Landsrettens dom i sag om, hvorvidt retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte og, om der skulle ske fradrag i erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste med erhvervsevnetab svarende til... Vis mere
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Arbejdsskade;
Retspleje og civilproces;

/

HØJESTERETS DOM
afsagt tirsdag den 20. december 2022

Sag BS-4241/2022-HJR
(2. afdeling)

Fagligt Fælles Forbund
som mandatar for
Appellant, tidligere Sagsøger
(advokat Bjørn Elling)

mod

Topdanmark Forsikring A/S
som mandatar for
Appelindstævnte A/S, tidligere Sagsøgte A/S
(advokat Christina Neugebauer)

I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 28. januar
2022 (BS-35938/2020-OLR).

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Poul Dahl Jensen, Lars Hjortnæs, Kurt
Rasmussen, Kristian Korfits Nielsen og Ole Hasselgaard.

Påstande
Appellanten, Fagligt Fælles Forbund som mandatar for Appellant, tidligere
Sagsøger, har genta-get sin påstand om, at indstævnte, Topdanmark Forsikring A/S
som mandatar for Appelindstævnte A/S, tidligere Sagsøgte A/S, skal anerkende, at
Appellants, tidligere Sagsøger ret til erstatning for tabt ar-bejdsfortjeneste ikke
ophørte som følge af afgørelsen af 27. november 2019 om erhvervsevnetab, og at
der fra dette tidspunkt alene skal ske fradrag i erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
med et erhvervsevnetab svarende til 25 %, subsidiært 45 %.

Topdanmark Forsikring A/S som mandatar for Appelindstævnte A/S, tidligere
Sagsøgte A/S har påstået stad-fæstelse.



/

2

Retsgrundlaget

Erstatningsansvarsloven
Erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, fastsætter følgende:

”Erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ydes, indtil skadelidte kan be-gynde
at arbejde igen. Må det antages, at skadelidte vil lide et erhvervs-evnetab
på 15 pct. eller derover, ydes erstatning indtil det tidspunkt, hvor det er
muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige
erhvervsevne”

Bestemmelsen i erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., fik sin nuværende
ordlyd ved lov nr. 610 af 14. juni 2011. I bemærkningerne til lovforslaget er an-
ført bl.a. (Folketingstidende 2010-11, 1. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 136, s.
1 ff. og 11):

”Almindelige bemærkninger

1. Indledning
…

Højesteret har i to domme af 18. november 2009 (Ugeskrift for Retsvæ-
sen 2010, side 436 og 451) på grundlag af en fortolkning af erstatnings-
ansvarslovens § 2 fastslået, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortje-
neste i arbejdsskadesager, der er omfattet af både arbejdsskadesikrings-
loven og erstatningsansvarsloven, ophører fra det tidspunkt, hvor ska-
delidte efter arbejdsskadesikringsloven har krav på erstatning for tab af
erhvervsevne i henhold til denne lovs regler om midlertidig fastsættelse af
erhvervsevnetab.

Som også anført af Højesteret, jf. afsnit 2.4.2.1 nedenfor, er denne retstil-
stand ikke i overensstemmelse med en af forudsætningerne bag loven.

Den pågældende retstilstand kan i nogle tilfælde medføre, at en person,
der kommer ud for en arbejdsskade, ikke kan kræve et lige så stort er-
statningsbeløb fra den ansvarlige skadevolder, som hvis den samme skade
var blevet påført den pågældende i fritiden, og erstatningen for tabt
arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne derfor skulle udmåles alene efter
reglerne i erstatningsansvarsloven.

Formålet med lovforslaget er at sikre, at der fremover ikke vil opstå til-
fælde af denne karakter, hvor der sker en sådan forskelsbehandling.
Hensigten er således, at en person, der af en ansvarlig skadevolder på-
føres en skade, der er omfattet af arbejdsskadesikringsloven, i alle til-



/

3

fælde - i overensstemmelse med den oprindelige forudsætning bag lo-ven
- skal kunne kræve lige så meget i erstatning, som vedkommende i dag er
berettiget til, hvis den samme skade påføres vedkommende i fri-tiden.

Der foreslås derfor en ændring af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1,
således, at det kommer til at fremgå af bestemmelsen, at skadelidtes krav
på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i begge typer af sager først
ophører på det tidspunkt, hvor skadelidte har lidt et varigt erhvervsev-
netab, der berettiger til erhvervsevnetabserstatning, eller – hvis skade-lidte
ikke lider et sådant tab – på det tidspunkt, hvor skadelidte kan be-gynde at
arbejde igen (i væsentligt samme omfang som tidligere). Den foreslåede
ændring indebærer navnlig, at en midlertidig afgørelse efter
arbejdsskadesikringsloven, hvorved skadelidte på baggrund af en vur-
dering af den pågældendes aktuelle erhvervsevnetab får tilkendt er-
hvervsevnetabserstatning, fremover ikke i sig selv bevirker, at skadelid-
tes krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører.
…

2.4. Retspraksis om periodisering af krav på erstatning for tabt
arbejdsfortjene-ste og erstatning for erhvervsevnetab
Som nævnt i afsnit 2.1 ovenfor har domstolene i en række sager taget
stilling til, hvordan – og på hvilket grundlag – det tidspunkt, hvor det er
muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremti-dige
erhvervsevne, nærmere fastlægges, og dermed hvornår skadelid-tes krav
på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og et eventu-elt krav på
erstatning for varigt tab af erhvervsevne indtræder…

2.4.1. Sager alene omfattet af erstatningsansvarsloven
For så vidt angår sager, der alene er omfattet af erstatningsansvarslo-ven,
har Højesteret i dom af 11. marts 2008 (Ugeskrift for Retsvæsen 2008,
side 1386) fastslået, at ordlyden af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1,
indebærer, at det ikke i sig selv er tilstrækkeligt for at bringe for-pligtelsen
til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, at skadelidte må
antages at lide et varigt erhvervsevnetab, der berettiger til erstatning
herfor (det vil sige et erhvervsevnetab på mindst 15 pct.). Det er tillige en
forudsætning, at det er muligt – bl.a. under inddragelse af de hensyn, der
er nævnt i lovens § 5, stk. 2 – at skønne over skadelid-tes fremtidige
erhvervsevne. Der skal således foreligge et forsvarligt grundlag for det
konkrete skøn, også når skønnet er midlertidigt, fordi den skadelidtes
erhvervsmæssige situation ikke er afklaret.

Højesteret har endvidere i dommen – og dette er gentaget i Højesterets
dom af 27. august 2008 (Ugeskrift for Retsvæsen 2008, side 2601) – fast-
slået, at det følger af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, § 5, stk. 2, § 10,



/

4

stk. 1, og § 16, stk. 1, at en skadevolder eller dennes forsikringsselskab,
der er af den opfattelse, at der er skabt et grundlag for – eventuelt mid-
lertidigt – at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevnetab og
derfor ikke længere mener sig forpligtet til at betale erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste, enten selv må udøve et rimeligt skøn og udbetale er-
statning for erhvervsevnetab i forhold hertil eller anmode Arbejdsska-
destyrelsen om en udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten. Højesteret
udtalte i den forbindelse, at forpligtelsen til at udbetale erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste vedvarer, indtil Arbejdsskadestyrelsens udtalelse
foreligger, medmindre skadevolder eller forsikringsselskabet forinden på
forsvarligt grundlag har foretaget et rimeligt skøn over erhvervsev-netabet
og udbetalt erstatning for erhvervsevnetabet i forhold hertil.

2.4.2. Sager, hvor der træffes afgørelse om erhvervsevnetabet efter
arbejdsska-desikringsloven
2.4.2.1. Højesteret har i dom af 6. oktober 2008 (Ugeskrift for Retsvæsen
2009, side 138) taget stilling til skæringstidspunktet mellem erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for tab af erhvervsevne, når der efter
arbejdsskadesikringsloven er truffet en endelig afgørelse om er-
hvervsevnetabet.

Højesteret har i dommen fastslået, at erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1,
2. pkt., efter sin ordlyd og bestemmelsens forarbejder må forstås såle-des,
at der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten
til erstatning for erhvervsevnetab indtræder, således at der ved
erstatningsdækningen hverken opstår »overlapning« eller »huller« mel-
lem de to erstatningsposter. Herefter fastsatte Højesteret skæringstids-
punktet mellem skadelidtes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og den
pågældendes erstatning for erhvervsevnetab til den 1. februar 2005,
hvilket var den dato, som Arbejdsskadestyrelsen ved afgørelse af 29. juni
2005 havde fastsat som virkningstidspunktet for tilkendelsen af er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven. Ved afgørel-sen
har Højesteret således fastslået, at dette virkningstidspunkt – og ikke
afgørelsestidspunktet eller tidspunktet for den faktiske udbetaling af
erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven – udgør det
relevante skæringstidspunkt mellem de to erstatningsposter.

Som nævnt i afsnit 1 ovenfor har Højesteret endvidere ved to domme af
18. november 2009 fastlagt fortolkningen af erstatningsansvarslovens § 2,
stk. 1, 2. pkt., med hensyn til tidspunktet for overgangen fra erstat-ning
for tabt arbejdsfortjeneste til erstatning for erhvervsevnetab, når
Arbejdsskadestyrelsen har truffet en midlertidig afgørelse om erhvervs-
evnetabet efter arbejdsskadesikringsloven.



/

5

I begge sager har Højesterets flertal fastslået, at også en midlertidig af-
gørelse fra Arbejdsskadestyrelsen om, at der tilkommer skadelidte er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven, indebærer, at
skadelidte efter afgørelsens virkningstidspunkt ikke længere har ret til
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste.

Flertallet anførte bl.a., at erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt.,
bygger på en forudsætning om, at (også) en midlertidig afgørelse om
erhvervsevnetab efter arbejdsskadesikringsloven træffes på grundlag af
en vurdering af den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte.
Flertallet fandt det ikke afgørende for fortolkningen af bestemmelsen, at
denne forudsætning har vist sig ikke at være rigtig, jf. herved Højeste-rets
domme af 10. januar og 9. oktober 2002 (Ugeskrift for Retsvæsen 2002,
side 730 og 2003, side 47) hvor Højesteret fastslog, at erhvervsev-netabet
i midlertidige afgørelser efter arbejdsskadesikringsloven skal fastsættes ud
fra, hvad dette tab aktuelt er, jf. herved afsnit 2.2 ovenfor. Flertallet
bemærkede herved, at formålet med samordningen mellem erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for erhvervsevnetab – nemlig at sikre,
at der ved erstatningsdækningen hverken opstår »overlapning« eller
»huller« mellem de to erstatningsposter – ikke ville kunne opnås, hvis
midlertidige afgørelser om erhvervsevnetab efter ar-
bejdsskadesikringsloven ikke bevirkede, at krav på erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste ophører.
…

3. Justitsministeriets overvejelser

3.1. Skæringstidspunktet mellem krav på erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste og krav på erstatning for erhvervsevnetab
Efter afsigelsen af de domme, der er omtalt i afsnit 2.4.1 og 2.4.2 oven-
for, er retstilstanden i dag den, at skæringstidspunktet mellem erstat-
ningsposterne tabt arbejdsfortjeneste og erhvervsevnetab i sager, der er
omfattet af både arbejdsskadesikringsloven og erstatningsansvarsloven
ikke fastlægges ud fra samme principper som i sager, der alene er om-
fattet af erstatningsansvarsloven.

I sager omfattet af begge love er retstilstanden som fastlagt af Højesteret
således den, at skadelidtes krav på (yderligere) erstatning for tabt ar-
bejdsfortjeneste bliver afskåret allerede ved en midlertidig afgørelse ef-ter
arbejdsskadesikringsloven, selv om en sådan afgørelse ikke indehol-der
noget skøn over det varige erhvervsevnetab.

Denne retstilstand indebærer, at erstatningen i sådanne arbejdsskadesa-ger
ikke nødvendigvis kompenserer skadelidte fuldt ud for det ind-tægtstab,
der er påført skadelidte i perioden, indtil skadelidte kan be-



/

6

gynde at arbejde igen (i væsentligt samme omfang som tidligere), eller
indtil det tidspunkt, hvor skadelidtes varige erhvervsevnetab er ind-
trådt…

Efter Justitsministeriets opfattelse er det væsentligt at sikre, at skade-lidte
i sager, der også er omfattet af arbejdsskadesikringsloven, frem-over – i
overensstemmelse med den oprindelige forudsætning bag affat-telsen af
erstatningsansvarslovens § 2 – fuldt ud kompenseres for det indtægtstab,
som den pågældende lider i perioden frem til, at den på-gældende enten
kan begynde at arbejde igen (i væsentligt samme om-fang som tidligere)
eller – i de tilfælde hvor skaden medfører et varigt erhvervsevnetab – frem
til det tidspunkt, hvor det varige erhvervsevne-tab indtræder.

Justitsministeriet finder derfor, at erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, bør
ændres, således at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i de
omhandlede tilfælde gælder i samme omfang som i andre sager, hvor der
er en ansvarlig skadevolder. Det bør således ikke gøre nogen forskel med
hensyn til muligheden for at kræve erstatning for tabt ar-bejdsfortjeneste
af den ansvarlige skadevolder, om skaden er forvoldt i forbindelse med
udførelsen af den pågældendes arbejde eller i fritiden. I begge situationer
bør det tidspunkt, fra hvilket skadelidte ikke længe– re har krav på
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, fastlægges ud fra samme objektive
kriterier, nemlig om skadelidte er blevet i stand til at arbejde igen (i
væsentligt samme omfang som tidligere), eller om skade-lidte har lidt et
varigt erhvervsevnetab på 15 pct. eller mere. Midlerti-dige afgørelser efter
arbejdsskadesikringsloven, hvorved skadelidte på baggrund af en
vurdering af den pågældendes aktuelle erhvervsevnetab får tilkendt
erhvervsevnetabserstatning, bør således fremover ikke i sig selv bevirke,
at skadelidtes krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører.
…

Bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
…

Til nr. 1 (§ 2, stk. 1)
…

Den foreslåede ændring indebærer navnlig, at midlertidige afgørelser efter
arbejdsskadesikringslovens § 17, stk. 3, ikke i sig selv kan afskære retten
til fortsat erstatning for tabt arbejdsfortjeneste.

Det er som hidtil formålet med bestemmelsen, at der ved erstatnings-
dækningen ikke opstår »huller« mellem erstatningsposterne tabt ar-



/

7

bejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne. F.eks. kan skadevolder eller
dennes forsikringsselskab - på samme måde som efter gældende ret -ikke
stoppe en udbetaling af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste under
henvisning til, at Arbejdsskadestyrelsens vurdering af skadelidtes er-
hvervsevnetab i form af en udtalelse efter erstatningsansvarslovens § 10
eller en afgørelse i henhold til arbejdsskadesikringslovens §§ 17 og 17 a
afventes. Skadevolder eller dennes forsikringsselskab kan derimod ale– ne
stoppe udbetalingen af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, hvis og når
der foreligger det fornødne grundlag for at fastslå, at skæringstids–
punktet efter § 2, stk. 1, er indtrådt, jf. nærmere herom straks nedenfor.
…

Retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste (nettotabet) bortfalder så-
ledes alene, hvis og når der er grundlag for at fastslå - efter omstændig-
hederne retrospektivt - at skadelidte har lidt et varigt erhvervsevnetab på
15 pct. eller mere med den virkning, at skadelidte i stedet for erstat-ning
for tabt arbejdsfortjeneste er berettiget til erstatning for sit er-
hvervsevnetab fra det tidspunkt, hvor dette er indtrådt.”

Der blev under Folketingets behandling rejst en række spørgsmål navnlig om, i
hvilket omfang skadelidtes retsstilling i nogle tilfælde kunne blive forringet med
det samlede lovforslag, der også indeholdt regler om bl.a. udvidet ret for
skadevolder til tilbagebetaling og modregning. Den daværende justitsminister
fremsatte i lyset heraf nogle ændringsforslag, som Folketinget vedtog. Heri-blandt
indgik et ændringsforslag, der førte til den nuværende formulering af
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt. I bemærkningerne til dette æn-
dringsforslag er anført bl.a. (Folketingstidende 2010-11, 1. samling, tillæg B,
betænkning af 19. maj 2011 over lovforslag nr. L 136, s. 2):

”Ændringsforslaget vedrører formuleringen af § 2, stk. 1, 2. pkt., i
erstatningsansvarsloven og har til formål at tydeliggøre, at der med lov-
forslaget i forhold til den gældende retstilstand ikke vil ske nogen af-
kortning af den periode, hvor skadelidte har krav på erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste. Den foreslåede ændring har således – i samspil med
den foreslåede ændring af § 2, stk. 2, i erstatningsansvarsloven – alene til
formål at sikre, at midlertidige afgørelser efter arbejdsskadesikrings-
lovens § 17, stk. 3, ikke kan afskære retten til fortsat tabt arbejds-
fortjeneste.

Der henvises i øvrigt til bemærkningerne til nr. 1 (erstatningsansvarslo-
vens § 2, stk. 1) i det fremsatte lovforslag.”

Arbejdsskadesikringsloven



/

8

Arbejdsskadesikringslovens § 17 a regulerer fastsættelsen af erstatning for tab af
erhvervsevne for personer, som efter en arbejdsskade er visiteret til fleksjob eller
er i fleksjob. I bestemmelsen er fastsat følgende:

”Tabet af erhvervsevne for personer, der efter en arbejdsskade er visite-ret
til fleksjob eller er i fleksjob, fastsættes på grundlag af forskellen mellem
indtjeningen før arbejdsskaden og ledighedsydelsen eller ind-tjeningen i
fleksjobbet.

Stk. 2. Indtjeningen før arbejdsskaden udgør det beløb, som tilskade-
komne kunne have tjent på afgørelsestidspunktet, hvis arbejdsskaden ikke
var indtrådt.

Stk. 3. Indtjeningen i fleksjobbet, jf. stk. 1, udgør summen af lønnen fra
arbejdsgiveren og tilskuddet fra kommunen.

Stk. 4. Arbejdsmarkedets Erhvervssikring træffer midlertidig afgørelse
efter stk. 1, når tilskadekomne modtager ledighedsydelse, eller når der
ikke er bevilget permanent fleksjob. For personer, der er i fleksjob, kan
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring uanset 1. pkt. efter anmodning fra
tilskadekomne træffe endelig afgørelse efter stk.1, når Arbejdsmarke-dets
Erhvervssikring vurderer, at de erhvervsmæssige forhold er til-strækkeligt
afklarede.”

Bestemmelsen i § 17 a, stk. 4, blev nyaffattet ved lov nr. 1380 af 23. december
2012, § 9, nr. 2, på baggrund af lovforslag nr. L 53 af 1. november 2012. Lovæn-
dringen indebar, at der efter § 17 a, stk. 4, blev indført mulighed for at træffe af-
gørelser, hvor der for personer i fleksjob samtidig bliver fastsat en løbende er-
statning for det aktuelle erhvervsevnetab og et engangsbeløb som forskud på det
varige erhvervsevnetab. Af bemærkningerne til lovforslaget fremgår, jf. Fol-
ketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 53, s. 61 f.:

”2. Lovforslagets indhold
…

2.7.1.2. Den foreslåede ordning
Reformen af fleksjob nødvendiggør en teknisk justering af den særlige
regel i § 17 a i arbejdsskadesikringsloven med henblik på at bevare de
principper for fastsættelse af tabet af erhvervsevne, der blev indført ved
lov nr. 1388 af 21. december 2005.

§ 17 a indeholder en særlig regel om fastsættelse af erstatning for tab af
erhvervsevne til personer, der efter en arbejdsskade er i fleksjob eller vi-
siteres til fleksjob. Reglen fraviger hovedreglen i § 17, stk. 2, om vurde-
ring af tabet af erhvervsevne til personer, der har mistet erhvervsevnen.



/

9

Ved reformen af fleksjob indføres nu midlertidige fleksjob. Det indebæ-
rer, at Arbejdsskadestyrelsen som udgangspunkt ikke træffer endelige
afgørelser i de sager, hvor tilskadekomne får tilkendt et midlertidigt
fleksjob. Hvis nedsættelsen af erhvervsevnen helt eller delvist med sik-
kerhed kan vurderes, kan Arbejdsskadestyrelsen dog træffe endelig af-
gørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.

De midlertidige fleksjob nødvendiggør således en justering af reglen i §
17 a for at præcisere, at Arbejdsskadestyrelsen kan træffe både ende– lige
og midlertidige afgørelser om erstatning for tab af erhvervsevne, når
tilskadekomne er tilkendt et fleksjob.
…”

Af bemærkningerne til § 17 a, stk. 4, fremgår endvidere, jf. lovforslaget, s. 127 f.:

”Efter de gældende regler, anses den erhvervsmæssige situation for en-
deligt afklaret i forhold til erstatning for tab af erhvervsevne efter ar-
bejdsskadesikringsloven, når en person er tilkendt fleksjob. Det bety-der,
at Arbejdsskadestyrelsen skal træffe afgørelse om endelig erstat-ning for
tab af erhvervsevne efter arbejdsskadesikringsloven. Dette har betydning
for udbetalingen af erstatningen.

Når der er truffet endelig afgørelse om erstatningen, kan erstatningen
inden for reglerne af § 27 i arbejdsskadesikringsloven udbetales som et
engangsbeløb (kapitalerstatning), for så vidt angår den del af erstatnin-
gen, der svarer til et tab af erhvervsevne på 50 pct.

Når der i stedet er truffet en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af
erhvervsevne, kan erstatningen ikke udbetales som et engangsbeløb. I
stedet udbetales der en løbende erstatning til tilskadekomne.

Arbejdsskadestyrelsen træffer efter gældende regler midlertidig afgø-relse
vedrørende tilskadekomne, der er visiteret til fleksjob og modtager
ledighedsydelse.
…

Det foreslås i forslaget til § 9, nr. 2, at der skal træffes midlertidig afgø-
relse både, når tilskadekomne modtager ledighedsydelse, og når der ikke
er bevilget permanent fleksjob. Det betyder, at de tilskadekomne, der får
bevilget midlertidige fleksjob også får en midlertidig erstatning for tab af
erhvervsevne. For så vidt angår tilskadekomne på ledigheds-ydelse sker
der ingen ændringer.



/

10

Det foreslås tillige i forslaget til § 9, nr. 2, at Arbejdsskadestyrelsen i visse
situationer fortsat kan træffe endelig afgørelse, når tilskadekomne har fået
tilkendt et midlertidigt fleksjob.

Den endelige afgørelse kan træffes i de situationer, hvor Arbejdsskade-
styrelsen vurderer, at de erhvervsmæssige forhold med sikkerhed med-
fører et tab af erhvervsevne.

For at Arbejdsskadestyrelsen kan træffe endelige afgørelser om tabet af
erhvervsevne er det som hidtil en forudsætning, at Arbejdsskadestyrel-sen
har modtaget det fornødne vurderingsgrundlag til at kunne vur-dere et
sikkert varigt (endeligt) tab af erhvervsevnen på et forsvarligt grundlag.”

Folketingets Beskæftigelsesudvalg modtog under sin behandling af lovforslaget en
henvendelse fra Forsikring & Pension, hvori det bl.a. blev anført, at mulighe-den
for at anmode om en endelig afgørelse om erstatning for tab af erhvervs-evne efter
arbejdsskadesikringsloven ikke alene burde tilkomme skadelidte, men også
forsikringsselskabet. Ved spørgsmål nr. 76 bad udvalget den davæ-rende
beskæftigelsesminister om at kommentere Forsikring & Pensions henven-delse. Af
ministerens besvarelse af 3. december 2012 fremgår bl.a.:

”Forsikring & Pension kritiserer, at forsikringsselskaberne ikke på samme
måde som tilskadekomne får mulighed for at anmode om en en-delig
afgørelse om det sikre tab af erhvervsevne.

Det er tilsigtet, at det kun er tilskadekomne, der har denne mulighed. Det
skyldes hensynet til tilskadekomne. Det er ikke i alle situationer i
tilskadekomnes interesse at få en endelig afgørelse om den endelige er-
statning for tab af erhvervsevne. Det skyldes blandt andet muligheden for
at få erstatning efter erstatningsansvarsloven. Således vil en endelig
afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne medføre, at udbetalin-gen
af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslo-ven
ophører. Det bør derfor kun være tilskadekomne og ikke forsik-
ringsselskabet, der kan anmode om den endelige afgørelse. Tilskade-
komnes og forsikringsselskabets interesser er ikke altid sammenfal-
dende.”

Under behandlingen af lovforslaget bad udvalget i spørgsmål nr. 133 beskæfti-
gelsesministeren om at kommentere en henvendelse fra LO om, i hvilke tilfælde
det forventes, at Arbejdsskadestyrelsen (nu Arbejdsmarkedets Erhvervssikring)
helt eller delvis med sikkerhed vil kunne vurdere nedsættelsen af erhvervsev-nen i
sager, hvor skadelidte er tilkendt midlertidigt fleksjob. Af ministerens be-svarelse
fremgår bl.a.:



/

11

”Det er en konkret vurdering af tilskadekomnes erhvervsevne sammen-
holdt med mulighederne for at opnå samme indtjening ved arbejde ef-ter
skaden, der anlægges ved vurdering af, om det er hele det påviste aktuelle
tab, der er sikkert, og dermed kan gøres endeligt, eller om det alene er en
del af tabet.

Når pågældende er tilkendt et fleksjob midlertidigt, kan der fastsættes et
endeligt tab af erhvervsevne for den del af den nedsatte evne til at tjene
penge, som ikke kan forventes genskabt senere. Såfremt Arbejds-
skadestyrelsen vurderer, at det kun er en del af den nedsatte funktions-
evne, der er sikker, vil styrelsen tillige træffe afgørelse om det midlerti-
dige tab af erhvervsevne.
…

Den foreslåede regel indebærer således, at der for så vidt angår perso-ner i
fleksjob kan træffes ”delte” afgørelser. Ved delte afgørelser forstås
således, at en del af tabet af erhvervsevne er sikkert og varigt, mens den
resterende del af tabet er midlertidigt.”

Højesterets begrundelse og resultat

Sagens baggrund og problemstilling
Appellant, tidligere Sagsøger kom til skade ved en arbejdsulykke den 11. februar
2014. Appelindstævnte A/S, tidligere Sagsøgte A/S, som var hans arbejdsgiver, har
anerkendt erstatningspligten og udbetalt bl.a. erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
efter erstatningsansvarsloven frem til Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings
afgørelse af 27. november 2019 om er-hvervsevnetab. I afgørelsen, der er truffet
efter arbejdsskadesikringslovens § 17 a, er det fastsat, at Appellant, tidligere
Sagsøger, som var blevet ansat i et fleksjob i 2018, på afgørelsestidspunktet som
følge af arbejdsulykken havde et aktuelt tab af erhvervsevne på 45 %, heraf et
varigt tab på 20 %. Han fik i medfør af afgørel– sen udbetalt et engangsbeløb på
1.119.771 kr. som erstatning for det varige erhvervsevnetab på 20 % og en løbende
ydelse på 7.407 kr. om måneden som erstatning for resten af det aktuelle
erhvervsevnetab.

Sagen angår, om Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings afgørelse bragte
Appelindstævnte A/S', tidligere Sagsøgte A/S forpligtelse til at betale erstatning
for tabt arbejdsfortjeneste efter erstat-ningsansvarsloven til ophør.

Ophør af retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
Efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., ydes erstatning for tabt ar-
bejdsfortjeneste i situationer, hvor det må antages, at skadelidte vil lide et er-



/

12

hvervsevnetab på 15 % eller derover, indtil det tidspunkt, hvor det er muligt
midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne.

Som anført af landsretten er det bl.a. i Højesterets dom af 11. marts 2008 (UfR
2008.1386) fastslået, at det ikke i sig selv er tilstrækkeligt for at bringe forpligtel-
sen til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør under henvisning til
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., at skadelidte må antages at lide et
varigt erhvervsevnetab, der berettiger til erstatning herfor, dvs. på mindst 15 % (en
minimumsvurdering). Det er tillige en forudsætning, at det er muligt – bl.a. under
inddragelse af de hensyn, der er nævnt i lovens § 5, stk. 2 – at skønne over
skadelidtes fremtidige erhvervsevne. Der skal således foreligge et forsvar-ligt
grundlag for det konkrete skøn, også når skønnet er midlertidigt, fordi den
skadelidtes erhvervsmæssige situation ikke er afklaret.

Formuleringen af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., blev ændret i 2011,
hvor bestemmelsen fik sin nuværende ordlyd. Det er anført i lovforarbej-derne, at
denne lovændring alene indebærer, at midlertidige afgørelser efter ar-
bejdsskadesikringsloven, hvorved skadelidte på baggrund af en vurdering af den
pågældendes aktuelle erhvervsevnetab får tilkendt erhvervsevnetabserstat-ning,
ikke i sig selv bevirker, at skadelidtes ret til erstatning for tabt arbejdsfor-tjeneste
efter erstatningsansvarsloven ophører, jf. Folketingstidende 2010-11, 1. samling,
tillæg A, lovforslag nr. L 136, s. 1 ff. og 11, og tillæg B, betænkning af 19. maj
2011 over lovforslaget, s. 2.

Højesteret finder herefter, at erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., også ef-
ter ændringen af bestemmelsen i 2011 indebærer, at forpligtelsen til at udbetale
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, hvis Arbejdsmarkedets Erhvervs-
sikring på et forsvarligt grundlag har foretaget et midlertidigt eller endeligt skøn
over det fremtidige (varige) erhvervsevnetab, hvorefter skadelidte har ret til
erstatning herfor, jf. ovennævnte højesteretsdom.

Endvidere finder Højesteret, at dette også gælder i tilfælde, hvor Arbejdsmarke-
dets Erhvervssikring efter arbejdsskadesikringslovens § 17 a træffer en ”delt”
afgørelse, der giver erstatning for både et aktuelt og et varigt tab af erhvervs-evne.

Den konkrete sag
I Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings afgørelse af 27. november 2019, der er
truffet ca. fem et halvt år efter arbejdsulykken, er der som anført af landsretten
oplysninger om Appellants, tidligere Sagsøger helbredsmæssige forhold samt om,
at han var ar-bejdsprøvet, og at han havde været ansat i et fleksjob siden august
2018. Det fremgår af afgørelsen, at hans aktuelle erhvervsevnetab blev vurderet til
45 %, og at der var grundlag for at skønne et sikkert, varigt tab af erhvervsevne på
20 %.



/

13

Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Arbejdsmarkedets
Erhvervssikrings vurdering af, at der på tidspunktet for afgørelsen var det for-
nødne forsvarlige grundlag for at skønne over Appellants, tidligere Sagsøger
varige erhvervsev-netab. Der er heller ikke grundlag for at tilsidesætte vurderingen
af størrelsen af dette tab.

Det tiltrædes herefter, at Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings afgørelse om et varigt
erhvervsevnetab på 20 % bragte forpligtelsen til at betale erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste til ophør den 27. november 2019, der var virkningstids-punket
for afgørelsen.

Højesteret stadfæster derfor dommen, hvorved Appelindstævnte A/S, tidligere
Sagsøgte A/S er frifundet.

THI KENDES FOR RET:

Landsrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for Højesteret skal Fagligt Fælles Forbund som mandatar for
Appellant, tidligere Sagsøger betale 40.000 kr. til Topdanmark Forsikring A/S som
mandatar for Appelindstævnte A/S, tidligere Sagsøgte A/S.

Sagsomkostningsbeløbene skal betales inden 14 dage efter denne højesterets-doms
afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.



/