Landsrettens dom i sag om fastsættelse af godtgørelse for tvangsfiksering, stadfæstes med den ændring, at beløbet forhøjes, således at Region Sjælland til appellanten skal betale 40.000 kr.
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Adm. frihedsberøvelse
Sagsemner: Erstatning uden for kontrakt;
Forvaltningsret;
Menneskerettigheder;
Sociale forhold og sundhedsforhold;

HØJESTERETS DOM
afsagt tirsdag den 10. maj 2022

Sag BS-20222/2021-HJR
(2. afdeling)

Appellant, tidligere Sagsøger
(advokat Claus Bonnez, beskikket)

mod

Region Sjælland
(advokat Helge Poulsen)

I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Næstved den 3. september 2019
(BS-14701/2019-NAE) og af Østre Landsrets 14. afdeling den 6. oktober 2020
(BS-42616/2019-OLR).

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Jens Peter Christensen, Hanne
Schmidt, Oliver Talevski, Kristian Korfits Nielsen og Rikke Foersom.

Sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.

Påstande
Appellant, tidligere Sagsøger har gentaget sin påstand for landsret-
ten om, at indstævnte, Region Sjælland, skal betale 140.000 kr. med procesrente
fra den 2. april 2019.

Region Sjælland har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.

Anbringender
Appellant, tidligere Sagsøger har anført navnlig, at der ved udmåling af godtgørel-
sen må lægges afgørende vægt på, at både iværksættelsen og opretholdelsen af



2

tvangsfikseringen var ulovlig, og at han dermed var tvangsfikseret med urette i
hele perioden.

Ved udmåling af godtgørelsen må der også lægges vægt på, at Sikringsafdel-
ingen har adgang til at anvende andre mindre indgribende foranstaltninger,
herunder oppegående tvangsfiksering og døraflåsning. En eventuel godkendel-
sesproces i relation til oppegående tvangsfiksering kunne være påbegyndt inden
overflytningen.

Der må endvidere lægges vægt på, at tvangsfikseringen var klart ulovlig, hvilket
støttes af, at han undervejs kunne løsnes fuldstændig flere gange. Det må desuden
indgå, at han i hele perioden blev holdt tvangsfikseret på en hvid-malet stue alene
indrettet med en fikseringsseng og et vægur og dermed uden nogen mulighed for
adspredelse (0-stue).

Det er hverken undskyldeligt eller formildende, at Sikringsafdelingen ønskede at
se ham an, da han ankom. Han forholdt sig roligt både ved ankomsten og gennem
hele fikseringsperioden. Endvidere var hans tilstand så svækket efter 13 måneders
tvangsfiksering på en retspsykiatrisk afdeling i Aalborg, at han ikke kunne udgøre
nogen fare for andre.

Godtgørelsen må fastsættes efter et skøn bl.a. i lyset af Den Europæiske
Menneskerettighedsdomstols praksis, der giver grundlag for at antage, at der i
dansk praksis udmåles for lave godtgørelser, når patienter har været ulovligt
tvangsfikseret. I dom af 15. september 2020 i sag 45439/18 (Aggerholm mod
Danmark) blev patienten, der utvivlsomt var farlig, tilkendt 10.000 euro i godt-
gørelse på baggrund af ca. 23 timers tvangsfiksering. I sagen var tvangsfikse-
ringen ikke iværksat med urette, men blot opretholdt for længe.

Region Sjælland har anført navnlig, at der ved fastsættelsen af godtgørelsen må
 
lægges vægt på, at Appellant, tidligere Sagsøger er en særlig farlig patient, som
blev modtaget på Sikringsafdelingen efter mere end et års bæltefiksering på en
lukket retspsykiatrisk afdeling.

Der må også lægges vægt på, at personalet på Sikringsafdelingen ikke kendte
Appellant, tidligere Sagsøger, der var beskrevet som konstant og uforudsigelig
farlig i sin adfærd. Selv om han ikke udviste en aktuel farlig adfærd ved modta-
gelsen på Sikringsafdelingen, var den lægefaglige vurdering, at der ikke var an-
dre muligheder end at tvangsfiksere ham til sengen, så personalet uden risici
kunne komme tæt på ham og lære ham at kende. Vurderingen var vanskelig
henset til bl.a. hans historik med gentagen personfarlig adfærd over for medpa-
tienter og personale. Han var ikke i en sådan fysisk tilstand, at han ikke kunne
udgøre en fare for personalet, og han ville have været døraflåst på egen stue uden
fælleskab, hvis der ikke var truffet beslutning om tvangsfiksering.



3

Endvidere må der lægges vægt på, at tvangsfikseringen løbende blev lempet. Kort
efter iværksættelsen blev der sat en forlænger på den ene håndrem, og den 1.
marts 2019 blev to remme løsnet. Desuden blev bælte og remme midlertidigt
fuldstændig løsnet i forbindelse med bad den 1. og 3. marts 2019.

Den godtgørelse, som landsretten har udmålt, er passende ud fra det samlede
skøn, som skal foretages. Omstændighederne i den foreliggende sag taler for, at
godtgørelsen skal udmåles væsentligt lavere end den godtgørelse på 10.000 euro,
som Menneskerettighedsdomstolen tilkendte i dommen af 15. september 2020
(Aggerholm mod Danmark), hvor patienten ikke var vurderet så konstant og
uforudsigeligt farlig, at han var anbragt på Sikringsafdelingen.

Højesterets begrundelse og resultat

Sagens baggrund og problemstilling
Appellant, tidligere Sagsøger er i henhold til farlighedsdekret af 23. marts 2018
anbragt på Sikringsafdelingen under Retspsykiatrisk afdeling, Region Sjælland.

Ved Appellants, tidligere Sagsøger ankomst til Sikringsafdelingen den 28. februar
2019 traf overlægen beslutning om at tvangsfiksere ham til sengen med bælte og
hånd- og fodremme. Han var tvangsfikseret fra den 28. februar 2019 kl. 9.15 til
den 4. marts 2019 kl. 9.25.

Det Psykiatriske Patientklagenævn traf den 21. marts 2019 afgørelse om ikke at
godkende overlægens beslutning om tvangsfiksering i den nævnte periode.
Afgørelsen blev stadfæstet af Retten i Næstved ved dom af 3. september 2019.

Parterne er ligesom for landsretten enige om, at Appellant, tidligere Sagsøger har
krav på en godtgørelse for uberettiget tvangsfiksering. Sagen angår således
alene fastsættelse af godtgørelsens størrelse.

Godtgørelsen
Appellant, tidligere Sagsøger har krav på en godtgørelse for den belastning, der
har været forbundet med den uberettigede tvangsfiksering i strid med artikel 3
i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, jf. princippet i
erstatningsansvarslovens § 26 sammenholdt med konventionens artikel 13.

Godtgørelsen må fastsættes ud fra et skøn bl.a. i lyset af konventionens artikel 41
sammenholdt med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis. Det må
således vurderes, hvad der er rimeligt efter sagens samlede omstændig-heder,
herunder Appellants, tidligere Sagsøger situation og den sammenhæng, som
krænkelsen er sket i, jf. Højesterets domme af 31. januar 2017 (UfR 2017.1314)
og af 3. februar 2021 (UfR 2021.1893).



4

Appellant, tidligere Sagsøger var som nævnt tvangsfikseret fra den 28. februar
2019 kl. 9.15 til den 4. marts 2019 kl. 9.25. Den uberettigede tvangsfiksering,
som varede fire døgn, var et alvorligt indgreb.

Vurderingen af tvangsfikseringens berettigelse var vanskelig henset til
Appellants, tidligere Sagsøger psykiske lidelse og uforudsigelige farlighed. Han
havde forud for sin ankomst til Sikringsafdelingen været indlagt på en
retspsykiatrisk afdeling i Aalborg, hvor han havde været fikseret med bælte i
mere end et år. Efter oplysningerne i sagen havde han i tiden op til anbringelsen
på Sikrings-afdelingen optrådt vred og truende og havde kastet genstande mod
personalet, og enhver aftale om løsning af fiksering havde måttet opgives.
Desuden viste en voldsrisikovurdering foretaget i slutningen af februar 2019 en
høj risiko for fremtidig vold.

Appellant, tidligere Sagsøger er som nævnt anbragt på Sikringsafdelingen i hen-
hold til farlighedsdekret, hvilket alene kan ske i ganske særlige tilfælde, hvor en
person, der er sindssyg, vedvarende udsætter andres liv eller legeme for alvor-lig
og overhængende fare, jf. psykiatrilovens § 40. Det må lægges til grund, at han
som følge af sin særlige farlighed og adfærd i tiden op til anbringelsen under alle
omstændigheder ville være blevet undergivet andre tvangsforan-staltninger i form
af f.eks. aflåsning af patientstue ved ankomsten til Sikringsaf-delingen.
Tvangsfikseringen blev lempet den 1. marts 2019, hvor en håndrem og en fodrem
blev løsnet, og tvangsfikseringen blev desuden løsnet i forbindel-se med bad den
1. og 3. marts 2019.

Efter en samlet skønsmæssig vurdering finder Højesteret herefter, at godtgørel-
sen bør fastsættes til 40.000 kr.

THI KENDES FOR RET:

Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at Region Sjælland inden 14 dage
efter denne højesteretsdoms afsigelse til Appellant, tidligere Sagsøger skal betale
40.000 kr. med procesrente fra den 2. april 2019.

Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for Højesteret til den anden part
eller til statskassen.