Højesteret stadfæster by- og landsretskendelse om fortsat varetægtsfængsling indtil dom
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Grundlovssag
Sagsemner: Efterforskning og straffeproces;

UDSKRIFT
AF

HØJESTERETS ANKE- OG KÆREMÅLSUDVALGS DOMBOG

HØJESTERETS KENDELSE
afsagt mandag den 22. december 2008

Sag 379/2008

Anklagemyndigheden

mod

Tiltalte 2

(advokat Bo Hansen)

I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Viborg den 21. august 2008 og af

Vestre Landsrets 7. afdeling den 28. august 2008. Procesbevillingsnævnet har den 24.

oktober 2008 meddelt tilladelse til, at kendelsen indbringes for Højesteret.

I påkendelsen har deltaget tre dommere: Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe og

Thomas Rørdam.

Påstande

Tiltalte 2 har nedlagt påstand om, at anklagemyndighedens påstand om fortsat

varetægts-fængsling den 21. august 2008 ikke burde have været taget til følge.

Rigsadvokaten har påstået stadfæstelse.

Landsretten har henholdt sig til afgørelsen.

Lovgrundlag

Retsplejelovens § 764, stk. 1, har følgende ordlyd:

”Efter anmodning fra anklagemyndigheden afgør retten, om sigtede skal
varetægts-fængsles. Anmodning om fortsat varetægtsfængsling skal fremsættes
skriftligt over for retten. Anmodningen skal angive den eller de
fængslingsbestemmelser, som



- 2 -

myndigheden påberåber sig, de faktiske omstændigheder, hvorpå anmodningen
støttes, og de væsentligste efterforskningsskridt m.v., som forventes foretaget.”

I lovforslagets bemærkninger til bestemmelsen hedder det (Folketingstidende 2007-08,

(2. samling), tillæg A, s. 2949-2950):

”Bestemmelsen har dels til formål at betone vigtigheden af politiets og
anklagemyndig-hedens overvejelser om at anvende fortsat varetægtsfængsling i
den enkelte sag, dels at give domstolene et bedre grundlag for i den enkelte sag at
træffe afgørelse om, hvorvidt betingelserne for fortsat varetægtsfængsling er
opfyldt.

…

Formålet med kravet om en begrundet anmodning er således alene at fastslå,
hvilken fængslingsgrund der påberåbes, hvilke (hoved)anbringender den påberåbte
fængslings-grund støttes på, samt hvilke efterforsknings- og andre sagsskridt der
forestår.

På denne måde kan den begrundede anmodning skabe klarhed over, hvad der er
fængs-lingsspørgsmålets kerne, og hvilke aktiviteter der skal foretages. Dette vil
give et bedre grundlag for anklagemyndighedens, forsvarerens samt rettens
overvejelser i forbindelse med spørgsmålet om den umiddelbare forlængelse af
fængslingen, samt om overvejelser om anteciperet bevisførelse, iværksættelse af
oplysnings- eller forberedelsesskridt og eventuelt forhåndsberammelse, dvs. en
sagsstyring, der kan medvirke til at begrænse den samlede varetægtsfængslings
længde.”

Retsplejelovens § 767, stk. 2, har følgende ordlyd:

”Når anklagemyndigheden har indleveret anklageskrift til retten, og retten har
fastsat tidspunkt for hovedforhandlingen, kan retten ved udløb af en frist efter stk.
1 bestemme, at varetægtsfængslingen eller foranstaltningen skal fortsætte uden
yderligere forlængel-ser, indtil der er afsagt dom i sagen. Træffer retten sådan
bestemmelse, kan tiltalte tid-ligst 3 uger efter afgørelsen anmode retten om at
ophæve varetægtsfængslingen eller foranstaltningen efter § 766 eller 768. I så fald
skal retten inden 7 dage træffe afgørelse herom. Hvis retten ikke imødekommer
anmodningen, kan tiltalte tidligst 3 uger efter rettens afgørelse fremsætte en ny
anmodning. Efter hovedforhandlingens begyndelse finder § 767, stk. 3, 4.-6. pkt.,
tilsvarende anvendelse.”

I lovforslagets almindelige bemærkninger hedder det bl.a. (Folketingstidende 2007-08

(2. samling), tillæg A, side 2938):

”5.5.5. Forlængelse af varetægtsfængsling uden fastsættelse af frist.
5.5.5.1. Udvalget bemærker, at det ikke sjældent forekommer i praksis, at sigtede
og dennes forsvarer allerede på et tidligt tidspunkt accepterer, at
varetægtsfængslingen op-retholdes frem til sagens afslutning i første instans,
såfremt hovedforhandlingen be-rammes og gennemføres inden for rimelig tid …



- 3 -

I praksis forlænges varetægtsfængslinger af denne karakter oftest på skriftligt
grundlag, idet sigtede og dennes forsvarer skriftligt meddeler samtykke hertil.
Herefter forlænges fængslingen i yderligere 4 uger uden afholdelse af retsmøde.”

I lovforslagets bemærkninger til bestemmelsen hedder det (Folketingstidende 2007-08

(2. samling), tillæg A, s. 2950-2951).

”Den foreslåede bestemmelse er ny og vedrører muligheden for at forlænge
varetægts-fængsling uden at fastsætte frist herfor. Formålet med den foreslåede
bestemmelse er at mindske antallet af formelle retsmøder om fristforlængelser
uden protest.

…

Bestemmelsen forudsættes kun anvendt, hvis retten finder, at …
varetægtsfængsling indtil domsafsigelse ikke på forhånd kan anses for udelukket
efter den almindelige pro-portionalitetsbestemmelse i retsplejelovens § 762, stk. 3.

…

Bestemmelsen bør heller ikke anvendes, hvis retten i øvrigt finder det
betænkeligt.”

Anbringender

Tiltalte 2 har anført, at anklagemyndighedens manglende overholdelse af kravet om

skriftlighed, jf. retsplejelovens § 764, stk. 1, 2. pkt., må medføre, at anmodningen om

forlæn-gelse af varetægtsfængslingen ikke burde være imødekommet.

Skriftlighedskravet i retsple-jelovens § 764, stk. 1, må antages at skulle sikre, at alle

omstændigheder bliver inddraget og vurderet, inden en endnu ikke dømt kræves

fængslet. En tilsidesættelse af skriftlighedskravet indebærer, at forsvareren er afskåret

fra at kunne forberede sig, hvorved lighedsprincippet mellem anklagemyndigheden og

forsvareren er tilsidesat, hvilket er i strid med artikel 6 i Den Europæiske

Menneskerettighedskonvention.

Byrettens beslutning om, at varetægtsfængslingen skulle fortsætte uden yderligere

forlængel-ser, indtil der var afsagt dom i sagen, jf. retsplejelovens § 767, stk. 2, var

endvidere i strid med proportionalitetsbestemmelsen i retsplejelovens § 762, stk. 3.

Retsplejelovens § 767, stk. 2, forudsættes endvidere kun anvendt i situationer, hvor

hovedforhandlingen gennemføres inden rimelig tid efter tidspunktet for

varetægtsfængslingens påbegyndelse, hvilket ikke var tilfældet i sagen. Retsplejelovens

§ 767, stk. 2, 2. og 3. pkt., sikrer endvidere ikke i tilstræk-kelig grad sigtedes retsstilling,

da det må antages, at bevisbyrden for, at fængslingsgrundene



- 4 -

ikke er opfyldt i de situationer, hvor sigtede anmoder retten om at ophæve

varetægtsfængslin-gen, kommer til at påhvile sigtede.

Rigsadvokaten har anført, at den manglende overholdelse af kravet om skriftlighed i
overens-

stemmelse med den generelle opfattelse i teori og praksis om formfejls betydning i sager

om varetægtsfængsling, ikke bør føre til, at anmodningen om forlængelse ikke burde

have været imødekommet. Uanset den manglende skriftlige anmodning havde retten

under retsmødet den 21. august 2008 det fornødne materielle grundlag for at træffe

beslutningen om fortsat vare-tægtsfængsling, navnlig under henvisning til at

anklagemyndigheden påberåbte sig de samme fængslingsgrunde som ved de foregående

retsmøder om forlængelse af fængslingsfristen. Lighedsprincippet i artikel 6 i Den

Europæiske Menneskerettighedskonvention er endvidere ikke tilsidesat, da forsvareren

var i besiddelse af alle sagens akter, og da anklagemyndigheden begærede Tiltalte 2

fortsat varetægtsfængslet på det hidtidige grundlag.

Afgørelsen om varetægtsfængsling frem til dom var endvidere ikke i strid med

proportionali-tetsbestemmelsen i retsplejelovens § 762, stk. 3, og den samlede

varetægtsfængsling blev ikke længere, end den ville være blevet, hvis fængslingen var

blevet forlænget efter de almindelige bestemmelser i retsplejelovens § 767, stk. 1.

Endelig medfører § 767, stk. 2, ikke nogen svækkelse af tiltaltes retsstilling med hensyn

til at få rettens stillingtagen til spørgsmålet om fortsat varetægtsfængsling.

Højesterets begrundelse og resultat

Betingelserne efter retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1-3, for i overensstemmelse med

ankla-gemyndighedens anmodning at forlænge varetægtsfængslingen af Tiltalte 2 var

opfyldt den 21. august 2008. Fortsat varetægtsfængsling frem til den 13. november 2008

kunne end-videre ikke, jf. retsplejelovens § 762, stk. 3, antages at ville stå i misforhold

til den retsfølge, som kunne ventes, hvis Tiltalte 2 fandtes skyldig i overensstemmelse

med sigtelsen for overtrædelse af straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 247, stk. 1.

Som anført af landsretten har Midt- og Vestjyllands Politi begået en fejl ved ikke forud

for forlængelsen af varetægtsfængslingen den 21. august 2008 at have udarbejdet en

skriftlig an-modning herom til byretten, jf. retsplejelovens § 764, stk. 1, 2. pkt.

Byrettens afgørelse den 21. august 2008 om at forlænge varetægtsfængslingen skete

efter anklagemyndighedens mundtlige anmodning med henvisning til samme

fængslingsgrunde og samme anbringender



- 5 -

som ved tidligere forlængelser af fængslingen den 19. maj, 13. juni, 10. juli og 7. august

2008, og dette grundlag var både forsvareren og retten bekendt. I hvert fald under disse

om-stændigheder findes tilsidesættelse af kravet om skriftlighed at have været uden

konkret be-tydning for forsvaret og for retten og Højesteret tiltræder med denne

begrundelse, at fængs-lingen er opretholdt, selvom retsplejelovens § 764, stk. 1, 2. pkt.,

blev tilsidesat. Det anførte om Den Europæiske menneskerettighedskonvention art. 6

kan ikke føre til et andet resultat.

Højesteret tiltræder endvidere af de grunde, som landsretten har anført, at beslutningen

om fængsling indtil domsafsigelse ikke var i strid med retsplejelovens § 768 a, stk. 1, og

§ 767, stk. 2.

Med denne begrundelse stadfæster Højesteret herefter kendelsen.

Thi bestemmes :

Den påkærede kendelse stadfæstes.

-