Landsrettens kendelse vedrørende spørgsmål om, hvorvidt betingelserne i retsplejelovens § 226, stk. 1, for at henvise en sag til behandling ved landsret er opfyldt
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Retspleje og civilproces;

ØSTRE LANDSRET
KENDELSE

afsagt den 7. februar 2023

Sag BS-34875/2022-OLR
(14. afdeling)

Sagsøger
(advokat Kaaveh Dolatshahi Piroz)

mod

Direktoratet for Kriminalforsorgen
(advokat Sanne H. Christensen)

Landsdommerne Benedikte Holberg, Michael Kistrup og René Bergfort (kst.) har
deltaget i sagens afgørelse.

Kendelsen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne i retsplejelovens §
226, stk. 1, for at henvise en sag til behandling ved landsret er opfyldt.

Sagsfremstilling
Sagen angår, om afslag på ledsaget udgang til en livstidsdømt afsoner strider mod
Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 7, stk. 1, om for-bud mod
straf og strafskærpelse med tilbagevirkende kraft.

Ved Retten i Næstveds dom af 8. juli 2016 blev Sagsøger for to tilfælde af
manddrab, brandstiftelse og usømmelig behandling af lig straffet med fængsel på
livstid. Sagsøger blev anset for omfattet af straffelovens § 69, men der kunne ikke
peges på nogen foranstaltning, jf. straffe-lovens § 68, 2. pkt., til imødegåelse af en
formentlig vis risiko for fremtidig li-geartet kriminalitet som mere formålstjenlig
end straf. Dommen blev den 21. december 2016 stadfæstet af Østre Landsret.
Under forløbet forsøgte



2

Sagsøger to gange at undvige, første gang den 26. oktober 2015 fra Holbæk arrest
og anden gang den 12. oktober 2016 fra politiet.

Den 21. januar 2021 og 7. juli 2021 traf Direktoratet for Kriminalforsorgen afgø-
relse om at meddele Sagsøger afslag på ledsaget udgang. Begge afslag blev
meddelt i medfør af straffuldbyrdelseslovens § 46, stk. 1, nr. 2, jf. stk. 2, og § 46,
stk. 1, nr. 3, idet direktoratet skønnede, at der var for stor risi-ko for misbrug af en
eventuel udgangstilladelse, ligesom hensynet til retshånd-hævelsen i øvrigt talte
imod en sådan tilladelse. Sagsøger havde indtil afgørelsen af 7. juli 2021
gennemført 17 ledsagede udgange i med-før af udgangsbekendtgørelsens § 31,
som vedrører udgang til særlige formål.

Sagsøger indbragte direktoratets afgørelser for byretten. Mens sagen verserede,
traf direktoratet som led i den årlige sagsbehandling den 17. februar 2022 på ny
afgørelse om at meddele afslag på udgang. Afslaget var begrundet med, at
sagsøgeren ikke opfyldte de tidsmæssige betingelser, jf. straffuldbyrdelseslovens §
49 a, og udgangsbekendtgørelsens § 37, stk. 4, hvor-efter der som udgangspunkt
ikke kan opnås tilladelse til udgang, før den livs-tidsdømte har afsonet 10 år af
straffen. Prøvelse af denne afgørelse blev inddra-get i den verserende sag for
byretten.

Sagen er ved Retten i Svendborgs kendelse af 9. september 2022 (BS-
29903/2021-SVE) henvist til behandling ved landsretten som 1. instans, jf.
retsplejelovens § 226, stk. 1. Af kendelsen fremgår:

”Sagsøger udvidede ved processkrift 1 af 1. april 2022 påstanden,
hvorefter Kriminalforsorgen skal anerkende, at afgø-relse af 17. februar
2022 er ugyldig. Sagsøger frem-satte samtidig et anbringende om
”Udgangsafslaget af 17.02.22 (bilag D) baserer sig alene på den nye § 49
a i straffuldbyrdelsesloven, som fsva. sagsøger er i strid med Den
Europæiske Menneskerettighedskon-ventions artikel 7, stk. 1, og
dertilhørende praksis.” Dette anbringende er senere blevet udvidet.

Efter anmodning fra Kriminalforsorgen blev fristen for indgivelse af på-
standsdokument til forlænget til den 26. april 2022.

Den 3. maj 2022 genoptog retten forberedelsen med afklaring af
spørgsmålet om eventuel henvisning af sagen til landsretten.

Sagsøger fastholdt sit anbringende om, at straffuld-byrdelserslovens §
49a strider mod EMRK art. 7, stk. 1.

Idet sagen angår fortolkning af om straffuldbyrdelseslovens § 49 a, der
trådte i kraft den 1. februar 2022, og da sagen herved er af principel ka-
rakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen,
finder retten at betingelserne for at henvise sagen til Østre Landsret er



3

opfyldt, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1.”

Parternes påstande og anbringender i hovedsagen
Sagsøger har nedlagt påstand om, at Direktoratet for Kri-minalforsorgen skal
anerkende, at afgørelserne om udgang er ugyldige, og at sagerne hjemvises til
fornyet behandling.

Til støtte for de nedlagte påstande har Sagsøger overordnet gjort gældende, at
udgangsafslagene af 21. januar 2021 og 7. juli 2021 ikke base-rer sig på et aktuelt,
konkret og samlet skøn. Det understreges af, at afslagene er identiske. Direktoratet
har tillagt retshåndhævelseshensyn og misbrugshensyn for stor vægt. Der er i
afslagene ikke er taget højde for proportionalitetshensy-net, navnlig når der henses
til, at han har afviklet relativt mange såkaldte § 31-udgange til diverse formål.
Den manglende proportionalitet i udgangsafslagene kommer også til udtryk ved,
at han som livstidsdømt som udgangspunkt ikke kan prøveløslades, før han er
tilstrækkeligt udsluset. En langsommelig udslus-ning er derfor med til at forlænge
den samlede frihedsberøvelse, hvilket er i strid med EMRK art. 7. Fængslet har
endvidere, på trods af direktoratets afslag, både forud for afslagene og
efterfølgende indstillet til udgange.

Udgangsafslaget af 17. februar 2022 baserer sig alene på den nye bestemmelse i
straffuldbyrdelseslovens § 49 a, som i forhold til brugen specifikt på ham strider
mod Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 7, stk. 1, og den
dertilhørende praksis. Der er de facto tale om strafforlængelse med tilbagevir-
kende kraft. Kriminalforsorgen har således forinden haft mulighed for at op-starte
et udgangsforløb efter 5 år og 4 måneders afsoning, jf. § 24, stk. 1, nr. 3, i
udgangsbekendtgørelse nr. 182 af 26. februar 2019.

Direktoratet for Kriminalforsorgen har nedlagt påstand om frifindelse og har
overordnet gjort gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte direktora-tets
afgørelser af 21. januar 2021 og 7. juli 2021. Direktoratet har i overensstem-melse
med lovens klare ordlyd og forarbejder foretaget en samlet risikovurde-ring i lyset
af Sagsøgers forhold. Der er i denne vurdering alene inddraget lovlige og saglige
hensyn, ligesom den endelige afvejning af disse hensyn falder inden for det skøn,
som direktoratet er nærmest til at fore-tage.

Det følger af straffuldbyrdelseslovens § 46, stk. 1, at tilladelse alene kan gives,
såfremt der ikke er bestemte grunde til at antage, at den indsatte i forbindelse med
udgang vil misbruge tilladelsen, og såfremt hensynet til retshåndhævelsen ikke i
øvrigt taler imod. Direktoratet har ved at inddrage misbrugs- og rets-
håndhævelseshensynet alene gjort, hvad loven dikterer. Det følger endvidere af
straffuldbyrdelseslovens § 46, stk. 2, nr. 1, at det skal tillægges særlig vægt, at den
indsatte er dømt for farlig kriminalitet og ikke har været løsladt i tiden mel-



4

lem dom og strafudståelse, hvilket er tilfældet her. Skønnet er udøvet under
inddragelse af alle relevante og saglige hensyn. At der ligger den samme be-
grundelse bag begge afgørelser, kan ikke føre til andet resultat. Det er blot ud-tryk
for, at der ikke i perioden mellem afgørelserne er fremkommet nye eller ændrede
forhold, der kan begrunde et andet udfald.

Sagsøger har i henhold til udgangsbekendtgørelsens § 31, stk. 1, nr. 3 og 4,
afviklet udgange i forbindelse med fremmøde i retten og i for-bindelse med
lægebehandling, der ikke hensigtsmæssigt har kunnet finde sted i fængslet. Der er
ved de såkaldte § 31-udgange tale om udgange til et særligt formål, der ikke kan
sammenlignes med den foreliggende situation.

Afgørelsen af 17. februar 2022 er truffet i medfør af straffuldbyrdelseslovens § 49
a. Bestemmelsen udgør ikke i sig selv og medfører heller ikke i praksis en ”straf” i
Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 7’s forstand, idet den
alene regulerer fuldbyrdelsen af en allerede idømt straf . Det følger af Den
Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, herunder dommen af 12.
februar 2008 i sagen Kafkaris mod Cypern, at det er uden betydning, om reglerne
medfører, at afsoningen måtte blive underlagt skærpede regler, når blot reglerne
ikke medfører, at straffen forlænges, og den idømte straf derfor hverken
redefineres eller modificeres. At der er meddelt afslag på udgang, har ingen
indflydelse på længden af den idømte straf. At gennemsnitsafsoningsti-den
(potentielt) vil kunne forlænges, har sammenhæng med reglerne om prøve-
løsladelse, herunder at den dømtes forhold ikke gør løsladelse utilrådelig. Den-ne
omstændighed gør dog ikke, at artikel 7 aktualiseres. Der er således intet grundlag
for at antage, at artikel 7’s forbud mod strafskærpelse med tilbagevir-kende kraft
skulle finde anvendelse i denne sag.

Parternes bemærkninger til spørgsmålet om henvisning
Direktoratet for Kriminalforsorgen har anmodet om, at sagen henvises til be-
handling ved landsretten i 1. instans, og har til støtte herfor navnlig gjort gæl-
dende, at sagsøgerens anbringender vil føre til en prøvelse af foreneligheden af
straffuldbyrdelseslovens § 49 a med Den Europæiske Menneskerettighedskon-
ventions artikel 7. Der vil således skulle foretages en prøvelse af en lovbestem-
melses forenelighed med Danmarks internationale forpligtelser. Straffuldbyr-
delseslovens § 49 a trådte i kraft den 1. februar 2022, og der er ikke tidligere fo-
retaget en sådan domstolsprøvelse af bestemmelsen. En stillingtagen hertil vil
være af principiel karakter og vil kunne få indflydelse på ikke blot fremtidige
sammenlignelige sager, men også den danske lovgivning.

Sagsøger har protesteret mod anmodningen om henvisning og har i den
forbindelse navnlig anført, at anmodningen er fremsat for sent, jf. retsplejelovens
§ 226, stk. 3, men at man er indforstået med, at sagen kan be-handles kollegialt.



5

Landsrettens begrundelse og resultat
Efter retsplejelovens § 226, stk. 5, skal landsretten af egen drift påse, at betingel-
serne for at henvise sagen til behandling ved landsretten i 1. instans, jf. retsplej-
elovens § 226, stk. 1, er opfyldt.

Sagen drejer sig om, hvorvidt Direktoratet for Kriminalforsorgens afslag på ud-
gang er ugyldige.

Straffuldbyrdelseslovens § 49 a blev indført ved lov nr. 157 af 31. januar 2022,
som trådte i kraft den 1. februar 2022. Der er i lovens forarbejder (lovforslag nr. L
76 af 10. november 2021) bl.a. gjort bemærkninger om formålet med bestem-
melsen og bestemmelsens anvendelse på personer, der var idømt livstidsstraffe
eller forvaring forud for lovens ikrafttrædelse. Den Europæiske Menneskeret-
tighedsdomstol har endvidere i flere afgørelser, bl.a. i Kafkaris mod Cypern
(21906/04) og Del Río Prada mod Spanien (42750/09), fastlagt anvendelsesom-
rådet for forbuddet mod bl.a. strafskærpelse med tilbagevirkende kraft i Den
Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 7, stk. 1, herunder i hvilket
omfang bestemmelsen finder anvendelse på ændringer vedrørende fuldbyrdel-sen
af en idømt straf.

På denne baggrund og efter en samlet vurdering af sagen i øvrigt finder lands-
retten, at sagen ikke rejser sådanne principielle spørgsmål, at betingelserne for at
henvise sagen til landsretten i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1, er op-fyldt.

Sagen sendes derfor tilbage til byretten til fortsat behandling.

THI BESTEMMES:

Landsretten afviser at behandle sagen i 1. instans og sender sagen til byretten til
fortsat behandling.