Landsretten stadfæster byrettens dom i sag om, hvorvidt sagsøgerens krav på tabt arbejdsfortjeneste som følge af en færdselsulykke er forældet
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Almindelige emner;
Forsikring;

/

UDSKRIFT
AF

ØSTRE LANDSRETS DOMBOG
____________

D O M

Afsagt den 31. maj 2012 af Østre Landsrets 6. afdeling

(landsdommerne Ulla Langholz, Karsten Bo Knudsen og Anette Arnsted (kst.)).

6. afd. nr. B-2684-11:

Appellant, tidligere Sagsøger

(advokat Andreas Peter Bruun)

mod

Topdanmark Forsikring A/S

(advokat Jens Andersen-Møller)

Odense Rets dom af 8. august 2011 (BS 6-183/2011) er anket af Appellant, tidligere

Sagsøger med påstand om, at TopDanmark Forsikring A/S dømmes til at betale 317.058

kr. med procesrente fra sagens anlæg.

Indstævnte, TopDanmark Forsikring A/S, har påstået stadfæstelse, subsidiært at den

påstå-ede erstatning fastsættes til et mindre beløb end påstået.

Der er mellem parterne enighed om den beløbsmæssige opgørelse af påstanden og

forrent-ning heraf.

Procedure



/

- 2 -

Parterne har for landsretten gentaget deres anbringender for byretten vedrørende

forældelse og har procederet i overensstemmelse hermed.

Topdanmark Forsikring A/S har endvidere i overensstemmelse med den indankede dom

supplerende gjort gældende, at en eventuel tillægsfrist efter § 21, stk. 5, i lov nr. 522 af

6. juni 2007 om forældelse af fordringer (forældelsesloven) senest kan regnes fra den

14. ja-nuar 2010.

Appellant, tidligere Sagsøger har til støtte for sit anbringende om successiv forældelse

påberåbt sig Højesterets dom gengivet i UfR 2005, side 1594, og Østre Landsrets dom

af 20. no-vember 2009 i sag B-891-08.

Retsgrundlaget

Forældelsesloven trådte i kraft den 1. januar 2008. Samtidig blev forældelsesloven af

1908 (1908-loven) ophævet, jf. dog forældelseslovens § 30, stk. 1, der har følgende

ordlyd:   

”Loven finder anvendelse også på tidligere stiftede fordringer, som ikke inden
ikrafttrædelsesdagen er forældet efter de hidtil gældende regler, jf. dog stk. 2 og 4.
Forældelse indtræder dog tidligst den 1. januar 2011, medmindre fordrin-gen
inden dette tidspunkt ville være forældet såvel efter denne lovs bestemmel-ser som
efter de hidtil gældende bestemmelser. I det sidstnævnte tilfælde an-vendes det
seneste tidspunkt for forældelsens indtræden.”

Efter 1908-lovens § 1, stk. 1, nr. 5, var forældelsesfristen for fordringer på erstatning for

skade tilføjet uden for kontraktsforhold 5 år, medmindre skaden var forvoldt ved en for-

brydelse. Efter lovens § 2, stk. 1, regnedes forældelsesfristen fra den tid, da fordringen

af fordringshaveren kunne kræves betalt. Lovens § 3 har følgende ordlyd:

”Når den fordringshaver, for hvem noget af de i § 1 ommeldte krav er stiftet, på
grund af utilregnelig uvidenhed om sit krav eller om skyldnerens opholds-sted, har
været ude af stand til at gøre sit ret gældende, regnes den i § 1 om-handlede
kortere forældelsesfrist først fra den tid, da fordringshaveren var eller ved særlig
agtpågivenhed ville have været i stand til at kræve sit krav betalt.”

Forældelseslovens § 2, stk. 4, har følgende ordlyd:

”For fordringer på erstatning eller godtgørelse for skade forvoldt uden for ko n-
traktforhold regnes forældelsesfristen fra tidspunktet for skadens indtræden.”



/

- 3 -

Forældelseslovens § 3, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:

”§ 3. Forældelsesfristen er 3 år, medmindre andet følger af andre bestemmel-ser.
Stk. 2. Var fordringshaveren ubekendt med fordringen eller skyldneren, regnes
forældelsesfristen i stk. 1 først fra den dag, da fordringshaveren fik eller burde
have fået kendskab hertil.”

Af bemærkningerne til § 2, stk. 4, jf. lovforslag nr. L 165 fremsat den 28. februar 2007,

fremgår blandt andet:

”Ved bestemmelsen i stk. 4 videreføres gældende praksis med hensyn til fast-
læggelsen af begyndelsestidspunktet ved erstatningskrav uden for kontrakt.

Det følger heraf, at hvis der ved personskade er forskel på tidspunktet for den
skadelige påvirkning og tidspunktet for lidelsens opståen – dvs. hvor den ska-
devoldende handling ikke umiddelbart resulterer i en konstaterbar skade – er det
som udgangspunkt tidspunktet for lidelsens opståen, som er afgørende. Kravet kan
ikke siges at være forfaldet, før der er opstået en skade.

Fristen løber i disse tilfælde fra det tidspunkt, hvor de følger, der kræves er-
statning for, har vist sig på en sådan måde, at skadelidte havde rimelig anled-ning
til og mulighed for at rejse et – eventuelt foreløbigt – erstatningskrav. Som
eksempel kan nævnes senskader efter en piskesmældslæsion.

Den nøjagtige fastlæggelse af begyndelsestidspunktet efter § 2, stk. 4, vil imid-
lertid i disse tilfælde på grund af suspensionsreglen i § 3, stk. 2, sjældent have
selvstændig betydning. Hvis skadelidte var i undskyldelig uvidenhed om de
omstændigheder, der begrunder erstatningskravet, indebærer § 3, stk. 2, at be-
gyndelsestidspunktet udskydes til det tidspunkt, da skadelidte fik eller burde have
fået kendskab hertil.”

Af bemærkningerne til § 3, stk. 2, fremgår blandt andet:

”Efter stk. 2 suspenderes forældelsesfristen på 3 år ved ukendskab til fordri n-gen
eller skyldneren indtil det tidspunkt, da fordringshaveren fik eller burde have fået
kendskab hertil. I forhold til den gældende bestemmelse i 1908-lovens § 3 foreslås
en sproglig modernisering, men indholdsmæssigt foreslås den gældende
suspensionsregel videreført stort set uændret. Som en ændring i forhold til
gældende ret foreslås det dog, at ukendskab til skyldnerens opholds-sted ikke skal
være omfattet af suspensionsreglen, men i stedet af en generel regel om tillægsfrist
ved uovervindelige hindringer for afbrydelse af forældel-sesfristen, jf.
lovforslagets § 14.”



/

- 4 -

Under Folketingets behandling af lovforslaget anførte justitsministeren i et svar af 24.

maj 2007 på spørgsmål nr. 27 fra Folketingets Retsudvalg vedrørende lovforslaget

blandt andet følgende vedrørende en henvendelse fra advokatfirmaet Elmer &

Partnere:   

”Advokaterne kommer også på ny ind på spørgsmålet om begyndelsestid s-
punktet for den foreslåede 3-årige forældelsesfrist. Det er korrekt, at denne frist
også i arbejdsskadesager som udgangspunkt vil løbe fra det tidspunkt, hvor skaden
indtræder. Det er imidlertid afgørende at være opmærksom på, at ”s u-
spensionsreglen” i lovforslagets § 3, stk. 2, medfører, at dette udgangspunkt i
praksis vil blive fraveget i en lang række tilfælde. Efter § 3, stk. 2, vil forældel-
sesfristen nemlig først blive regnet fra det tidspunkt, hvor skadelidte fik eller
burde have fået kendskab til fordringen og skyldneren.   

Advokaterne finder, at lovforslaget bør ændres med henblik på at videreføre den
retstilstand, der følger af Højesterets dom i sagen gengivet i Ugeskrift for
Retsvæsen 2005, side 1594 H. Justitsministeriet skal hertil bemærke, at Høje-
steret ved denne afgørelse fastslog, at en række krav ikke var forældet, fordi den
skadelidte havde befundet sig i utilregnelig uvidenhed om sine krav på er-statning
for tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for varigt men. Som anført går
suspensionsreglen i lovforslagets § 3, stk. 2, netop ud på at videreføre den-ne
retstilstand. Der er således ikke behov for at ændre lovforslaget for at opnå den
retstilstand, som advokaterne ønsker.”

Forældelseslovens § 21, stk. 5, har følgende ordlyd:

”Er der inden forældelsesfristens udløb indledt forhandlinger om fordringen
mellem skyldneren og fordringshaveren, eventuelt under medvirken af en uaf-
hængig tredjemand, indtræder forældelse tidligst 1 år efter det tidspunkt, hvor
forhandlingerne må anses for at være afsluttet.”

Af bemærkningerne til bestemmelsen fremgår blandt andet:

”For så vidt angår ”almindelige” forligsforhandlinger, dvs. f orhandlinger, der ikke
foregår under medvirken af en uafhængig tredjemand, skal der være tale om
egentlige forhandlinger mellem parterne om kravet eller grundlaget for det-te,
således at kreditor har føje til at antage, at det ikke er nødvendigt at iværk-sætte
retslige skridt for at undgå forældelse. Der tilsigtes ikke nogen ændring i forhold
til gældende ret med hensyn til spørgsmålet om, hvornår der antages at være
indledt sådanne forhandlinger mellem parterne.

…

Tillægsfristen på 1 år regnes fra forligsforhandlingernes afslutning. Mens kre-ditor
som udgangspunkt har bevisbyrden for, at der er indledt forhandlinger, vil
skyldneren som udgangspunkt have bevisbyrden for, at forhandlingerne er af-
sluttet på et bestemt tidspunkt, og skyldneren bør derfor udtrykkeligt tilkende-
give, hvornår den pågældende anser forhandlingerne for afsluttet. I praksis vil



/

- 5 -

det kunne forekomme, at forligsforhandlingerne blot glider ud og ikke afsluttes
udtrykkeligt, og i et sådant tilfælde må fristen regnes fra den sidste kommuni-
kation mellem parterne, der har karakter af egentlige forhandlinger. Det vil væ-re
uden betydning for fristen, hvis kreditor kort før tillægsfristens udløb forsø-ger at
få forhandlingerne genoptaget ved at skrive til debitor, medmindre debi-tor er enig
i at genoptage forhandlingerne. Kreditor vil således ikke kunne opnå en fortsat
udskydelse af fristen blot ved at henvende sig til debitor.”

Landsrettens begrundelse og resultat

Landsretten finder hverken efter ordlyden af eller lovforarbejderne til forældelseslovens

§ 2, stk. 4, og § 3, stk. 1 – herunder henvisningen til gældende praksis i bemærkningerne

til § 2, stk. 4 – belæg for, at krav på erstatning for tabt arbejdstjeneste skulle forældes

successivt som påberåbt af appellanten.   

Landsretten tiltræder af de af byretten anførte grunde, at den uarbejdsdygtighed, som

ligger til grund for det af Appellant, tidligere Sagsøger fremsatte krav om erstatning for

tabt arbejdstje-neste, lå inden for rammerne af, hvad der allerede på ulykkestidspunktet

eller kort herefter kunne påregnes. Selv om kravet på erstatning for tabt arbejdstjeneste

først langt senere kunne opgøres præcist, har Appellant, tidligere Sagsøger således ikke

– eller i hvert fald kun i en kortere periode efter ulykken den 22. december 2005 – været

i utilregnelig uvidenhed om sit krav, og forældelsesfristen for kravet udløb derfor den

22. december 2010.

Landsretten finder det i lighed med byretten godtgjort, at der inden forældelsesfristens

ud-løb blev indledt forhandlinger mellem Appellant, tidligere Sagsøger og Topdanmark

Forsikring A /S om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, jf. Topdanmark Forsikring

A/S’ brev af 5. maj 2009, hvor selskabet alene afviste at betale erstatning for tabt

arbejdsfortjeneste til Appellant, tidligere Sagsøger som Stilling 2. Landsretten tiltræder

endvidere, at forhandlinger-ne må anses for afsluttet med den utvetydige tilkendegivelse

i Topdanmark Forsikring A/S’ brev af 14. januar 2010 om, at selskabet ikke kunne

tilbyde at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, og at der således 1 år efter denne

dato er indtrådt forældelse af Appellants, tidligere Sagsøger krav, jf. forældelseslovens §

21, stk. 5.

Landsretten stadfæster derfor byrettens dom.

Appellant, tidligere Sagsøger skal betale sagsomkostninger for landsretten til

Topdanmark Forsik-ring A/S med 35.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand



/

inkl. moms. Ved fastsæt-telsen af beløbet er der ud over sagens værdi taget hensyn til

sagens omfang og varighed.



/

- 6 -

T h i  k e n d e s  f o r  r e t:

Byrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for landsretten skal Appellant, tidligere Sagsøger inden 14 dage

betale 35.000 kr. til Topdanmark Forsikring A/S.

Sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.

(Sign.)