Højesteret tiltrådte, at betingelserne efter udlændingelovens § 50 for at få prøvet spørgsmålet om ophævelse af udvisninger ikke var til stede og stadfæstede derfor landsretskendelserne
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Øvrige straffesager
Sagsemner: Efterforskning og straffeproces;
Strafferetlige sanktioner og andre foranstaltninger;
Udlændinge;

/

Ikke adgang til prøvelse af udvisningsafgørelser

Kendelser afsagt 19. april 2023   

Sagerne 22/2022 og 60/2022

Anklagemyndigheden
mod
Tiltalte 2

og

Anklagemyndigheden
mod
Tiltalte 1

Der var ikke grundlag for at se bort fra de tidsmæssige betingelser for prøvelse af
udvisningsafgørelser

Sagerne angik om der kunne ske domstolsprøvelse af udvisningsafgørelser over for to
udlændinge, selv om 6-månedersfristen i udlændingelovens § 50, stk. 1, ikke var opfyldt.   

I april 2021 henholdsvis juni 2020 anmodede Tiltalte 2 og Tiltalte 1 efter udlændingelovens § 50,
stk. 1, om, at spørgsmålet om ophævelse af deres udvisninger blev indbragt for retten med
henvisning til, at der var indtrådt væsentlige ændringer i deres forhold. Tiltalte 2 henviste bl.a. til,
at han havde indgået ægteskab i Danmark, og Tiltalte 1 henviste bl.a. til, at han var blevet far til
et barn, der havde dansk statsborgerskab. Begge henviste endvidere til, at der forelå
udsendelseshindringer, idet de havde været forsøgt udvist i en længere årrække.
Udlændingemyndighederne havde for begge vurderet, at tidspunktet for iværksættelsen af deres
udvisning endnu ikke kunne fastlægges.   

Landsretten afviste Tiltalte 2 og Tiltalte 1's anmodninger om prøvelse af spørgsmålet om
ophævelse af udvisningsbestemmelserne med henvisning til, at det er en betingelse for en sådan
prøvelse efter udlændingeloven, at begæringen fremsættes tidligst 6 måneder før udvisningen kan
forventes iværksat.   

Højesteret udtalte, at det med en lovændring i 2022 blev fastsat i udlændingelovens § 50, stk. 1,
at bestemmelsens tidsfrister kan fraviges, hvis der foreligger særlige grunde. Højesteret fandt, at
forarbejderne til lovændringen måtte forstås således, at der i tilfælde som de foreliggende –
uanset om der er udsigt til hjemsendelse – kun vil være tale om ganske særlige grunde, hvis der
foreligger en formodning for, at opretholdelse af udvisningen med sikkerhed vil være i strid med
Danmarks internationale forpligtelser.   

I lyset heraf foretog Højesteret i de enkelte sager en samlet vurdering og fandt, at der ikke forelå
en sådan formodning. Højesteret tiltrådte derfor, at betingelserne for at få prøvet spørgsmålet om
ophævelse af udvisningerne ikke var til stede og stadfæstede herved landsrettens kendelser.   



/