Højesteret stadfæster Landsrettens sag om, hvordan fristen for husdyrbrugs overholdelse af kravet til maksimal totaldeposition af ammoniak, skal fastsættes
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Miljø og naturbeskyttelse;

/

HØJESTERETS
DOM

afsagt onsdag den 19. april 2023

Sag BS-26317/2022-HJR
(2. afdeling)

Landbrug & Fødevarer F.m.b.A. som mandatar for
Appellant, tidligere Sagsøger
(advokat René Offersen)

mod

Miljø- og Fødevareklagenævnet
(advokat Louise Solvang Rasmussen)

I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 3. afdeling den 28. juni 2022
(BS-42958/2021-VLR).

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Hanne Schmidt, Oliver Talevski,
Kurt Rasmussen, Jørgen Steen Sørensen og Julie Arnth Jørgensen.

Påstande
Parterne har gentaget deres påstande.

Anbringender
Landbrug & Fødevarer F.m.b.A. som mandatar for
Appellant, tidligere Sagsøger har supplerende anført navnlig, at det følger af husdyrbruglovens § 103,
stk. 3, at reglerne i loven og regler udstedt i medfør af loven først finder anven-
delse på bestående husdyrbrug, som er omfattet af en miljøgodkendelse efter
miljøbeskyttelseslovens § 33, fra det tidspunkt, hvor kommunalbestyrelsen fin-
der grundlag for at revurdere husdyrbrugets godkendelse, jf. miljøbeskyttelses-
lovens § 41 a og § 41 b. Det indebærer, at husdyrbrugloven i denne sag først
fandt anvendelse ved kommunens iværksættelse af revurdering den 6. juni 2016.
Investeringerne i staldanlægget blev foretaget før dette tidspunkt, ligesom



/

2

anskaffelsen af ejendommen og den ikke-godkendelsespligtige renovering alt-
overvejende blev foretaget, før Miljøstyrelsen i juni 2016 udgav kort, der viste
de udpegede ammoniakfølsomme naturtyper. Han blev desuden først ved Aal-
borg Kommunes revurdering bekendt med det nærliggende Natura 2000-om-råde
og omfanget af udledning af ammoniak fra husdyrbruget hertil. Det gene-relle
princip om forudsigelighed i retsanvendelsen er dermed blevet tilsidesat.

Miljø- og Fødevareklagenævnet har supplerende anført navnlig, at overgangs-
reglerne i husdyrbrugloven ikke ændrer på forpligtelsen til på revurderings-
tidspunktet at opfylde totaldepositionskravet for husdyrbrug, der er godkendt
efter miljøbeskyttelseslovens § 33.

Det omhandlede habitatnaturområde fremgår af offentligt tilgængelige oplys-
ninger om Natura 2000-registreringer både før og efter ikrafttrædelsen af hus-
dyrbrugloven af 2011.

Højesterets begrundelse og resultat

Sagens baggrund og problemstilling
Aalborg Kommune udstedte i oktober 2007 miljøgodkendelse til fortsat drift til
husdyrbruget på Adresse, By. I marts 2014 købte Appellants, tidligere Sagsøger
anpartsselskab, Virksomhed ApS, husdyrbruget, der bl.a. omfattede to staldanlæg
etableret i henholdsvis 1972 (stald 1) og 1992-93 (stald 2). I 2019 overtog
Appellant, tidligere Sagsøger husdyrbruget fra an-partsselskabet.

Husdyrbruget ligger i nærheden af Område og er omfattet af lovgivningens
særlige krav til maksimal totaldeposition af ammoniak. I forbin-delse med
kommunens revurdering af miljøgodkendelsen i august 2019 blev det beregnet,
at husdyrbruget ikke overholdt kravet til maksimal totaldeposi-tion af ammoniak.
Kommunen udstedte, bl.a. under hensyn til staldanlæggenes restlevetid regnet fra
en række renoveringsarbejder foretaget i 2015, påbud om husdyrbrugets
overholdelse af totaldepositionskravet senest ved udgangen af 2030.

Appellant, tidligere Sagsøger påklagede kommunens afgørelse til Miljø- og
Fødevareklagenævnet.

Klagenævnet ændrede påbuddet, således at husdyrbruget senest ved udgangen af
2021 skulle overholde totaldepositionskravet, og klagenævnet henviste i den
forbindelse til, at staldanlæggenes restlevetid skulle regnes fra etableringen og
dermed var udløbet på revurderingstidspunktet.



/

3

Sagen angår, om der er grundlag for at ophæve klagenævnets afgørelse og
hjemvise sagen til fornyet behandling. Der er enighed om, at husdyrbruget på
revurderingstidspunktet ikke overholdt kravet til maksimal totaldeposition af
ammoniak efter reglerne i husdyrgodkendelsesbekendtgørelsen, og tvisten an-går
alene den frist, som klagenævnet fastsatte for husdyrbrugets overholdelse af
totaldepositionskravet.

Husdyrgodkendelsesbekendtgørelsen
I kapitel 16 (§§ 39-41) i bekendtgørelse nr. 1261 af 29. november 2019 om god-
kendelse og tilladelse mv. af husdyrbrug (husdyrgodkendelsesbekendtgørel-sen)
er der fastsat regler om revurdering af miljøgodkendelser.

Efter bekendtgørelsens § 39, stk. 7, 1. pkt., skal kommunalbestyrelsen sikre, at
de nødvendige påbud meddeles et husdyrbrug, der på tidspunktet for revurde-
ringen ikke lever op til kravene til maksimal totaldeposition af ammoniak, her-
under ved påbud om anvendelse af den bedste tilgængelige teknik. Hvis kom-
munalbestyrelsen ikke finder grundlag for at påbyde totaldepositionskravet op-
fyldt på tidspunktet for revurderingen, skal der fastsættes en frist for kravets
overholdelse under hensyn til den forventede restlevetid for husdyrbrugets
staldanlæg, jf. § 39, stk. 7, 2. pkt.

Efter Højesterets opfattelse følger det af sammenhængen mellem 1. og 2. pkt. i §
39, stk. 7, at der i almindelighed skal udstedes påbud om, at totaldepositions-
kravet skal opfyldes med det samme, jf. 1. pkt., hvis den forventede restlevetid
for husdyrbrugets staldanlæg må anses for udløbet på revurderingstidspunktet.
Fastsættelse af en frist for opfyldelse af totaldepositionskravet efter 2. pkt. kom-
mer således normalt kun på tale, hvis den forventede restlevetid for husdyrbru-
gets staldanlæg ikke kan anses for udløbet på tidspunktet for revurderingen.

Spørgsmålet er herefter, hvad der forstås ved ”den forventede restlevetid for
husdyrbrugets staldanlæg” , jf. § 39, stk. 7, 2. pkt.

Klagenævnet har gjort gældende, at den forventede restlevetid må beregnes fra
staldanlæggets etablering. Højesteret finder, at denne forståelse falder inden for
den citerede formulering. Højesteret finder endvidere, at denne forståelse er i
overensstemmelse med forarbejderne til lov om miljøgodkendelse mv. af hus-
dyrbrug (husdyrbrugloven).

Om forarbejderne bemærkes følgende:

Kravet til maksimal totaldeposition af ammoniak fra husdyrbrug beliggende i
nærheden af et Natura 2000-område blev indført ved lov nr. 122 af 23. februar
2011 om ændring af husdyrbrugloven.



/

4

Det fremgår af betænkning afgivet af Miljø- og Planlægningsudvalget den 3. fe-
bruar 2011, at der i forbindelse med udmøntning af loven ville blive iværksat et
vejledningsarbejde, som bl.a. ville indeholde retningslinjer for, hvorledes fristen
for opfyldelse af totaldepositionskravet ville skulle fastsættes ved revurderin-ger.
Det blev i den forbindelse angivet, at det ville blive overvejet, om den typi-ske
levetid på 15-20 år for et staldanlæg i visse situationer burde forlænges op til 25-
30 år efter staldanlæggenes etablering for at tage hensyn til allerede fore-tagne
investeringer på tidspunktet for lovens ikrafttrædelse (Folketingstidende 2010-
11, 1. samling, tillæg B, lovforslag nr. L 12, s. 2).

I overensstemmelse hermed fremgår det af forarbejderne til en senere ændring af
husdyrbrugloven i 2017, at hvis totaldepositionskravet ikke kan kræves op-fyldt
på tidspunktet for revurderingen, kan der fastsættes en frist, der typisk sættes til
15 til 20 år, eller i særlige tilfælde helt op til 30 år, efter at staldanlæg-gene er
etableret (Folketingstidende 2016-17, tillæg A, lovforslag nr. L 114, s. 71).

Højesteret tiltræder herefter, at den forventede restlevetid for husdyrbrugets
staldanlæg, som anført i bekendtgørelsens § 39, stk. 7, 2. pkt., må forstås som
staldanlæggets forventede restlevetid beregnet fra etableringstidspunktet.

Det tilføjes, at det er forudsat i forarbejderne til lovændringen i 2011, at der –
ved at lægge vægt på anlæggets forventede levetid fra etableringen (typisk 15-20
år eller i særlige tilfælde op til 30 år) – i almindelighed er taget højde for
princippet om proportionalitet og hensynet til forudsigelighed, jf. bl.a. miljømi-
nisterens svar af 10. december 2010 på spørgsmål 50 til lovforslag nr. L 12 af 6.
oktober 2010 om ændring af lov om miljøgodkendelse mv. af husdyrbrug.

Miljø- og Fødevareklagenævnets afgørelse
I den konkrete sag er der som nævnt enighed om, at husdyrbruget ikke over-holdt
totaldepositionskravet for ammoniak på revurderingstidspunktet. Klage-nævnet
lagde til grund, at husdyrbrugets staldanlæg på revurderingstidspunk-tet ikke
havde nogen restlevetid. Klagenævnet lagde vægt på, at staldanlæg-gene var
etableret i henholdsvis 1972 (stald 1) og 1992-93 (stald 2), og at der ikke var
foretaget godkendelsespligtige renoveringer, der kunne sidestilles med en
etablering. Klagenævnet vurderede, at der var tale om typiske og gennemsnit-
lige staldanlæg med en normal afskrivningsperiode på 15-20 år.

Klagenævnet fandt herefter, at husdyrbruget skulle overholde totaldepositions-
kravet allerede nu, dvs. fra tidspunktet for klagenævnets afgørelse, jf. husdyr-
godkendelsesbekendtgørelsens § 39, stk. 7, 1. pkt. Da Aalborg Kommune havde
stillet husdyrbruget i udsigt, at totaldepositionskravet først skulle være opfyldt
ved udgangen af 2030, fik bruget imidlertid frist til overholdelse af kravet til
udgangen af 2021.



/

5

Højesteret har ikke grundlag for at tilsidesætte klagenævnets vurdering af
staldanlæggenes forventede restlevetid regnet fra etableringstidspunkterne.
Herefter og efter det ovenfor anførte om forståelsen af bekendtgørelsens § 39,
stk. 7, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for at ophæve klagenævnets
afgørelse og hjemvise sagen til fornyet behandling. Det bemærkes herved, at af-
gørelsen er i overensstemmelse med det, som generelt er anført i forarbejderne
om proportionalitet og forudsigelighed. Der foreligger endvidere ikke sådanne
omstændigheder vedrørende husdyrbruget, at klagenævnets afgørelse må an-ses
for uproportional eller uforudsigelig som anført af Appellant, tidligere Sagsøger.

Konklusion
Højesteret stadfæster landsrettens dom.

THI KENDES FOR RET:

Landsrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for Højesteret skal Landbrug & Fødevarer F.m.b.A. som
mandatar for Appellant, tidligere Sagsøger betale 200.000 kr. til Miljø- og Fø-
devareklagenævnet.

De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne høje-
steretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.



/