Højesteret afviser anke af sag, jf. retsplejelovens § 368, stk. 6, 2. pkt., jf. stk. 4, 2. pkt. i sag om, hvorvidt sagsøger under sin ansættelse hos et vikarbureau var omfattet af vikarloven/funktionærloven
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Ansættelsesforhold;

/

HØJESTERETS KENDELSE
afsagt mandag den 13. februar 2023

Sag BS-32191/2022-HJR

HK Danmark som mandatar for
Appellant, tidligere Sagsøger
(advokat Jacob Goldschmidt)

mod

Dansk Erhverv Arbejdsgiver som mandatar for
Adecco A/S
(advokat Jesper Schäfer Munk)

I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 15. august 2022 (BS-
13671/2021-SHR).

I denne afgørelse har deltaget tre dommere: Jan Schans Christensen, Kurt
Rasmussen og Jens Kruse Mikkelsen.

Påstande
Appellanterne, HK Danmark som mandatar for Appellant, tidligere Sagsøger, har
nedlagt påstand om, at Højesteret bør antage sagen til realitetsbehandling.

Indkærede, Dansk Erhverv Arbejdsgiver som mandatar for Adecco A/S, har ud-talt
sig imod, at sagen realitetsbehandles af Højesteret.

Sagsfremstilling
HK Danmark som mandatar for Appellant, tidligere Sagsøger anlagde den 18.
februar 2021 ved Retten på Frederiksberg sag mod Dansk Erhverv Arbejdsgiver
som mandatar for Adecco med påstand om bl.a. betaling af erstatning for løn i
opsigelsesperioden og løn under sygdom. Retten på Frederiksberg henviste ved
kendelse af 7. april 2021 sagen til behandling ved Sø- og Handelsretten.



/

2

Sagen angik navnlig, om Appellant, tidligere Sagsøger under sin ansættelse i vi-
karbureauet Adecco var omfattet af vikarloven, uanset at hans ansættelsesfor-hold
varede uden afbrydelser fra den 1. december 2016 til den 31. juli 2020, og at han i
samme periode var udsendt til samme brugervirksomhed (The Boeing Company).

Sø- og Handelsretten afsagde dom i sagen den 15. august 2022. Af dommen
fremgår bl.a.:

”To dommere – Mads Bundgaard Larsen og Anne Windfeldt Trolle –
udtaler:

Vikarloven, som trådte den 1. juli 2013, har til formål at gennemføre Eu-
ropa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/104/EF af 19. november 2008
om vikararbejde (vikardirektivet), jf. lovforslaget til vikarloven, Folke-
tingstidende 2012-13, Tillæg A, L 209 som fremsat.

Af vikarlovens § 1, stk. 1, som svarer til vikardirektivets artikel 1, stk. 1,
fremgår, at loven finder anvendelse på vikarer, som har indgået en ar-
bejdsaftale eller et ansættelsesforhold med et dansk eller udenlandsk vi-
karbureau og af vikarbureauet udsendes til brugervirksomheder i Dan-
mark for midlertidigt at udføre arbejdsopgaver under disses tilsyn og
ledelse.

Hovedspørgsmålet er herefter, om Appellant, tidligere Sagsøger var
udsendt for midler-tidigt at udføre arbejdsopgaver hos Boeing, eller om
hans udsendelse til Boeing ikke kan anses for midlertidig i vikarlovens og
direktivets for-stand.

For at besvare dette spørgsmål er det relevant tillige at inddrage vikar-
lovens § 3, stk. 4 og 5, som har baggrund i vikardirektivets artikel 5, stk.
5, henholdsvis artikel 5, stk. 3.

Af vikarlovens § 3, stk. 4, fremgår, at et vikarbureau ikke må anvende
successive udsendelser af en vikar uden saglig begrundelse herfor. Af § 3,
stk. 5, fremgår, at blandt andet § 3, stk. 4, ikke finder anvendelse, hvis
vikarbureauet omfattes af eller har tiltrådt en kollektiv overenskomst, som
er indgået af de mest repræsentative arbejdsmarkedsparter i Dan-mark, og
som gælder på hele det danske område, hvorved den gene-relle beskyttelse
af vikarer respekteres.

Det er ubestridt, at Appellants, tidligere Sagsøger ansættelse hos Adecco
var omfattet af Funktionæroverenskomsten for Handel, Viden og Service
2017-20 mel-



/

3

lem Dansk Erhverv Arbejdsgiver og HK Privat og HK Handel, som op-
fylder kravene i vikarlovens § 3, stk. 5, og at denne overenskomst ikke er
brudt.

Som anført har vikarlovens § 3, stk. 4 og 5, baggrund i vikardirektivets
artikel 5, stk. 5, henholdsvis artikel 5, stk. 3.

Vikardirektivets artikel 5 angår princippet om ligebehandling, og det
fremgår af artikel 5, stk. 1, at de væsentlige arbejds- og ansættelsesvil-kår,
der gælder for vikaransatte under deres udsendelse til en bruger-
virksomhed, mindst skal svare til dem, der ville være gældende, hvis de
vikaransatte havde været ansat direkte af denne virksomhed til udfø-relse
af samme arbejdsopgave.

Af vikardirektivets artikel 5, stk. 3, fremgår, at medlemsstaterne efter
høring af arbejdsmarkedets parter kan give disse mulighed for på det
relevante niveau og på betingelser, som medlemsstaterne fastsætter, at
videreføre eller indgå kollektive overenskomster, hvorved der, samtidig
med at den generelle beskyttelse af vikaransatte respekteres, kan indfø-res
ordninger vedrørende vikaransattes arbejds- og ansættelsesvilkår, som kan
afgive fra dem, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1.

Af vikardirektivets artikel 5, stk. 5, fremgår, at medlemsstaterne skal
træffe passende foranstaltninger i overensstemmelse med national lov
og/eller praksis med henblik på at forebygge misbrug ved anvendelse af
artikel 5 og navnlig forebygge successive udsendelser, der har til for-mål
at omgå dette direktivs bestemmelser.

EU-Domstolen har i navnlig to domme beskæftiget sig med udtrykket
”midlertidigt” i vikardirektivets artikel 1 og foranstaltninger med hen-blik
på at forebygge successive udsendelser af vikarer med henblik på at omgå
vikardirektivets bestemmelser, jf. vikardirektivets artikel 5, stk. 5.

I Domstolens dom af 14. oktober 2020 i sag C-681/18 (sagen mod KG)
udtalte Domstolen om artikel 5, stk. 5, første punktum, at bestemmelsen
ikke er til hinder for en national lovgivning, der ikke fastlægger græn-ser
for successive udsendelser af en og samme vikaransatte til en og samme
brugervirksomhed, og som ikke bestemmer, at brugen af vikar-arbejde kun
er lovlig, såfremt de tekniske, produktionsmæssige eller or-ganisatoriske
hensyn eller det behov for at erstatte arbejdstagere, som begrunder denne
brug, angives. Bestemmelsen skal derimod fortolkes således, at den er til
hinder for, at en medlemsstat undlader at træffe foranstaltninger med
henblik på at sikre, at karakteren af vikararbejdet



/

4

forbliver midlertidig, og for en national lovgivning, som ikke fastsætter
nogen foranstaltninger med henblik på at forebygge successive udsen-
delser af en og samme vikaransatte til en og samme brugervirksomhed
med det formål at omgå bestemmelserne i direktiv 2008/104.

I Domstolens dom af 17. marts 2022 i sag C-232/20 (sagen mod Daimler)
(foreløbig udgave) fremgår det af præmis 50, at den forelæggende ret med
sit spørgsmål om vikardirektivets artikel 1 ikke ønskede at få op-lyst, om
udsendelsen af den pågældende vikaransatte var omfattet af direktivets
anvendelsesområde, men derimod om denne udsendelse stadig kunne
være ”midlertidig” i direktivets forstand, eller om den tværtimod udgjorde
misbrug på grund af de successive fornyelser af ar-bejdstagerens
udsendelse, som resulterede i en udsendelsesperiode på 55 måneder.
Domstolen anførte herefter i præmis 51, at det nævnte spørgsmål således
nærmere bestemt havde til formål at afgøre, om så-danne fornyelser under
omstændigheder som de i hovedsagen om-handlede kunne udgøre
misbrug af successive udsendelser af en vikar-ansat som omhandlet i
direktivets artikel 5, stk. 5.

I præmis 53 – 56 i sagen mod Daimler anførte Domstolen følgende:

”53. Indledningsvis bemærkes for det første, at direktiv 2008/104 ikke har
til formål specifikt at definere varigheden af udsendelsen af en vi-karansat
til en brugervirksomhed, ud over hvilken denne udsendelse ikke længere
kan kvalificeres som »midlertidig«. Det skal således fast-slås, at hverken
artikel 1, stk. 1, i direktiv 2008/104, der som anført i denne doms præmis
30 henviser til udsendelsen af arbejdstagere til bru-gervirksomheder med
henblik på at arbejde »midlertidigt«, eller nogen anden bestemmelse i
dette direktiv fastsætter en varighed, ud over hvil-ken en udsendelse ikke
længere kan kvalificeres som »midlertidig«. På samme måde er der ingen
bestemmelse i det nævnte direktiv, der på-lægger medlemsstaterne en
forpligtelse til i national ret at fastsætte en sådan varighed.

54. For det andet pålægger artikel 5, stk. 5, første punktum, i direktiv
2008/104, der bl.a. pålægger medlemsstaterne at træffe passende foran-
staltninger med henblik på at forebygge successive udsendelser, der har til
formål at omgå dette direktivs bestemmelser, ikke disse medlemssta-ter at
begrænse antallet af successive udsendelser af en og samme ar-bejdstager
til en og samme brugervirksomhed, lige så lidt som bestem-melsen
fastsætter specifikke foranstaltninger, som medlemsstaterne skal vedtage
med henblik herpå, herunder med henblik på at forebygge misbrug (jf. i
denne retning dom af 14.10.2020, KG (Successive udsen-



/

5

delser i forbindelse med vikaransættelse), C-681/18, EU:C:2020:823,
præmis 42 og 44).
…

56. Som Domstolen allerede har fastslået, pålægger artikel 5, stk. 5, før-ste
punktum, i direktiv 2008/104 ikke desto mindre medlemsstaterne at træffe
passende foranstaltninger med henblik på at forebygge succes-sive
udsendelser, der har til formål at omgå alle dette direktivs bestem-melser.
Medlemsstaterne skal navnlig sikre, at vikararbejdet hos en og samme
brugervirksomhed ikke ender med at blive en permanent situa-tion for den
vikaransatte (dom af 14.10.2020, KG (Successive udsendel-ser i
forbindelse med vikaransættelse), C-681/18, EU:C:2020:823, præmis 55
og 60).”

I sin konklusion fastslog Domstolen blandt andet, at:

”Artikel 1, stk. 1, og artikel 5, stk. 5, i direktiv 2008/104 skal fortolkes så-
ledes, at fornyelsen af successive udsendelser til den samme stilling hos
en brugervirksomhed i en periode på 55 måneder udgør et misbrug af
sådanne udsendelser af en vikaransat, såfremt de successive udsendel-ser
af en og samme vikaransatte til en og samme brugervirksomhed fø-rer til
en tjenesteperiode hos denne virksomhed, der er længere, end hvad der
med rimelighed kan anses for »midlertidigt« under hensynta-gen til alle
relevante omstændigheder, der navnlig omfatter sektorens særlige forhold,
og – inden for de nationale retlige rammer – såfremt der ikke er givet
nogen objektiv forklaring på, hvorfor den berørte bru-gervirksomhed tyer
til flere på hinanden følgende kontrakter om vikar-arbejde, hvilket det
tilkommer den nationale ret at afgøre.”

På ovenstående baggrund er det vores opfattelse, at den beskyttelse, som
Appellant, tidligere Sagsøger søger i denne sag mod fire successive
udsendelser som vikar i en samlet periode på 3 år og 8 måneder, skal
søges i vikarlovens § 3, stk. 4 og 5, som implementerer vikardirektivets
artikel 5, stk. 5, hen-holdsvis artikel 5, stk. 3. Da relevante parter på
arbejdsmarkedet i Dan-mark har valgt en model, hvor man fraviger
beskyttelsen i vikarlovens § 3, stk. 4, for i stedet at lægge beskyttelsen af
vikarer på dette område i en kollektiv overenskomst, betyder det, at
Appellant, tidligere Sagsøger i denne sag må søge sin beskyttelse mod
konsekvenserne af de successive udsendelser som vikar i
Funktionæroverenskomsten, som ubestridt ikke er brudt i sagen.

På den anførte baggrund finder vi, at Appellants, tidligere Sagsøger
ansættelse i Adecco A/S var omfattet af vikarloven.



/

6

For så vidt angår spørgsmålet om funktionærlovens anvendelse bemær-ker
vi som i sagen BS-322/2021-SHR (Sø- og Handelsrettens dom af 18.
august 2021), at det følger af forarbejderne til vikarloven med omtale af
Højesterets tidligere dom trykt i UfR 1997.1495, at vikarer ikke er funk-
tionærer, da de ikke er i en tjenestestilling, hvilket gælder uanset karak-
teren af det arbejde, de udfører i brugervirksomheden, jf. Folketingsti-
dende 2012-13, Tillæg A, L 209 som fremsat, afsnit 3.2.1, i de alminde-
lige bemærkninger.

På denne baggrund og under henvisning til det, vi har anført ovenfor om
vikarlovens konkrete anvendelse i sagen, finder vi, at Appellants, tidligere
Sagsøger ansættelse ikke var omfattet af funktionærloven, da han ikke
indtog en tjenestestilling i forhold til Adecco A/S eller Boeing, jf.
funktionærlo-vens § 1, stk. 2.

Lov om tidsbegrænset ansættelse finder ikke anvendelse på lønmodta-
gere, der er omfattet af vikarloven, jf. § 2, stk. 2, nr. 1, i lov om tidsbe-
grænset ansættelse.

Endelig bemærker vi, at § 9 i Appellants, tidligere Sagsøger
ansættelseskontrakt, om at ansættelsesforholdet efter en prøvetid kan
opsiges af begge parter i overensstemmelse med funktionærlovens
opsigelsesvarsler, må forstås som en bestemmelse, der regulerer opsigelser
inden for den tidsbe-grænsede ansættelse, som kontrakten angår. Denne
bestemmelse med-fører med andre ord ikke en pligt til at opsige den
tidsbegrænsede kon-trakt med funktionærlovens varsel for at bringe den
tidsbegrænsede kontrakt til ophør i overensstemmelse med dens ordlyd.
Af de anførte grunde stemmer vi for at frifinde Adecco.

Dommer Byrial Bjørst udtaler:

Brugervirksomheden Boeing kunne løbende disponere over Appellant,
tidligere Sagsøger arbejdsindsats og give ham instrukser. Appellant,
tidligere Sagsøger fik almindelig løn, og Boeing stillede driftsmateriel til
rådighed. Appellant, tidligere Sagsøger var for-pligtet til at udføre arbejdet
personligt. Appellant, tidligere Sagsøger var kontraktligt for-pligtet til at
arbejde og kunne kun afslutte arbejdsforholdet med respekt af
funktionærlovens varsel. På den baggrund må det konstateres, at
Appellants, tidligere Sagsøger ansættelsesforhold var omfattet af
funktionærloven jf. U 1997.1495H modsætningsvis. Det ændrer ikke på
denne konklusion, at pligter og rettigheder som arbejdsgiver var delt
mellem Adecco og Boe-ing.

Som funktionær var Appellant, tidligere Sagsøger berettiget til løn under
sygdom.



/

7

Ansættelse uden tidsbegrænsning er den almindelige ansættelsesform i
dansk ansættelsesret. Den almindelige ansættelsesform kan fraviges ek-
sempelvis ved tidsbegrænsning eller vikaransættelse, men en sådan fra-
vigelse forudsætter, at kravene ved anvendelse af denne fravigende an-
sættelsesform er opfyldt.

Vikarloven bestemmer i § 1, stk. 1 at den finder anvendelse, når vikarer
”udsendes til brugervirksomheder i Danmark for midlertidigt at udføre
arbejdsopgaver under disses tilsyn og ledelse.”

Det er en forudsætning for anvendelse af vikarloven, at vikaren midler-
tidigt udfører arbejdsopgaverne. Som det fremgår af ordlyden, må det
opfattes som centralt, at vikaren kun arbejder midlertidigt. Derimod har
det mindre betydning, om arbejdsopgaven i sig selv er midlertidig.

Appellants, tidligere Sagsøger ansættelse varede 3 år og 8 måneder.
Uanset om de 4 for-længelser var objektivt begrundede eller ej, så er en så
langvarig ansæt-telse ikke midlertidig. Appellants, tidligere Sagsøger
ansættelse var som følge heraf ikke omfattet af vikarloven.

Appellants, tidligere Sagsøger ansættelse hos Adecco med udlån til
Boeing blev forlæn-get 4 gange. Antallet af forlængelser medførte, at det
var usikkert for Appellant, tidligere Sagsøger, om ophøret af en
forlængelse reelt også medførte, at han skulle fratræde. På baggrund heraf
og for at undgå omgåelse af funktio-nærlovens opsigelsesvarsler, må der
stilles krav om, at ansættelsesfor-holdet skulle afsluttes med en egentlig
opsigelse.

Mailkorrespondancen fra april 2020 har ikke en sådan klarhed, at det
måtte stå klart for Appellant, tidligere Sagsøger, at ansættelsen hos
Adecco ville blive af-sluttet med udgangen af juli 2020. Appellant,
tidligere Sagsøger har forklaret, at det var i juni 2020, at det gik op for
ham, at ansættelsesforholdet ville ophøre de-finitivt. Det er på dette
tidspunkt, at han kan anses som opsagt. Han er derfor berettiget til
erstatning for løn i opsigelsesperioden til og med oktober 2020.

Appellant, tidligere Sagsøger var arbejdstager og var ikke var omfattet af
vikarloven. Han var derfor omfattet af lov om tidsbegrænset ansættelse.
Hvis det bagvedliggende direktiv er implementeret ved kollektiv
overenskomst, bortfalder loven, og overenskomsten træder i stedet. I
denne sag er det ikke dokumenteret, at der er sket en sådan
implementering. Adecco har ikke ført det fornødne bevis for at de 4
forlængelser af de tidsbegræn-sede ansættelser i realiteten var begrundet i
objektive forhold. Appellant, tidligere Sagsøger er derfor berettiget til en
godtgørelse. Henset til, atAppellant, tidligere Sagsøger er tilkendt løn i
opsigelsesperioden, men tillige henset til den usikkerhed



/

8

forlængelserne har medført samt kravet om præventiv effekt, bør godt-
gørelsen udmåles til 1 månedsløn.

På den anførte baggrund stemmer jeg samlet set for, at Appellant, tidligere
Sagsøger til-kendes tre måneders løn i opsigelsesperioden, løn under
sygdom som opgjort og godtgørelse svarende til én månedsløn.

Det træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
…

T H I K E N D E S F O R R E T:

Adecco A/S frifindes.”

Anbringender
HK Danmark som mandatar for Appellant, tidligere Sagsøger har anført bl.a., at
betingelserne for anke til Højesteret er opfyldt, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4, idet
sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendel-sen og
retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt.

Der er ikke usikkerhed om konkrete omstændigheder i sagen, og der er behov for,
at de danske domstole generelt afklarer EU-Domstolens retningslinjer og vi-
karlovens anvendelsesområde.

Vikarloven trådte i kraft i Danmark den 1. juli 2013 og gennemfører direktiv
2008/104/EF om vikararbejde (vikardirektivet). Der er tale om en relativ ny lov, og
Højesteret har ikke tidligere afgjort sager vedrørende lovens § 1 og har ikke taget
stilling til det principielle og vidtrækkende spørgsmål om, hvornår loven finder
anvendelse ved gentagne forlængelser af vikariater.

I EU-Domstolens dom af 17. marts 2022 i sag C-232/20, præmis 40, karakterise-
rer Domstolen problemstillingen vedrørende forståelsen af begrebet ”midlerti-digt”
i vikardirektivets artikel 1, stk. 1, som en retlig kvalificering af varigheden af den i
hovedsagen omhandlede vikaransattes udsendelse til brugervirksom-heden. Det
fremgår af dommens præmis 38, at et af formålene med direktivet som anført i 12.
betragtning, er at en midlertidig arbejdstager kan udsendes til en brugervirksomhed
med henblik på midlertidigt at besætte en fast stilling, som vedkommende
efterfølgende vil kunne besætte varigt. Relateret til danske forhold ville
Appellants, tidligere Sagsøger ansættelse hos vikarbureauet Adecco, der blev
forlænget i alt 4 gange og varede uden afbrydelser fra den 1. december 2016 til den
31. juli 2020, være overgået til en tidsubegrænset ansæt-telse efter
funktionærloven, hvis Appellant, tidligere Sagsøger havde haft en midlertidig
ansættelse i brugervirksomheden. Sagen viser, at der er behov for,



/

9

at Højesteret foretaget en retlig kvalificering af ”midlertidighedsbegrebet” i vi-
karloven og direktivet.

I Danmark er der en relativ fast retlig norm for hvornår gentagne tidsbegræn-sede
forlængelser af en ansættelse omfattet af funktionærloven medfører, at an-sættelsen
overgår til at være tidsubegrænset. I praksis gælder en tommelfinger-regel om, at
tredje forlængelse af en tidsbegrænset ansættelse er en for meget. Sammenhængen
mellem disse regler og vikarloven er væsentlige for hele ar-bejdsmarkedet.

Denne sag adskiller sig fra den sag, som Højesteret afviste at behandle ved ken-
delse af 12. november 2021 (BS-32586/2021-HJR), ved at der ikke er nogen argu-
menter fra brugervirksomheden, der understøtter en konkret saglig begrun-delse
for flere på hinanden tidsbegrænsede ansættelser. Der er end ikke nogen
bevisførelse herom. Sagen er derfor helt afgørende egnet til, at Højesteret tager
stilling til sammenhængen mellem funktionærlov og vikarlov og den retlige norm
”midlertidigt” , herunder en stillingtagen til, om rammerne for ”midlerti-digt”
udvides ved vikarloven i forhold til funktionærloven.

Når EU-Domstolen i dom af 17. marts 2022 i sag C-232/20, præmis 57, anfører, at
det står medlemsstaterne frit for at fastsætte en bestemt varighed, og når det ikke er
sket ved lovgivning, må det være Højesteret, der afgør sager, der falder udenfor
lovens specifikke regulering.

Det bemærkes i den forbindelse, at toneangivende arbejdsgiver- og lønmodta-
gerorganisationer har afgivet biinterventionsindlæg i den verserende sag ved Østre
Landsret (BS-45303/2021-OLR), der angår samme problemstilling som
nærværende sag. Disse indlæg understøtter behovet for at Højesteret generelt
afklarer rammerne for ”midlertidigt” i vikarlovens § 1, stk. 1.

Det er afgørende, at der værnes om funktionærlovens ufravigelighed. Alterna-tive
ansættelsesformer uden grundlæggende beskyttelse tager om sig ikke bare i
Danmark men også andre steder i verden, hvilket eksempelvis illustreres gen-nem
platformsøkonomi mv. Hvis en traditionel funktionærbeskyttelse under-mineres via
vikaransættelser af lang varighed med gentagne forlængelser, ud-gør det et
tilsvarende problem.

Dansk Erhverv Arbejdsgiver som mandatar for Adecco har anført bl.a., at betin-
gelserne i retsplejelovens § 368, stk. 4, ikke er opfyldt, da en afgørelse af sagens
spørgsmål om vikarlovens anvendelsesområde vil bero på en konkret vurde-ring af
sagens omstændigheder. Der er allerede af den grund ikke er tale om en sag, der
bør behandles af Højesteret som 2. instans.



/

10

Dette er også fastslået af Højesteret ved kendelse af 12. november 2021 (BS-
32586/2021-HJR) i en tilsvarende sag. Hverken Sø- og Handelsrettens dom i
nærværende sag, eller de forhold, som appellanten angiver, giver anledning til at
ændre ved denne vurdering.

Sø- og Handelsrettens afgørelse er en konkret afgørelse af omstændighederne i
sagen, herunder bl.a. vikarbegrebet, sagligheden i de successive forlængelser,
omgåelsesbetragtninger mv. De konkrete omstændigheder i sagen blev pådømt
med faste holdepunkter i EU-retten, dansk lovgivning og retspraksis. Der er så-
ledes ikke tale om, at domstolene mangler den ”faste retlig norm” , som appel-
lanten efterlyser.

I EU-Domstolens dom af 17. marts 2022 i sag C-232/20, præmis 57, refereres det,
at det står medlemsstaterne frit for i egen lovgivning at fastsætte en bestemt va-
righed, ud over hvilken en udsendelse ikke længere kan anses for midlertidig.
Dette har lovgiver valgt ikke at gøre, og det er således ikke fra lovgivers side til-
tænkt, at der skal være nogen bestemt varighed som bagkant for begrebet ”mid-
lertidig” . Det er en konkret vurdering. Således fremgår det også af dommens
præmis 58, at det tilkommer de nationale retter at afgøre denne varighed ”i hvert
enkelt tilfælde under hensyntagen til alle relevante omstændigheder” .

Når Sø- og Handelsretten i nærværende sag angiver begrebet ”midlertidig” som
hovedproblemstillingen, er det med henvisning til fortolkningen af vikar-lovens §
1, der angiver vikarlovens anvendelsesområde. Retstilstanden omkring
funktionærlovens anvendelse på vikarbureauvikarer, har Højesteret allerede ta-get
stilling til i UfR 1997.1495, som efterfølgende har udmøntet sig i domsprak-sis hos
de lavere retsinstanser. Spørgsmålet om funktionærlovens anvendelse på
vikarbureauvikarer er således ikke en principiel problemstilling, men en konkret
vurdering, som den afgørende retsinstans i nærværende sag skal for-holde sig til.

Højesterets begrundelse og resultat
Af retsplejelovens § 368, stk. 4, 2. pkt., som affattet ved lov nr. 84 af 28. januar
2014 om ændring af retsplejeloven mv. (Sagstilgangen til Højesteret), fremgår, at
domme, der er afsagt af Sø- og Handelsretten, kan ankes til Højesteret,

”hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for rets-
anvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig ræk-
kevidde i øvrigt, eller hvis andre særlige grunde i øvrigt taler for, at sa-gen
behandles af Højesteret som 2. instans.”

Hovedspørgsmålet i sagen er, om appellanten ”midlertidigt” udførte arbejdsop-
gaver hos den virksomhed, han var udsendt til, jf. vikarlovens § 1, stk. 1.



/

11

Som fastslået af Højesteret i kendelse af 12. november 2021 (BS-32586/2021-
HJR) og af EU-Domstolen i dom af 17. marts 2022 i sag C-232/20, præmis 63,
beror af-gørelsen af dette spørgsmål på en konkret vurdering af sagens
omstændighe-der.

Herefter, og da der ikke i øvrigt ses at foreligge særlige grunde, som taler for, at
sagen skal behandles af Højesteret som 2. instans, afviser Højesteret anken, jf.
retsplejelovens § 368, stk. 6, 2. pkt., jf. stk. 4, 2. pkt.

THI BESTEMMES:

Denne ankesag afvises fra Højesteret.



/