Højesteret stadfæster landsrettens dom i sagen, om den forskel med hensyn til retten til ydelser under sygefravær, som beror på medlemskab af et af de overenskomstbærende forbu... Vis mere
Ret: Højesteret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Ansættelsesforhold;
Menneskerettigheder;

UDSKRIFT
AF

HØJESTERETS DOMBOG

HØJESTERETS DOM
afsagt torsdag den 4. juni 2015

Sag 69/2014

(1. afdeling)

Fagforeningen Danmark som mandatar for

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og Appellant 2, tidligere Sagsøger 2

(advokat Mikael Marstal)

mod

DI som mandatar for DS Smith Packaging Denmark A/S

(advokat Annette Fæster Petersen)

Biintervenient til støtte for DI: Landsorganisationen i Danmark (LO)

(advokat Peter Nisbeth)

I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 14. marts 2014.

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen,

Thomas Rørdam, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen.

Påstande mv.

Appellanten, Fagforeningen Danmark som mandatar for Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og

Appellant 2, tidligere Sagsøger 2, har nedlagt påstand om, at DS Smith Packaging Denmark A/S

skal betale 19.049 kr. til Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og 7.848 kr. til Appellant 2, tidligere

Sagsøger 2, begge beløb med procesrente fra den 16. august 2012.

Indstævnte, DI som mandatar for DS Smith Packaging Denmark A/S, har påstået frifindelse.



- 2 -

DS Smith Packaging Denmark har opfyldt landsrettens dom, og Appellant 1, tidligere Sagsøger

1 og Appellant 2's, tidligere Sagsøger 2 betalingspåstande er ændret som følge heraf, idet

anbringendet om, at selskabet var be-rettiget til at kræve den allerede udbetalte supplerende

sygehjælp tilbage, er frafaldet for Hø-jesteret. Der er mellem parterne enighed om den

beløbsmæssige opgørelse af kravene for Højesteret.

Fagforeningen Danmark har som mandatar for Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og Appellant 2,

tidligere Sagsøger 2 frafaldet an-bringendet om, at forskelsbehandlingen ikke har hjemmel i

emballageoverenskomsten.

Retsgrundlag

§§ 1, 2 og 4 c i foreningsfrihedsloven (lovbekendtgørelse nr. 424 af 8. maj 2006 om for-

eningsfrihed på arbejdsmarkedet) lyder:

”§ 1. En arbejdsgiver må ikke undlade at ansætte en ansøger til en ledig stilling eller af-
skedige en lønmodtager, fordi denne er medlem af en forening eller en bestemt for-ening.

§ 2. En arbejdsgiver må ikke undlade at ansætte en ansøger til en ledig stilling eller af-
skedige en lønmodtager, fordi denne ikke er medlem af en forening eller af en bestemt
forening.

§ 4 c. Bestemmelser i kollektive overenskomster eller aftaler, der forpligter en arbejds-
giver til udelukkende eller fortrinsvis at beskæftige lønmodtagere, der er medlem af en
forening eller en bestemt forening, er ugyldige. Tilsvarende gælder bestemmelser i kol-
lektive overenskomster eller aftaler, der berettiger eller forpligter en arbejdsgiver til
udelukkende eller fortrinsvis at beskæftige lønmodtagere, der ikke er medlem af en for-
ening eller en bestemt forening.
Stk. 2. Bestemmelser i kollektive overenskomster eller aftaler, der forpligter en løn-
modtager til udelukkende eller fortrinsvis at have beskæftigelse hos en arbejdsgiver, der er
medlem af en forening eller en bestemt forening, er ugyldige.
Stk. 3. Andre bestemmelser i kollektive overenskomster eller aftaler, der giver bestemte
fagforeninger eneret eller fortrinsret til at anvise arbejdskraft til arbejdsgivere, der er
omfattet af den kollektive overenskomst eller aftale, er ugyldige.”

Foreningsfrihedsloven blev ændret i 2006 på baggrund af lovforslag nr. L 153 af 2. februar

2006. I de almindelige bemærkninger til lovforslaget er anført følgende (Folketingstidende

2005-06, tillæg A, s. 4650-51):

”1. Indledning

Lovforslaget har til formål at bringe lov om beskyttelse mod afskedigelse på grund af
foreningsforhold (herefter foreningsfrihedsloven) i overensstemmelse med Den Euro-



- 3 -

pæiske Menneskerettighedskonventions artikel 11 om beskyttelse af foreningsfriheden,
således som den er fortolket ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 11.
januar 2006 om eksklusivaftaler på arbejdsmarkedet. På baggrund af Domstolens
afgørelse indeholder lovforslaget et forbud mod eksklusivbestemmelser på arbejdsmar-
kedet og et forbud mod, at en arbejdsgiver lægger vægt på foreningsforhold i forbin-delse
med ansættelse og afskedigelse.

2. Baggrund

2.1. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 11. januar 2006

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg har i sin dom af 11. januar 2006
(Sagsnr. 52562/99 og 52620/99) i forbindelse med to sager om eksklusivaftaler på det
danske arbejdsmarked taget stilling til rækkevidden af Den Europæiske Menneske-
rettighedskonventions artikel 11 om beskyttelse af foreningsfriheden. Den ene sag ved-
rørte en lønmodtager, som blev ansat som ferieafløser i FDB’s centrallager. Den pågæl-
dende lønmodtager blev ansat på betingelse af, at vedkommende skulle være medlem af
den fagforening, som arbejdsgiveren havde indgået overenskomst med. Overenskom-sten
indeholdt en eksklusivbestemmelse, dvs. et krav om, at lønmodtageren for at være ansat
skulle melde sig ind i en bestemt fagforening. Lønmodtageren nægtede at melde sig ind i
den pågældende fagforening, og blev derfor afskediget. Den anden sag vedrørte en
gartner, som blev ansat i et gartneri på betingelse af, at vedkommende var medlem af en
bestemt fagforening, som arbejdsgiveren havde overenskomst med. Også denne
overenskomst indeholdt en eksklusivbestemmelse. Gartneren kunne ikke melde sig ud af
den pågældende fagforening uden at risikere at blive afskediget.
…

Domstolen fandt, at det forhold, at begge klagere var tvunget til at være medlem af en
bestemt fagforening, var en krænkelse af selve kernen i foreningsfriheden, som er be-
skyttet i medfør af artikel 11, der også beskytter den negative foreningsfrihed. Domsto-len
fandt endvidere, at den danske stat ved at tillade eksklusivaftaler har svigtet for-pligtelsen
til at beskytte klagernes negative fagforeningsfrihed, dvs. retten til at vælge at stå uden for
en fagforening.

2.2. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols udtalelser om de generelle princip-per
for fagforeningsfrihed

Om de generelle principper for fagforeningsfrihed udtaler Domstolen i dommen af 11.
januar 2006 blandt andet, at retten til at danne og melde sig ind i fagforeninger er et
særligt aspekt af foreningsfriheden og at det forhold, at der er tale om en frihedsrettig-hed,
indebærer et element af frit valg med hensyn til udøvelse af denne ret. Domstolen fastslår
derfor, at artikel 11 også omfatter den negative fagforeningsfrihed, dvs. retten til ikke at
blive tvunget ind i en fagforening. Domstolen udtaler endvidere, at formålet med
foreningsfrihed blandt andet er at sikre meningsfrihed, som er beskyttet efter konventi-
onens artikel 9 og 10. Meningsfrihed kan kun effektivt sikres, hvis både den positive og
den negative foreningsfrihed er beskyttet. I tilknytning hertil understreger Domstolen, at
den personlige selvbestemmelse (autonomi) er et væsentligt princip, når konventionen
fortolkes.

Domstolen udtaler endvidere, at det forhold, at en person i forbindelse med ansættelsen
- mod sin overbevisning - alligevel accepterer et krav om fagforeningsmedlemskab som



- 4 -

betingelse for ansættelse, ikke kan medføre, at personen anses for at have fraskrevet sig
sin ret til at stå uden for en fagforening. Domstolen finder således, at det er uden betyd-
ning i relation til beskyttelsen efter artikel 11, om et krav om fagforeningsmedlemskab
stilles før eller under ansættelsen.”

Højesterets begrundelse og resultat

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og Appellant 2, tidligere Sagsøger 2 var medlemmer af

Fagforeningen Danmark under deres an-sættelse hos DS Smith Packaging Denmark A/S. I deres

ansættelsesforhold gjaldt Overens-komst mellem DI Overenskomst I for Emballageindustrien,

Plastindustrien i Danmark og 3F Industri (emballage) og HK/Privat

(emballageoverenskomsten). Af § 39, stk. 1, i denne over-enskomst fremgår, at ret til

supplerende sygehjælp opnås efter 13 ugers aktivt medlemskab af 3F Industri (emballage) /

HK/Privat (MedieGrafisk). Da Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og Appellant 2, tidligere

Sagsøger 2 ikke var medlem af et af de overenskomstbærende forbund, fik de under deres

sygefravær alene sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge, mens de medarbejdere, der var

medlemmer af de overenskomstbærende forbund, fik sygeløn svarende til satsen for

sygedagpenge med til-læg af supplerende sygehjælp.

For Højesteret angår sagen, om den forskel med hensyn til retten til ydelser under sygefravær,

som beror på medlemskab af et af de overenskomstbærende forbund, er i strid med

foreningsfrihedsloven, således som loven må fortolkes i lyset af Menneskerettig-

hedskonventionens artikel 11 om foreningsfrihed.

Af de grunde, som landsretten har anført, finder Højesteret, at foreningsfrihedslovens § 4 c,

sammenholdt med § 1 og § 2, alene tager sigte på at beskytte foreningsfriheden i forbindelse

med ansættelse og afskedigelse, og at loven ikke indeholder et forbud mod forskelsbehandling

under ansættelsen.

Lovens § 4 c blev indført ved lov nr. 359 af 26. april 2006 og har efter forarbejderne til formål

at bringe dansk lovgivning i overensstemmelse med Menneskerettighedskonventionens artikel

11, således som den er blevet fortolket ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom

af 11. januar 2006 i sagen Sørensen og Rasmussen mod Danmark om eksklusivaftaler på

arbejdsmarkedet.

Menneskerettighedsdomstolen har om eksklusivaftaler fastslået, at artikel 11 i Menneskeret-

tighedskonventionen ikke kun omfatter en positiv ret til at tilslutte sig en forening, men også



- 5 -

en ret til ikke at tilslutte sig eller at udmelde sig af en forening (negativ foreningsfrihed).

Domstolen har endvidere fastslået, at det forhold, at en arbejdstager for at blive ansat eller for at

kunne opretholde sin ansættelse tvinges til at være medlem af en bestemt fagforening, er en

krænkelse af selve kernen i foreningsfriheden, som er beskyttet i medfør af artikel 11. Dom-

stolen har i den forbindelse i sin dom af 13. august 1981 i sagen Young, James og Webster mod

Storbritannien bl.a. udtalt i præmis 55, at ”a threat of dismissal involving loss of liveli-hood is a

most serious form of compulsion” , og at ”such a form of compulsion … strikes at the very

substance of the freedom guaranteed by Article 11” , jf. i samme retning præmis 61 i dom af 11.

januar 2006 i sagen Sørensen og Rasmussen mod Danmark.

Menneskerettighedsdomstolens praksis viser efter Højesterets opfattelse, at det normalt ikke vil

være i strid med artikel 11 at tillægge manglende medlemskab af en fagforening andre negative

konsekvenser for en arbejdstager, end at den pågældende ikke ansættes eller afskedi-ges, jf.

dom af 20. april 1993 i sagen Sibson mod Storbritannien, dom af 25. april 1996 i sa-gen

Gustafsson mod Sverige og afgørelse af 19. oktober 2000 i sagen Kajanen og Tuomaala mod

Finland. Spørgsmål om forenelighed med artikel 11 vil dog kunne rejses, hvis den for-

skelsbehandling, der er en følge af det manglende medlemskab af en fagforening, har den

virkning, at den reelt tvinger arbejdstageren til at melde sig ind i fagforeningen, herunder

navnlig hvis forskelsbehandlingen har en sådan karakter, at den indebærer en trussel mod

arbejdstagerens eksistensgrundlag eller har lignende indgribende karakter.

I det foreliggende tilfælde indebærer den forskelsbehandling, som Appellant 1, tidligere

Sagsøger 1 og Appellant 2, tidligere Sagsøger 2 har været udsat for, som nævnt alene, at de

under sygdom ikke har ret til den supple-rende ydelse, som emballageoverenskomsten hjemler

for medlemmer af 3F og HK. De har – på samme måde som ordningen for mange andre

arbejdstagere – under sygefravær ret til sy-geløn svarende til satsen for sygedagpenge.

Højesteret finder, at denne forskelsbehandling ikke indebærer, at Appellant 1, tidligere Sagsøger

1 og Appellant 2, tidligere Sagsøger 2 reelt tvinges til at melde sig ind i 3F eller HK, hvad de da

heller ikke har gjort. Forskelsbehandlingen udgør derfor ikke en krænkelse af

Menneskerettighedskonventionens artikel 11.

Højesteret stadfæster herefter dommen.

Ved fastsættelse af sagsomkostninger er der taget hensyn til, at der bl.a. er rejst principielle

spørgsmål om forholdet til Menneskerettighedskonventionens artikel 11.



- 6 -

Thi kendes for ret:

Landsrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for Højesteret skal Fagforeningen Danmark som mandatar for Appellant 1,

tidligere Sagsøger 1 og Appellant 2, tidligere Sagsøger 2 inden 14 dage efter denne

højesteretsdoms afsigelse betale 40.000 kr. til DI som mandatar for DS Smith Packaging

Denmark A/S. Beløbet forrentes efter rentelo-vens § 8 a .