Landsretten stadfæster byrettens afgørelse i domstolsprøvelse om godkendelse af 3 indlæggelser
Ret: Vestre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Straffesag — Vilkårs- og foranstaltningsændring
Sagsemner: Strafferetlige sanktioner og andre foranstaltninger;

K E N D E L S E

afsagt den 4. april 2019 af Vestre Landsrets 9. afdeling (dommerne Dorte Jensen, Ida

Skouvig og Henrik Bjørnager Nielsen)

i V.L. S – 2237 – 18

Anklagemyndigheden

mod

Domfældte

Født 1990

(advokat Claus Allan Bonnez, Aarhus)

Ved kendelse af 23. oktober 2018 har Retten i Viborg bestemt, at indlæggelserne af

Domfældte, der blev iværksat den 12. juni, den 21. september og den 26. september 2018,

godkendes.

Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om ophævelse af byrettens kendelse og afvis-ning,

subsidiært stadfæstelse af byrettens godkendelse af indlæggelserne.

Domfældte har nedlagt påstand om, at sagen fremmes til realitetsbehandling, og at

indlæggelserne kendes ulovlige.

Supplerende sagsfremstilling

Det fremgår af dommen af 21. november 2013, der er afsagt af Retten i Herning, at det på

baggrund af konklusionen i en retspsykiatrisk erklæring blev lagt til grund, at Domfældte var

omfattet af straffelovens § 69. Retten fandt endvidere, at det var mere for-



- 2 -

målstjenligt end straf at træffe bestemmelse om foranstaltninger efter straffelovens § 68, 2.

pkt.

Af en udtalelse af 1. september 2017 fra Læge 1, Regionspsykiatrien Midt, Klinik for

Retspsykiatri, til brug for anmodningen om foranstaltningsændring, frem-går, at Domfældte

efter dommen var indlagt fra den 17. december 2013 til den 3. januar 2014, fra den 16. april

til den 5. maj 2014, fra den 24. til den 26. maj 2014, fra den 2. til den 23. december 2016 og

fra den 13. til den 17. juli 2017. Han blev desuden indlagt på ny den 15. august 2017 og var

fortsat indlagt på tidspunktet for erklæringens afgivelse.

Forklaring

Domfældte har supplerende om indlæggelsen i juni 2018 forklaret, at han var indlagt i 3

dage. Det var en standardindlæggelse. Han havde – som han plejer at have, når han bliver

irritabel – knyttede hænder og havde sagt, at det ville have konsekvenser, men han havde

ikke til hensigt at gøre personalet noget. Personalet har ikke adgang til hans so-veværelse.

Den pågældende dag stod han og lavede mad i køkkenet, da en dame fra perso-nalet kom.

Han bad hende om at gå igen, fordi han skulle noget den aften. Det var ikke da fastslået, hvor

længe han skulle være sammen med personalet. Hvis han har et problem, klarer han det med

det samme ved at tale med personalet, og han venter således ikke med at handle til personalet

kommer. Personalet laver forskellige ting, når de kommer, fx ren-gøring af køkkenet. Den

pågældende dag kom damen ind i soveværelset. Hun sagde ikke noget særligt. De

diskuterede husreglerne. Han vil ikke have, at personalet bare kommer for at smalltalke uden

et konkret ærinde, og derfor bad han hende om at skrubbe af. Hun gav ham en husorden, som

han var uenig i, og som ikke havde været diskuteret med bebo-erne forinden. Han kan ikke

huske, hvad han konkret var uenig i i forhold til husordenen.   

I september 2018 skulle han fortælle, hvor han gik hen, når han forlod bostedet. Han er af

den opfattelse, at han derved ulovligt bliver begrænset i sin frihed. Han tager tit til By 2. Det

var personalets opfattelse, at han fortalte dem for sent, at han ville tage af sted. Han sagde

bare til dem, at han ville tage af sted, og at han ikke regnede med at komme igen foreløbig.

Han var ikke truende.



- 3 -

Retsgrundlaget

Straffelovens § 71, nu § 72, fik ved lov nr. 320 af 13. juni 1973 følgende ordlyd:

”§ 71. Bestemmelse om ændring eller om endelig ophævelse af en foran-
staltning efter §§ 68 og 69 træffes ved kendelse efter begæring fra anklage-
myndigheden, anstaltsledelsen, bistandsværgen eller den dømte. Begærin-gen
fra anstaltsledelsen, bistandsværgen eller den dømte fremsættes over for
anklagemyndigheden, der snarest muligt indbringer spørgsmålet for retten.
Tages en begæring fra bistandsværgen eller den dømte ikke til følge, kan ny
begæring ikke fremsættes, før der er forløbet et halvt år fra kendelsens afsi-
gelse.
Stk. 2. …”

Ved Rigsadvokatens cirkulære nr. 234 af 10. december 1976 om foranstaltninger over for

visse psykisk afvigende kriminelle blev der fastsat retningslinjer med hensyn til udform-

ningen af påstande om de sædvanligt forekommende foranstaltningstyper. Af cirkulæret

fremgik bl.a. følgende:

”C.b.1. Undertiden vil det stille sig så tvivlsomt, om en ambulant behand-ling
er gennemførlig, at der - navnlig når det drejer sig om tilfælde, hvor det er af
vigtighed, at indlæggelse kan ske straks uden at afvente en retskendelse
- kan være anledning til at foretrække en påstand om ambulant psykiatrisk
behandling, således at der af overlægen kan træffes bestemmelse om ind-
læggelse i psykiatrisk sygehus eller afdeling.   

C.b.2. Hvis der til den ambulante behandling er knyttet tilsyn af Kriminal-
forsorgen bør påstanden, når der er behov for umiddelbar indlæggelsesad-
gang, udformes som en påstand om ambulant psykiatrisk behandling i psy-
kiatrisk sygehus eller afdeling med tilsyn af Kriminalforsorgen, således at der
af Kriminalforsorgen i forbindelse med overlægen kan træffes bestem-melse
om indlæggelse.   

Afgørelser af dette indhold (C.b.1. og C.b.2.) indebærer, at domfældte uden
retskendelse og uden tvangsindlæggelse i henhold til sindssygeloven kan
indlægges på psykiatrisk sygehus eller afdeling om fornødent med bistand af
politiet. Sker der i disse tilfælde - hvor udgangspunktet er en ambulant
foranstaltning - hospitalsindlæggelse, skal henholdsvis overlægen og Krimi-
nalforsorgen ufortøvet tilstille statsadvokaten meddelelse om indlæggelsen.
Det påhviler herefter statsadvokaten at indbringe spørgsmålet om godken-delse
af indlæggelsen for retten i medfør af straffelovens § 72. Udskrivning til
ambulant behandling kan derimod ske uden retskendelse; til ophør af for-
anstaltningen kræves også i disse som i andre tilfælde kendelse i medfør af
straffelovens § 72.

….”



- 4 -

Ved lov nr. 438 af 31. maj 2000 om ændring af straffeloven (Tidsbegrænsning af foran-

staltninger efter straffelovens §§ 68 og 69) fik straffelovens § 72 følgende ordlyd:

”§ 72. Det påhviler anklagemyndigheden at påse, at en foranstaltning efter §§
68, 69 eller 70 ikke opretholdes i længere tid og videre omfang end nød-
vendigt.

Stk. 2. Bestemmelse om ændring eller endelig ophævelse af en foranstalt-
ning efter §§ 68, 69 eller 70 træffes ved kendelse efter anmodning fra den
dømte, bistandsværgen, anklagemyndigheden, institutionens ledelse eller
Kriminalforsorgen. Anmodning fra den dømte, bistandsværgen, institutio-nens
ledelse eller Kriminalforsorgen fremsættes over for anklagemyndighe-den, der
snarest muligt indbringer spørgsmålet for retten. Tages en anmod-ning fra den
dømte eller bistandsværgen ikke til følge, kan ny anmodning ikke fremsættes,
før der er forløbet et halvt år fra kendelsens afsigelse.

Stk. 3. … ”

Ved samme lov blev straffelovens §§ 68 a og 69 a om længstetid for foranstaltninger ind-

sat.   

Loven og det tilhørende lovforslag nr. L 144 1999/1 byggede på Straffelovrådets betænk-ning

nr. 1372/1999 om tidsbegrænsning af foranstaltninger efter straffelovens § 68 og § 69. Af

kommissoriet fremgår, at Straffelovrådet bl.a. på baggrund af en henvendelse til

Justitsministeriet fra Center for Ligebehandling af Handicappede, der ønskede en styrkelse af

udviklingshæmmede lovovertræderes retssikkerhed, blev anmodet om behandle spørgs-målet

om anvendelse af tidsubestemte foranstaltninger efter straffelovens § 68 og § 69.

Af betænkningens kapitel 2 om gældende ret mv. fremgår under pkt. 3, side 20 ff. om æn-

dring og ophævelse af idømte foranstaltninger bl.a. følgende:

”3.2.1.

…

En dom til ambulant behandling giver som udgangspunkt ikke mulighed for
hospitalsindlæggelse. Dommen kan imidlertid indeholde en udtrykkelig be-
myndigelse til at ind lægge den pågældende på hospital. Om udformningen af
anklagemyndighedens påstand i sådanne tilfælde anføres i Rigsadvoka-tens
cirkulære nr. 234 af 10. december 1976, pkt. C.b.1. og C. b.2.:

…

Det er i retspraksis antaget, at indlæggelse ifølge en dom af den ovennævnte
type efter omstændighederne kræver godkendelse efter straffelovens § 72.



- 5 -

Der kan i den forbindelse bl.a. henvises til Østre Landsrets kendelse, offent-
liggjort i Ugeskrift for Retsvæsen 1994, s. 784, hvor den pågældende var dømt
til ambulant psykiatrisk behandling, således at kriminalforsorgen i for-ening
med overlægen kunne træffe bestemmelse om indlæggelse. Landsret-ten fandt,
at spørgsmålet om rettens godkendelse af indlæggelsen skulle ske efter
reglerne i straffelovens § 72 og ikke efter reglerne i lov om frihedsbe-røvelse
og anden tvang i psykiatrien (psykiatriloven).

Endvidere kan nævnes Østre Landsrets kendelse, offentliggjort i Ugeskrift for
Retsvæsen 1995, s. 121, hvor den pågældende ligeledes var dømt til am-bulant
psykiatrisk behandling, således at kriminalforsorgen og overlægen i forening
kunne træffe bestemmelse om indlæggelse. Den dømte blev i dette tilfælde
indlagt efter egen anmodning, men udskrevet efter få dage. Lands-retten fandt
under disse omstændigheder ikke at kunne foretage en retlig prøvelse af
indlæggelsen.

Desuden kan henvises til Østre Landsrets kendelse, offentliggjort i Ugeskrift
for Retsvæsen 1995, s. 338, der også vedrørte en person, som var dømt til
ambulant psykiatrisk behandling på hospital, således at kriminalforsorgen og
overlægen i forening kunne træffe bestemmelse om indlæggelse. Den dømte
blev tvangsindlagt i henhold til dommen. Landsretten udtalte i dette tilfælde
følgende:

»Tvangsindlæggelsen af domfældte har hjemmel i den over for ham ved dom
af 28. marts 1994 iværksatte foranstaltning. Retlig prøvelse af tvangs-
indlæggelsen er efter ordlyden af straffelovens § 72 næppe påkrævet. Når
imidlertid henses til, at foranstaltningen er tidsubestemt, og til, at Den Euro-
pæiske Menneskerettighedskonvention ved lov nr. 285 af 29. april 1992 med
virkning fra den 1. juli 1992 ved indkorporering er gjort til en del af dansk ret,
findes det bedst stemmende med konventionens artikel 5, stk. 4 - idet den
aktuelle frihedsberøvelse ikke er iværksat af en dertil kompetent domstol - at
frihedsberøvelsen, der ikke henhører under lov om frihedsberø-velse og anden
tvang i psykiatrien, prøves retligt i realiteten …«.

Endelig kan henvises til Vestre Landsrets kendelse, offentliggjort i Uge-skrift
for Retsvæsen 1998, s. 1420, hvor landsretten i et lignende tilfælde bl.a.
udtalte følgende:

»Selv om det spørgsmål, der er forelagt retten, ikke vedrører en direkte af
straffelovens § 72 omfattet ophævelse eller ændring af en foranstaltning ef-ter
straffelovens §§ 68-70, der er besluttet af en domstol, findes en tidsube-stemt
indlæggelse, som den i sagen omhandlede, at kunne forelægges dom-stolene til
prøvelse, jf. U 1995.338 Ø.

Ud over en prøvelse af, om beslutningen om indlæggelse er sket på lægefag-
ligt grundlag, findes domstolsprøvelse at måtte omfatte dels en prøvelse af, om
de i dommen eller kendelsen fastsatte vilkår for indlæggelse var til stede og
dels af, om indlæggelsen var formålstjenlig til forebyggelse af yderligere
kriminalitet.«

…”



- 6 -

I lovforslag nr. L 144 1999/1 anføres herom følgende i de almindelige bemærkninger:

”3.3.1. Foranstaltninger over for sindssyge lovovertrædere

…

En dom til behandling i eller under tilsyn af hospital for sindslidende giver
hospitalets overlæge kompetence til at udskrive den dømte til behandling uden
for hospitalet, herunder ambulant behandling, og til at indlægge eller
genindlægge den pågældende på hospital. Endelig ophævelse af en sådan
foranstaltning kræver ligeledes retskendelse, jf. straffelovens § 72, stk. 1.

En dom til ambulant behandling giver som udgangspunkt ikke mulighed for
hospitalsindlæggelse. Dommen kan imidlertid indeholde en udtrykkelig be-
myndigelse til at indlægge den pågældende på hospital.

Det er i retspraksis antaget, at indlæggelse ifølge en dom af den ovennævnte
type efter omstændighederne kræver godkendelse efter straffelovens § 72.   

…

Der henvises til betænkningen s. 21-23.”

Af lovforslaget fremgår endvidere følgende om forholdet til Den Europæiske Menneskeret-

tighedskonvention:

4. Forholdet til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention

…

Hvis der derimod er tale om idømmelse af en straf, der indebærer en fri-
hedsberøvelse, som er begrundet i forhold, der kan ændre sig med tiden, f.eks.
hvis frihedsberøvelsen er begrundet i den dømtes mentale tilstand el-ler det
forhold, at den dømte anses for at udgøre en fare for andre, følger det af
konventionens artikel 5, stk. 4, at den dømte med rimelige intervaller skal have
mulighed for at få prøvet lovligheden af den fortsatte frihedsberøvelse (se
f.eks. X. mod UK, dom af 5. november 1981, Serie A nr. 46, Thynne, Wilson
og Cunnell mod UK, dom af 25. oktober 1990, Serie A nr. 190-A, og
dommene Hussein og Singh mod UK, domme af 21. februar 1996, Re-ports
1996-I, s. 252 og 280). Hvis der ikke er en sådan mulighed for prøvel-se, vil
dette efter omstændighederne kunne udgøre en krænkelse af artikel 3 (se
Hussein og Singh mod UK, domme af 21. februar 1996, Reports 1996-I, s. 252
og 280).

Bl.a. under hensyn til, at straffelovens § 72 giver mulighed for med regel-
mæssige mellemrum at forlange domstolsprøvelse af spørgsmålet om opret-
holdelse af en idømt foranstaltning, der f.eks. medfører anbringelse på hos-
pital for sindslidende, kan anvendelse af tidsubestemte foranstaltninger



- 7 -

næppe antages at rejse spørgsmål i forhold til konventionens artikel 3 eller 5,
stk. 4.

…”

Dette svarer i det væsentligt til det, der er anført i betænkningen side 30-33.

Af Rigsadvokatens cirkulære nr. 9642 af 20. december 2002 (RM nr. 5/2002) fremgår føl-

gende:

”13. Kontrol med foranstaltninger, herunder forelæggelse for retten af æn-
dringer eller forlængelse af foranstaltninger eller forlængelse af længstetid for
ophold i institution.

…

13.2. Særligt om kontrol med indlæggelser

…

Der er ikke i nærværende meddelelse fastsat en pligt for anklagemyndighe-den
til at indbringe spørgsmålet om godkendelse af indlæggelser i henhold til
dommen for retten, sådan som det var tilfældet med hensyn til indlæggel-ser i
henhold til domme til ambulant psykiatrisk behandling med mulighed for
indlæggelse (pkt. C.b.1. og C.b.2.) i det nu ophævede cirkulære nr. 234 af 10.
december 1976 om foranstaltninger over for psykisk afvigende krimi-nelle.   

Spørgsmålet om domstolsprøvelse af indlæggelser i henhold til foranstalt-
ningsdomme kan dog stadig give anledning til nogen tvivl. Der henvises
herom til det anførte i Retspsykiatri af Kramp, Lunn og Waaben, 1. udgave,
1996, side 107f, samt de der nævnte retsafgørelser. Yderligere henvises til
afgørelserne i UfR 1996.1421V og i UfR 2000.2311V. Retningslinierne ne-
denfor er derfor behæftet med en vis usikkerhed.   

Efter afgørelserne i UfR 1995.121Ø og UfR 2000.2311V er det min opfat-
telse, at indlæggelse i henhold til domme om ambulant behandling – uanset om
indlæggelsen er frivillig eller ufrivillig – ikke skal indbringes for retten,
medmindre der foreligger en klage over indlæggelsen eller en anmodning om
domstolsprøvelse.   

Hvis der af den domfældte, dennes bistandsværge eller advokat klages over
indlæggelsen eller fremsættes anmodning om domstolsprøvelse, skal sagen
derimod fremsendes til retten med en udtalelse fra anklagemyndigheden om,
hvorvidt der efter anklagemyndighedens opfattelse af retten bør tages stil-ling
til indlæggelsen. Opmærksomheden henledes i den forbindelse på, at en klage
over indlæggelse kan være udformet sådan, at der reelt er tale om en
anmodning om ændring eller ophævelse af foranstaltningen, jf. straffelovens §
72.   



- 8 -

I øvrigt henvises til bestemmelsen i retsplejelovens § 998, stk. 1, om fore-
læggelse for retten af tvist med hensyn til dommens fortolkning eller i andre
henseender. Spørgsmål om, på hvilket hospital eller afdeling indlæggelse skal
ske, vil formentlig ikke være undergivet rettens prøvelse, mens f.eks.
spørgsmålet om, hvorvidt indlæggelsen er besluttet af rette myndighed, må
antages at være undergivet rettens prøvelse, jf. herved UfR 1996.1421V.

…”

Af Rigsadvokatmeddelelsen som revideret 2. juli 2018 fremgår bl.a. følgende under punk-tet

”Psykisk afvigende kriminelle” :

”7.2.2. Domstolsprøvelse af indlæggelse

For så vidt angår spørgsmålet om domstolsprøvelse af indlæggelser i hen-hold
til foranstaltningsdomme er det Rigsadvokatens opfattelse, at indlæg-gelse i
henhold til domme om (ambulant) behandling – uanset om indlæg-gelsen er
frivillig eller ufrivillig – som udgangspunkt ikke skal indbringes for retten,
medmindre der foreligger en klage over indlæggelsen eller en anmodning om
domstolsprøvelse.

Hvis den domfældte, dennes bistandsværge eller advokat klager over ind-
læggelsen eller fremsætter anmodning om domstolsprøvelse, skal anklage-
myndigheden sende sagen til retten med principial påstand om afvisning af
sagen, subsidiært godkendelse af indlæggelsen.

Opmærksomheden henledes i øvrigt på, at en klage over indlæggelse kan være
udformet sådan, at der reelt er tale om en anmodning om ændring eller
ophævelse af foranstaltningen, jf. straffelovens § 72.

Der henvises til kendelse af 15. september 2014 fra Vestre Landsret AM2014.
09.15V. Domfældte var i juni 2012 idømt behandling på psykia-trisk afdeling
med tilsyn af Kriminalforsorgen i forbindelse med afdelingen under
udskrivning, således at Kriminalforsorgen sammen med overlægen kunne
træffe bestemmelse om genindlæggelse, jf. straffelovens § 68. I janu-ar 2014
besluttede overlægen og Kriminalforsorgen at indlægge domfældte.
Anklagemyndigheden indbragte sagen for retten i april 2014 med påstand om
afvisning, subsidiært at indlæggelsen skulle godkendes. Domfældte på-stod
frifindelse for påstanden om afvisning, subsidiært domstolsprøvelse af, om
betingelserne for frihedsberøvelse af domfældte i 6 dage i henhold til dommen
fra juni 2012 var opfyldt. Byretten fandt, at beslutningen om at indlægge
domfældte var i overensstemmelse med dommen. Domfældte havde ikke
ønsket ophævelse eller ændring af den idømte foranstaltning ef-ter
prøvelsesreglen i § 72. På den baggrund blev anklagemyndighedens af-
visningspåstand taget til følge. Landsretten stadfæstede byrettens kendelse om
afvisning.

I øvrigt henvises til bestemmelsen i retsplejelovens § 998, stk. 1, om fore-
læggelse for retten af tvist med hensyn til dommens fortolkning eller i andre
henseender. Spørgsmål om, på hvilket hospital eller afdeling indlæggelse



- 9 -

skal ske, vil formentlig ikke være undergivet rettens prøvelse, mens f.eks.
spørgsmålet om, hvorvidt indlæggelsen er besluttet af rette myndighed, må
antages at være undergivet rettens prøvelse, jf. herved U 1996.1421V.

Rigsadvokaturen skal underrettes om domstolsafgørelser af generel betyd-ning
vedrørende den retlige prøvelse af indlæggelser i henhold til foranstalt-
ningsdomme.”

Parternes synspunkter

Anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om afvisning navnlig anført, at der ikke er

hjemmel til at iværksætte domstolsprøvelse af en indlæggelse, der foretages i henhold til en

behandlingsdom, hvor den domfældte tidligere er udskrevet, men genindlægges. Det skal ses

i sammenhæng med, at domstolene, således som foranstaltningsdommene er ud-formet,

delegerer kompetencen til at træffe afgørelse til overlægen i samarbejde med Kri-

minalforsorgen.

Der er hverken i forarbejder eller retspraksis noget, der indikerer, at genindlæggelser i

henhold til behandlingsdomme kan prøves ved domstolene. Muligheden for domstolsprø-

velse efter straffelovens § 72 gælder efter bestemmelsens ordlyd alene ændringer eller op-

hævelse af foranstaltninger og ikke prøvelse af den enkelte indlæggelse. Hvis lovgiver havde

fundet, at prøvelse af genindlæggelse i henhold til en behandlingsdom var omfattet af

bestemmelsen, ville dette være sat ind i bestemmelsen eller som minimum have været

behandlet i forarbejderne. Straffelovens § 72 opererer desuden med en frist på 6 måneder

mellem hver kendelse. Henset til, at en person kan være indlagt flere gange på en 6-måneders

periode, har det tillige formodningen imod sig, at den enkelte indlæggelse kan prøves efter

straffelovens § 72. Bemærkningerne i lovforslaget til ændringen af straffelo-vens § 72 i 2000

må desuden forstås således, at § 72 set i forhold til Den Europæiske Men-

neskerettighedskonventions artikel 5, stk. 4, udgør en tilstrækkelig prøvelsesadgang under

hensyn til, at den domfældte har adgang til at få foranstaltningen prøvet med 6 måneders

mellemrum.

Retspraksis kan ikke føre til et andet resultat. Det fremgår således af en række af kendel-

serne på området, at der som udgangspunkt ikke er hjemmel til en prøvelse efter straffelo-

vens § 72. Afgørelser fra før 2000, hvorved der sker prøvelse af afgørelser om indlæggelse,

skyldes alene, at anklagemyndigheden efter Rigsadvokatens dagældende cirkulære havde

pligt til at foretage indbringelse af indlæggelser i henhold til domme til ambulant behand-



- 10 -

ling med mulighed for indlæggelse. Alle afgørelserne vedrører ambulante domme. Afgø-

relserne må ses som et udtryk for et ønske om at være på den sikre side af hensyn til rets-

sikkerheden i forhold til disse sager, hvor domstolene ikke har taget stilling til frihedsberø-

velse ved foranstaltningens indledning. Der var ikke en tilsvarende pligt til at indbringe

genindlæggelser i henhold til behandlingsdomme for retten, idet den frihedsberøvelse, der

indledningsvis finder sted, er besluttet af domstolene i forbindelse med idømmelsen af for-

anstaltningen. Der foreligger ikke bortset fra landsrettens afgørelse gengivet i TfK 2018.447

V trykte kendelser vedrørende domstolsprøvelse af genindlæggelser i henhold til en

behandlingsdom. Afgørelsen i TfK 2018.447 V blev truffet uden, at statsadvokaten havde

haft lejlighed til at udtale sig, og kan ikke anses for udtryk for gældende ret. Efter ændringen

af cirkulæret i 2002 er der kun pligt til at indbringe indlæggelser i henhold til domme om

ambulant behandling, hvor den domfældte klager eller anmoder om domstols-prøvelse.

Praksis kan derfor ikke ses som udtryk for, at der er mulighed for domstolsprø-velse i en sag

som den foreliggende.

Til støtte for, at beslutningen om indlæggelse er lovlig har anklagemyndigheden henvist til de

grunde, der er anført af byretten.

Domfældte har til støtte for, at sagen kan realitetsbehandles, navnlig anført, at

domstolsprøvelse af en indlæggelse, der er foretaget i henhold til en foranstaltningsdom, kan

ske efter straffelovens § 72.

Den omstændighed, at den trykte praksis alene vedrører indlæggelser, der er foretaget i

henhold til domme til ambulant behandling med mulighed for indlæggelse, skyldes, at an-

klagemyndigheden ifølge Rigsadvokatens dagældende cirkulære kun havde pligt til at fore-

lægge indlæggelser i henhold til disse domme for domstolene, mens noget tilsvarende ikke

gjaldt for domfældte, der blev genindlagt i henhold til behandlingsdomme. Sondringen er

ikke begrundet i cirkulæret. Når retten ved idømmelse af en foranstaltning bestemmer, at

indlæggelse kan foretages i henhold til overlægens og Kriminalforsorgens beslutning, hvad

enten dette fastsættes i henhold til en ambulant behandlingsdom eller en dom til psykiatrisk

behandling på hospital, delegeres en kompetence til at frihedsberøve den dømte til overlæ-

gen og Kriminalforsorgen, og der overlades et fuldstændigt frit skøn med hensyn til, hvor-når

en frihedsberøvelse skal iværksættes. Der er derfor ikke grundlag for i forhold til mu-

ligheden for domstolsprøvelse at sondre mellem de to typer af indlæggelser.



- 11 -

Det følger af den foreliggende praksis, at der på begæring af den frihedsberøvede skal fore-

tages domstolsprøvelse i medfør af straffelovens § 72. Afgørelsen i TfK 2018.447 V må

anses for udtryk for gældende ret. Adgangen til domstolsprøvelse har desuden støtte i for-

arbejderne til bestemmelsen. I Straffelovrådets betænkning, hvortil der henvises i lov-

forslaget, refereres retspraksis på området for domstolsprøvelse i henhold til straffelovens §

72, og Straffelovrådet henviser under gældende ret til dommene trykt i UfR 1995.338 Ø og

UfR 1998.1429 V. En sådan adgang til domstolsprøvelse flugter med menneskeret-

tighedsdomstolens praksis efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5,

som Straffelovrådets betænkning også henviser til. Det fremgår således klart af lovbe-

mærkningerne, at der i henhold til retspraksis eksisterer en adgang til at få lovligheden af

overlægens beslutning om (gen)indlæggelse prøvet i medfør af straffelovens § 72, og at

praksis tillige bygger på menneskeretlige overvejelser. Lovgiver har ved lovændringen

sanktioneret adgangen til at få overlægens beslutning om indlæggelse domstolsprøvet. Be-

stemmelsen indeholder derfor utvivlsomt hjemmel til at begære domstolsprøvelse af ind-

læggelser. Der er desuden hjemmel til domstolsprøvelse i § 72, stk. 1, idet den foreskriver, at

anklagemyndigheden har pligt til at føre tilsyn med, at foranstaltninger ikke anvendes i

videre omfang end nødvendigt.

En retsstilling med domstolsprøvelse på begæring flugter desuden med det, der øvrigt gæl-

der om prøvelse af frihedsberøvelser inden for det strafferetlige område, og med forpligtel-

serne i henhold til Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5, der har det helt

overordnede formål at modvirke vilkårlige indlæggelser. I relation til Den Europæiske

Menneskerettighedskonventions artikel 5 er det netop den administrative beslutning, som det

skal være mulig at indbringe for domstolene. Retspraksis har fortolket straffelovens § 72 i

lyset af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5, stk. 4.

Grundlovens § 63 giver ikke den beskyttelse, som den domfældte har krav på efter Den

Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 5, stk. 4.

Til støtte for, at overlægens beslutninger indlæggelserne ikke er lovlige, er navnlig anført, at

indlæggelserne er sket på baggrund af ubetydelige overskridelser af koordinationspla-nen,

som ikke giver grundlag for at antage, at der er en lægelig begrundelse for genindlæg-gelse,

men som i stedet giver indlæggelserne karakter af en straf for overtrædelserne.   



- 12 -

Landsrettens begrundelse og resultat

Spørgsmålet om afvisning

Domfældte blev ved dommen af 21. november 2013 dømt til behandling på psy-kiatrisk

afdeling med tilsyn af Kriminalforsorgen i forbindelse med afdelingen under ud-skrivning,

således at Kriminalforsorgen sammen med overlægen kan træffe bestemmelse om

genindlæggelse. Længstetiden for hans ophold i institutionen er 1 år, og der er ingen

længstetid for foranstaltningen.

Domfældte blev ca. 3 uger efter dommens afsigelse indlagt i en kortere periode, hvorefter

han blev udskrevet, og han er derefter i flere omgange blevet genindlagt efter en

administrativ beslutning på baggrund af en vurdering af de aktuelle forhold. Genindlæggel-

serne adskiller sig som følge heraf ikke væsentligt fra indlæggelse i henhold til en dom til

ambulant behandling med mulighed for indlæggelse, hvor beslutningen om indlæggelse

ligeledes træffes administrativt på baggrund af de aktuelle forhold. Der er derfor ikke

grundlag for at antage, at spørgsmålet om muligheden for domstolsprøvelse af en genind-

læggelse i henhold til en behandlingsdom, som den Domfældte er idømt, skal vurderes

anderledes end en indlæggelse i henhold til en dom til ambulant behandling med mulighed

for indlæggelse.

Det er i retspraksis antaget, at der efter begæring fra en domfældt kan ske efterprøvelse af

indlæggelser i henhold til en dom til ambulant behandling med mulighed for genindlæggel-

se. Denne praksis, der er opstået, fordi anklagemyndigheden af egen drift har forelagt ind-

læggelserne for retten til godkendelse på baggrund af Rigsadvokatens dagældende cirkulæ-

re, må antages at have baggrund i anklagemyndighedens tilsynsforpligtelse i medfør af

straffelovens § 72, stk. 1. Ved vedtagelsen af lov nr. 438 af 31. maj 2000, der havde til formål

at øge retssikkerheden for foranstaltningsdømte, er denne retspraksis indgået i lov-

givningsmagtens vurdering af foranstaltningsdømtes retssikkerhed, idet der i forarbejder-nes

omtale af gældende ret er en beskrivelse heraf, og lovgivningsmagten har ikke taget afstand

fra denne efterprøvelse.

Straffelovens § 72, stk. 2, indebærer ikke, at der ved domstolenes stillingtagen til, om en

foranstaltning skal ophæves eller ændres, foretages en efterprøvelse af lovligheden af gen-

indlæggelser, der er foretaget administrativt i henhold til foranstaltningen. Herefter, og da



- 13 -

muligheden for domstolsprøvelse af indlæggelser, der træffes administrativt på baggrund af

en vurdering af de aktuelle forhold på tidspunktet for afgørelsen, stemmer bedst med artikel

5, stk. 4, i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, er der ikke grundlag for at afvise

Domfældtes begæring om domstolsprøvelse af de frihedsberøvelser, som genindlæggelserne

den 12. juni, den 21. september og den 26. september 2018 er ud-tryk for.

Det tiltrædes derfor, at begæringen fra Domfældte om domstolsprøvelse er taget under

påkendelse. Anklagemyndighedens påstand om afvisning tages således ikke til følge.

Sagens realitet

Det tiltrædes, at domstolsprøvelsen af en genindlæggelse som anført i UfR 1998.1420 V

omfatter om beslutningen er sket på lægefagligt grundlag, om de i dommen fastsatte vilkår

for indlæggelse var til stede, og om indlæggelsen var formålstjenlig til forebyggelse af

yderligere kriminalitet.

Af de grunde, som byretten har anført, tiltræder landsretten, at indlæggelserne er truffet af

dem, der i henhold til dommen af 21. november 2013 har kompetencen dertil.

Domfældte havde op til indlæggelserne konflikter med personalet på bostedet, herunder

navnlig i forhold overholdelse af koordinationsplanen. Baggrunden for, at over-lægen

skønnede, at der var behov for indlæggelserne er beskrevet i udtalelserne fra Regi-

onspsykiatrien vedrørende de enkelte indlæggelser og i journalmaterialet. Der er ikke her-

overfor grundlag for at tilsidesætte skønnet over, at der lægefagligt var grundlag for disse

indlæggelser, og at indlæggelserne var formålstjenlige til at forebygge yderligere krimina-

litet.   

Det tiltrædes derfor, at indlæggelserne er godkendt.

T h i b e s t e m m e s:

Byrettens kendelse stadfæstes.



- 14 -

Statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten

Dorte Jensen Ida Skouvig   Henrik Bjørnager Nielsen