningen den 4. maj 2016, uanset om Høje-
steret finder, at henvendelsen til de irakiske myndigheder medførte en forelø-big
afbrydelse af forældelsesfristen.

Det er ikke godtgjort, at Appellant, tidligere Sagsøger har været ubekendt med
fordrin-gen eller skyldneren. Forældelsesfristen for kravet har derfor ikke været
sus-penderet efter forældelseslovens § 3, stk. 2.

Det er heller ikke godtgjort, at Appellant, tidligere Sagsøger har været forhindret i
at afbryde forældelsen. Der er derfor ikke grundlag for at anvende forældelseslo-
vens § 14, stk. 1, jf. UfR 2021.3257 H. Han har ikke dokumenteret, at han har
været syg med PTSD eller anden alvorlig lidelse, eller at han har haft en beretti-
get frygt for de danske styrker. Desuden er der ikke medicinsk belæg for, at hans
eventuelle PTSD eller frygt var til hinder for, at han kunne foretage rets-lige
skridt, der afbrød forældelsen. Hindringer som frygt eller PTSD kan endvi-dere
ikke danne grundlag for en tillægsfrist efter § 14, jf. navnlig UfR 2012.316 H.

Godtgørelseskravet er omfattet af den 10-årige absolutte forældelsesfrist i foræl-
delseslovens § 3, stk. 3, nr. 2. Den absolutte forældelsesfrist udløb den 10. marts
2014 og dermed ca. 2 år, før sagen blev anlagt.

Anvendelsen af forældelseslovens regler i forhold til Appellants, tidligere
Sagsøger godtgørelseskrav er ikke et indgreb i hans rettigheder efter
Menneskerettig-hedskonventionen, og det er under alle omstændigheder ikke et
uproportionalt indgreb. Det er heller ikke i strid med FN’s torturkonvention eller
jus cogens at statuere forældelse i den foreliggende sag.

Appellant, tidligere Sagsøger skal – uanset spørgsmålet om forældelse – ikke have
medhold i sin påstand om godtgørelse. Betingelserne for at tilkende ham godt-
gørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 er ikke opfyldt, idet der ikke er det
fornødne ansvarsgrundlag.

Landsrettens bevisvurdering og frifindelse af de involverede soldater i straffe-
sagen fra 2006 støtter, at der ikke blev begået handlinger omfattet af Menneske-
rettighedskonventionens artikel 3 i forbindelse med tilbageholdelsen af Appellant,
tidligere Sagsøger. Landsretten fandt det således ikke bevist, at han gennem læn-
gere tid havde været tvunget til at sidde i stressfremkaldende stillinger, at der var
anvendt de påståede ærekrænkende ord over for ham, eller at han var næg-tet
drikkevand og toiletadgang under ophold i detentionsgården. Ifølge lands-retten
udgjorde det efter omstændighederne ikke grov pligtforsømmelse, at han



/

5

var blevet slæbt ind i et telt til udspørgning, hvorved hans bukser gled ned, og at
han i en periode ikke fik udleveret tæppe. Der er herefter intet grundlag for at
pålægge Forsvarsministeriet at betale godtgørelse.

Landsretten har i denne sag – ligesom den irakiske dommer i By 1 og Forsvarets
Auditørkorps – fundet, at Appellants, tidligere Sagsøger beskrivelser af, hvad han
var udsat for i dansk varetægt den 9.-10. marts 2004, er helt utrovær-dige.

Forsvarsministeriet er ikke forpligtet til at iværksætte yderligere undersøgelser.
Appellants, tidligere Sagsøger beskrivelser af de påståede overgreb er
utroværdige, og forholdene er undersøgt af både Forsvarets Auditørkorps og Østre
Landsret. Den undersøgelsespligt, der påhviler den danske stat, er opfyldt.
Forsvarsmini-steriet har ikke krænket hans processuelle rettigheder efter artikel 3
eller andre bestemmelser i Menneskerettighedskonventionen.

Højesterets begrundelse og resultat

Sagens problemstillinger
Sagen angår, om Appellant, tidligere Sagsøger har krav på godtgørelse i anledning
af påståede overgreb under de danske styrkers tilbageholdelse af ham i Irak den
9.-10. marts 2004, og om Forsvarsministeriet har pligt til at gennemføre yderli-
gere undersøgelser af de påståede overgreb.

Kravet om godtgørelse
Højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at der er indtrådt
forældelse af Appellants, tidligere Sagsøger godtgørelseskrav den 10. marts 2009
og dermed inden sagens anlæg den 4. maj 2016.

Som anført i Højesterets dom af 14. april 2021 (UfR 2021.3257) giver Den Euro-
pæiske Menneskerettighedsdomstols praksis ikke grundlag for at antage, at det i
sig selv er i strid med artikel 3, 6 eller 13 i Den Europæiske Menneskerettig-
hedskonvention at anvende nationale regler om forældelse på godtgørelses-krav,
der bliver rejst i anledning af påståede overgreb om tortur eller anden be-handling
omfattet af konventionens artikel 3. I stedet må der ved en stillingta-gen til
foreneligheden med konventionen foretages en konkret vurdering af, om det vil
være proportionalt at anse kravet for forældet efter nationale forældel-sesregler.

I den konkrete sag fandt Højesteret på baggrund af bevisvurderingen, at beskri-
velserne af de påståede overgreb fremstod helt utroværdige, og at Menneske-
rettighedskonventionen og den nævnte praksis derfor var uden betydning for
forældelsesspørgsmålet.



/

6

Appellant, tidligere Sagsøger har anført, at han under tilbageholdelsen den 9.
marts 2004 kl. 23.09 til den 10. marts 2004 kl. 12.35 var udsat for tortur eller
anden be-handling i strid med Menneskerettighedskonventionens artikel 3.

Appellant, tidligere Sagsøger afgav den 16. november 2004 forklaring i Irak som
led i en efterforskning iværksat af Forsvarets Auditørkorps. Han beskrev i den for-
bindelse, at han under tilbageholdelsen var blevet placeret i stressfremkaldende
stillinger, at han var blevet kaldt diverse ærekrænkende skældsord, og at han ikke
havde adgang til toiletfaciliteter. Han beskrev også, at han først om morge-nen fik
vand, mad og tæppe. Endvidere beskrev han en episode, hvor han blev slæbt ind i
et telt til udspørgning, hvorved hans bukser gled ned.

I stævningen af 4. maj 2016 beskrev Appellant, tidligere Sagsøger bl.a., at han
allerede under transporten til de danske styrkers lejr (Base 1) blev skubbet hårdt
og hevet ud af køretøjet, mens han blev slået og sparket, og at han under tilba-
geholdelsen blev udsat for hårde og voldsomme slag i bl.a. ansigtet, hvorved
nogle tænder faldt ud. Endvidere blev han ifølge det anførte i stævningen tvun-get
til at holde om pigtråd, idet han blev slået og sparket af soldaterne, hvis han
forsøgte at slippe fri.

De påståede overgreb, som Appellant, tidligere Sagsøger beskrev under
afhøringen i november 2004, blev sammen med en række andre forhold undersøgt
under straffesagen mod Vidne 1 og fire andre danske soldater i 2006. Ved Østre
Landsrets dom af 6. juli 2006 blev alle de tiltalte frifundet. Landsretten fandt, at
det ikke kunne lægges til grund, at Appellant, tidligere Sagsøger under tilba-
geholdelsen blev tvunget til at sidde i stressfremkaldende stillinger gennem
længere tid, at der blev anvendt ærekrænkende udtryk over for ham, eller at han
blev nægtet adgang til drikkevand eller toilet. Landsretten fandt, at der var en
konkret enkeltstående episode, hvor han blev slæbt hen til et telt til udspørg-ning,
hvorved hans bukser gled ned, men at det var et uheld, som ikke kunne tilregnes
de tiltalte soldater som forsætligt eller groft uagtsomt. Landsretten lagde
endvidere til grund, at han burde have fået udleveret et tæppe tidligere end sket,
men at forholdet ikke var så groft, at det kunne føre til strafansvar ef-ter den
militære straffelov.

I den foreliggende sag er der hverken for landsretten eller for Højesteret frem-
kommet oplysninger, der giver Højesteret grundlag for en anden bevisvurde-ring
end landsrettens bevisvurdering i straffesagen.

For så vidt angår de forhold, som Appellant, tidligere Sagsøger beskrev i 2004,
finder Højesteret herefter, at det ikke er godtgjort, at der i forbindelse med
tilbagehol-delsen af ham blev begået handlinger af en sådan karakter eller et
sådant om-fang, at der var tale om tortur eller anden behandling i strid med
Menneskeret-tighedskonventionens artikel 3.



/

7

For så vidt angår de påståede overgreb, som Appellant, tidligere Sagsøger beskrev
før-ste gang i stævningen, finder Højesteret, at beskrivelserne fremstår helt utro-
værdige. Det bemærkes herved, at de er modsagt på centrale punkter af bl.a. in-
firmerijournalen udfærdiget den 9. marts 2004 kl. 23.55 og af vidneforklaringer
fra involverede personer. Endvidere har beskrivelserne ingen støtte i den om-
fattende bevisførelse, der fandt sted under den straffesag, der blev afsluttet ved
landsrettens dom i 2006.

På den anførte baggrund tiltræder Højesteret, at forældelse af godtgørelseskra-vet
ikke er i strid med Appellants, tidligere Sagsøger rettigheder efter
Menneskerettig-hedskonventionen.

Undersøgelsespligt
Som anført i Højesterets dom af 14. april 2021 følger det af Menneskerettigheds-
domstolens praksis, at staten har pligt til at foretage en effektiv undersøgelse af en
rimeligt begrundet klage om overgreb i strid med Menneskerettighedskon-
ventionens artikel 3 (”arguable claim” eller ”credible assertion”).

Af de grunde, der er anført af landsretten, og efter det, der er anført ovenfor
vedrørende godtgørelseskravet, tiltræder Højesteret, at Forsvarsministeriet ikke
har pligt til at gennemføre yderligere undersøgelser af de påståede overgreb.

Konklusion og sagsomkostninger
Højesteret stadfæster dommen.

Med hensyn til sagsomkostninger bemærkes, at advokat Jytte Lindgård har væ-ret
beskikket i medfør af retsplejelovens § 259, stk. 3. Højesteret finder, at Appellant,
tidligere Sagsøger skal betale 250.000 kr. i sagsomkostninger for Højesteret til
For-svarsministeriet. Ved fastsættelsen af beløbet er der lagt vægt på sagens
karak-ter, udfald og forløb.

THI KENDES FOR RET:

Landsrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for Højesteret skal Appellant, tidligere Sagsøger betale
250.000 kr. til Forsvarsministeriet.

De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne høje-
steretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.



/