Højesteret stadfæstede landsrettens kendelse i sag om, hvorvidt politiet tillades at opretholde beslaglæggelse af personbil i forbindelse med kap- og væddeløbskørsell
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Sag under efterforskning
Sagsemner: Efterforskning og straffeproces;

Sager om beslaglæggelse efter vanvidskørsel

Sag 100/2021,  
Sag 13/2022,  
Sag 14/2022,  
Sag 73/2022,  
Sag 75/2022 og  
Sag 76/2022

Kendelser afsagt den 27. januar 2023

Højesteret har truffet afgørelse om beslaglæggelse i en række sager om vanvidskørsel

Sagerne angik beslaglæggelse af køretøjer, der havde været anvendt til vanvidskørsel, og som var ejet af
andre end dem, der havde ført dem.   

Beslaglæggelse er et foreløbigt retsmiddel, og Højesteret skulle således ikke tage endeligt stilling til, om
de enkelte køretøjer skulle konfiskeres, men om der ud fra de oplysninger, som forelå på tidspunktet for
Højesterets kendelse, var grund til at antage, at køretøjet burde konfiskeres i forbindelse med de
respektive straffesager mod føreren for overtrædelse af færdselsloven.

Efter færdselsloven skal et køretøj konfiskeres, hvis det benyttes til såkaldt vanvidskørsel. Det gælder
også, selv om køretøjet ejes af en anden end føreren, medmindre konfiskation må anses for
uforholdsmæssigt indgribende. Ved vurderingen heraf skal der navnlig lægges vægt på ejerens mulighed
for at kunne vide, at køretøjet ville blive anvendt til vanvidskørsel, og for at tage alle rimelige skridt til
at sikre sin økonomiske stilling i anledning af overdragelsen af køretøjet.   

Højesteret anførte, at der efter forarbejderne til bestemmelsen skal foretages en samlet vurdering af, om
det måtte anses for helt upåregneligt, at bilen ville blive anvendt til vanvidskørsel. Der skal navnlig
lægges vægt på ejerens forhold og adfærd, herunder om ejeren har udvist agtpågivenhed. Endvidere
fremgik det, at udgangspunktet om konfiskation bl.a. skal fraviges, hvis ejeren godtgør, at adgangen til
at gøre et erstatningskrav gældende over for føreren ikke er tilstrækkelig til at forhindre, at
konfiskationen er uforholdsmæssigt indgribende. Det må ved vurderingen af ejerens økonomiske stilling
i tilfælde af konfiskation også tages i betragtning, om ejeren har andre muligheder for at få dækket sit
tab.

I lyset heraf foretog Højesteret i de enkelte sager en samlet vurdering af, om konfiskation måtte antages
at være uforholdsmæssigt indgribende.   

I fem af sagerne fandt Højesteret, at det ikke måtte antages at være uforholdsmæssigt indgribende for
ejerne, såfremt køretøjerne blev konfiskeret. I to af disse sager var køretøjet leaset. I den ene sag (sag
14/2022) var leasingtageren en privatperson, der havde udlånt bilen til en anden person. I den anden sag
(sag 73/2022) var leasingtageren et biludlejningsfirma, der havde udlejet bilen i et døgn. Konfiskationen
fandtes heller ikke at være uforholdsmæssigt indgribende over for leasingtagerne i nogen af de to sager.
Beslaglæggelsen blev godkendt og opretholdt i alle fem sager.

I en af de seks sager (sag 76/2022) fandt Højesteret, at det måtte antages at være uforholdsmæssigt
indgribende over for en leasingtager at konfiskere køretøjet, og der var derfor ikke grundlag for at
beslaglægge køretøjet. Højesteret lagde vægt på, at leasingtageren var et fragtfirma, der som et
nødvendigt led i sin virksomhed benyttede ansatte chauffører, og på de økonomiske konsekvenser for
virksomheden af en eventuel konfiskation og den agtpågivenhed, som virksomheden havde udvist i
forbindelse med ansættelsen og beskæftigelsen af chaufføren.

Landsretten var i de enkelte sager nået til det samme resultat.