Ændring af landsrettens dom om, hvorvidt hospitalets foretagelse af blodtransfusion var i strid med afdødes ret til selvbestemmelse efter sundhedslovens bestemmelser eller artike... Vis mere
Ret: Højesteret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Forvaltningsret;
Menneskerettigheder;
Retspleje og civilproces;
Sociale forhold og sundhedsforhold;

/

HØJESTERETS DOM
afsagt tirsdag den 1. februar 2022

Sag BS-49811/2020-HJR
(2. afdeling)

Styrelsen for Patientklager
(advokat Henrik Nedergaard Thomsen)

mod

Boet efter Afdøde
og
Appelindstævnte 1, tidligere Sagsøger
(advokat Tyge Trier, beskikket for begge)

Biintervenient til støtte for Styrelsen for Patientklager:
Region Syddanmark
(advokat Finn Schwarz)

Biintervenient til støtte for boet efter Afdøde og Appelindstævnte 1, tidligere
Sagsøger:
The European Association of Jehovah’s Witnesses
(advokat Shane H. Brady ved advokat Tyge Trier)

I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 1. afdeling den 7. december
2020 (BS-31481/2018-OLR).

I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Poul Dahl Jensen, Vibeke Rønne,
Henrik Waaben, Jan Schans Christensen, Kurt Rasmussen, Jørgen Steen Sørensen
og Ole Hasselgaard.



/

2

Påstande
Parterne har gentaget deres påstande.

Supplerende retsgrundlag
I Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 10. juni 2010 i sag 302/02
(Jehovas Vidner i Moskva m.fl. mod Rusland) fandt Domstolen, at de russiske
myndigheder ikke havde været berettiget til at opløse Jehovas Vidner i Moskva og
forbyde foreningens aktiviteter. De russiske myndigheder havde be-grundet dette
indgreb med bl.a., at foreningen tilskyndede sine medlemmer til at afslå visse
former for lægelig behandling som f.eks. at modtage blod i livstru-ende
situationer. Domstolen anerkendte, at nægtelse af potentielt livreddende lægelig
behandling af religiøse grunde er en kompleks retlig problemstilling, idet
Domstolen anførte følgende:

“134. The Court recognises that the refusal of potentially life-saving
medical treatment on religious grounds is a problem of considerable le-
gal complexity, involving as it does a conflict between the State's inter-est
in protecting the lives and health of its citizens and the individual's right
to personal autonomy in the sphere of physical integrity and reli-gious
beliefs (see, mutatis mutandis, Pretty v. the United Kingdom, no. 2346/02,
§ 62 et seq., ECHR 2002-III)…”

Domstolen udtalte herefter, at den anfægtede russiske lov ikke gjorde det mu-ligt
for de russiske domstole at foretage en balanceret afvejning mellem de for-skellige
hensyn, og at Domstolen derfor måtte afklare, om der forelå denne ba-lance:

“134… The impugned provision of the Russian Religious Act was ap-
parently designed to protect individuals from religious influence which
could lead them to make choices that are considered irrational or un-wise
as a matter of public policy, such as the decision to refuse medical
treatment that is generally regarded as beneficial. It was based on the
assumption that the State's power to protect people from the harmful
consequences of their chosen lifestyle ought to override the rights of be-
lievers to respect for their private life and to freedom to manifest their
religion in practice and observance. That assumption made it unneces-
sary for the Russian courts to carry out a balancing exercise which would
have allowed them to weigh considerations of public health and safety
against the countervailing principle of personal autonomy and religious
freedom (compare Pretty, cited above, § 74). Accordingly, it falls to the
Court to verify whether or not the balance has been upset.”



/

3

Det er dernæst anført i dommen, at pålæg om lægelig behandling af en voksen,
habil person uden dennes samtykke er et indgreb i retten til privatliv efter arti-kel
8, og at det også gælder, hvis nægtelse af en bestemt behandling kan føre til et
fatalt resultat, og uanset hvor irrationelle, ukloge eller uforsigtige sådanne valg
kan fremstå for andre:

“135. The very essence of the Convention is respect for human dignity
and human freedom and the notions of self-determination and personal
autonomy are important principles underlying the interpretation of its
guarantees (see Pretty, cited above, §§ 61 and 65). The ability to conduct
one's life in a manner of one's own choosing includes the opportunity to
pursue activities perceived to be of a physically harmful or dangerous
nature for the individual concerned. In the sphere of medical assistance,
even where the refusal to accept a particular treatment might lead to a
fatal outcome, the imposition of medical treatment without the consent of
a mentally competent adult patient would interfere with his or her right to
physical integrity and impinge on the rights protected under Article 8 of
the Convention (see Pretty, cited above, §§ 62 and 63, and Acmanne and
Others v. Belgium, no. 10435/83, Commission decision of 10 December
1984).

136. The freedom to accept or refuse specific medical treatment, or to
select an alternative form of treatment, is vital to the principles of self-
determination and personal autonomy. A competent adult patient is free to
decide, for instance, whether or not to undergo surgery or treat-ment or,
by the same token, to have a blood transfusion. However, for this freedom
to be meaningful, patients must have the right to make choices that accord
with their own views and values, regardless of how irrational, unwise or
imprudent such choices may appear to others. Many established
jurisdictions have examined the cases of Jehovah's Witnesses who had
refused a blood transfusion and found that, alt-hough the public interest in
preserving the life or health of a patient was undoubtedly legitimate and
very strong, it had to yield to the pa-tient's stronger interest in directing
the course of his or her own life (see the judgments cited in paragraphs 85
to 88 above)…”

Domstolen anerkendte herefter, at autenciteten af patientens nægtelse af lægelig
behandling er ”a legitimate concern” , idet Domstolen anførte følgende:

“138. Furthermore, even though the Jehovah's Witnesses whose opposi-
tion to blood transfusions was cited in evidence were adults having le-gal
capacity to refuse that form of treatment, the findings of the Russian
courts can be understood to mean that their refusals had not been an ex-



/

4

pression of their true will but rather the product of pressure exerted on
them by the applicant community. The Court accepts that, given that
health and possibly life itself are at stake in such situations, the authen-
ticity of the patient's refusal of medical treatment is a legitimate con-cern.
In the landmark case In re T. (Adult: Refusal of Treatment), Donald-son
L.J., on the Court of Appeal of England and Wales, indicated that the
refusal may have been vitiated because it resulted not from the patient's
will, but from the will of others. If the patient's will was over-borne, the
refusal will not have represented a true decision (see the judgment, § 5,
paragraph 86 above). Staughton L.J. added that “for an apparent refusal or
consent to be less than a true consent or refusal, there must be such a
degree of external influence as to persuade the pa-tient to depart from her
own wishes, to an extent that the law regards it as undue” .”

Om de russiske myndigheders vurdering af forhåndstilkendegivelser om ikke at
ville modtage blod udtalte Domstolen, at mange medlemmer af Jehovas Vid-ner
synes at have foretaget et frivilligt valg på forhånd om at nægte at modtage blod:

”139… Turning to the instant case, the Court finds nothing in the do-
mestic judgments to suggest that any form of improper pressure or un-due
influence was applied. On the contrary, it appears that many Jeho-vah's
Witnesses have made a deliberate choice to refuse blood transfu-sions in
advance, free from time constraints of an emergency situation, which is
borne out by the fact that they had prepared for emergencies by filling out
“No Blood” cards and carrying them in their purses. There is no evidence
that they wavered in their refusal of a blood trans-fusion upon admission
to hospital. Accordingly, there is no factual basis supporting the finding
that their will was overborne or that the refusal of a blood transfer did not
represent their true decision.”

Domstolen anførte desuden, at en stat ikke efter Menneskerettighedskonventio-nen
har ret til at bestemme, hvilke overbevisninger der må eller ikke må udbre-des
(”be taught”), jf. præmis 141, og Domstolen fandt samlet, at opløsningen af
Jehovas Vidner i Moskva og forbuddet mod foreningens aktiviteter ikke kunne
retfærdiggøres, jf. præmis 160.

Anbringender
Styrelsen for Patientklager har supplerende anført navnlig, at det fremgår af 
forarbejderne til sundhedslovens § 24, at lovgiver har forholdt sig specifikt til
spørgsmålet om Jehovas Vidner og blodtransfusion.



/

5

Beslutningen om at give blod til Afdøde var ikke et indgreb i strid med Den
Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 og 9. Det var nødvendigt i et
demokratisk samfund for at beskytte sundheden, og det lå in-den for rammerne af
statens skønsmargin.

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol anerkender i dom af 10. juni 2010 i
sag 302/02 (Jehovas Vidner i Moskva m.fl. mod Rusland), at afvisning af livs-
bevarende lægebehandling af religiøse grunde er en kompleks juridisk pro-
blemstilling, der udgør en konflikt mellem statens legitime interesse i at bevare liv
og individets selvbestemmelsesret. Dommen anerkender også, at det er et le-gitimt
hensyn at se på autenciteten (gyldigheden eller pålideligheden) af en per-sons
afvisning af at modtage livsbevarende lægebehandling.

Boet efter Afdøde og Appelindstævnte 1, tidligere Sagsøger har supplerende
anført navnlig, at Menneskerettighedsdomstolens dom af 10. juni 2010 i sag
302/02 (Jehovas Vidner i Moskva m.fl. mod Rusland) fastslår vigtigheden af ret-
ten til selvbestemmelse. Det fremgår af dommen bl.a., at en habil, voksen pati-ent
har frihed til at vælge på et veloplyst grundlag, om vedkommende vil mod-tage
behandling, herunder blodtransfusion.

Afdøde bar ved ulykken og indlæggelsen sit ”Forhåndsdirektiv og fuldmagt
angående lægebehandling” på sig, og det var utvivlsomt, at han ikke ville modtage
blod. Hans konsistente og klare fravalg af blodtransfusion angår ham personligt,
og hensynet til den nationale sundhed kan ikke retfærdiggøre indgrebet, der også
er i strid med Menneskerettighedskonventionens artikel 14 om forskelsbehandling
bl.a. på grund af religion.

Region Syddanmark som biintervenient til støtte for Styrelsen for Patientklager
har anført navnlig, at behovet for blodtransfusion først viste sig, efter at Afdøde
var uden bevidsthed. Sundhedspersonalet forsøgte i videst mu-ligt omfang at
efterkomme ønsket om ikke at modtage blod ved at give blod-dannende medicin
og først foretage blodtransfusion på det tidspunkt, hvor det var påkrævet for hans
overlevelse.

Det resultat, landsrettens flertal når til, efterlader sundhedspersoner i en meget
vanskelig situation, hvor de fremover nøje skal overveje og afveje de tilkendegi-
velser, som en person, de måske aldrig har mødt, er fremkommet med i løbet af sit
liv, og som nu præsenteres for dem af f.eks. pårørende eller en religiøs hjæl-per.
Det er netop dette, som lovgiver med sundhedslovens § 24 har forholdt sig til og
villet undgå. I praksis har man oplevet, at patienter, som ellers havde væ-ret fast
besluttet på at afvise en bestemt behandlingsform, ombestemte sig, da de blev
stillet over for en livstruende situation.



/

6

The European Association of Jehovah’s Witnesses som biintervenient til støtte
for boet efter Afdøde og Appelindstævnte 1, tidligere Sagsøger har anført navnlig,
at Jehovas Vidner nægter blodtransfusion hovedsageligt af religiøse grunde.
Bibelen forbyder efter Jehovas Vidners opfattelse at indtage blod, og dette forbud
omfatter også blodtransfusion.

I mere end 40 år har medlemmer af Jehovas Vidner verden over båret et for-
håndsdirektiv, der afviser blodtransfusion. Der er i flere lande retningslinjer for
behandling af Jehovas Vidner og andre patienter, som ikke ønsker behandling med
blod, herunder med krav om respekt for forhåndsdirektiver. Domstole i mange
lande har fastslået, at forhåndsdirektiverne skal respekteres, jf. bl.a. den italienske
højesterets afgørelse af 4. december 2020 i sag nr. 29469/20.

Højesteret i Danmark bør ligeledes fastslå, at forhåndsdirektiver, som medlem-mer
af Jehovas Vidner bærer på sig, er en juridisk bindende forhåndsbeslutning og
udtryk for den umistelige ret til selvbestemmelse, menneskelig værdighed og
religiøs samvittighed, der er beskyttet af artikel 8 og 9 i Menneskerettigheds-
konventionen.

Højesterets begrundelse og resultat

Sagens baggrund og problemstilling
Afdøde blev efter en faldulykke akut indlagt på Hospital 1 den 19. september
2014. Under indlæggelsen modtog han i bevidst-løs tilstand en blodtransfusion
den 22. september 2014. Sundhedspersonalet var bekendt med hans
tilkendegivelse bl.a. i ”Forhåndsdirektiv og fuldmagt angå-ende lægebehandling”
fra 2012 om, at han som medlem af trossamfundet Jeho-vas Vidner under ingen
omstændigheder ønskede at modtage blod, uanset om det var nødvendigt for at
bevare hans liv. Den 21. oktober 2014 afgik han ved døden uden forinden at være
kommet til bevidsthed. Dødsårsagen var uden forbindelse til blodtransfusionen.

Den 17. december 2015 traf Styrelsen for Patientsikkerhed (nu Styrelsen for Pati-
entklager) afgørelse om, at der ikke var grundlag for at kritisere Hospital 1 for at
have givet Afdøde den nævnte blodtransfu-sion.

Hovedspørgsmålet i sagen er, om styrelsens afgørelse skal tilsidesættes som
ugyldig, fordi blodtransfusionen den 22. september 2014 blev foretaget i strid med
sundhedslovens bestemmelser, særligt § 19 og § 24, eller i strid med artikel 8, 9 og
14 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.

Sundhedsloven



/

7

Efter sundhedslovens § 15 må ingen behandling indledes eller fortsættes uden
patientens informerede samtykke, medmindre andet følger af lov eller bestem-
melser fastsat i henhold til lov eller af lovens §§ 17-19. Undtagelsen i § 19 omfat-
ter bl.a. tilfælde, hvor en patient, som midlertidigt mangler evnen til at give in-
formeret samtykke, befinder sig i en tilstand, hvor øjeblikkelig behandling er
påkrævet for patientens overlevelse.

Sundhedslovens kapitel 6 (§§ 22-27) indeholder regler om selvbestemmelse i
særlige tilfælde, herunder § 24 om retten til at afvise at modtage blod. § 24, stk. 1,
fastsætter, at en behandling, der indebærer transfusion af blod eller blodpro-dukter,
ikke må indledes eller fortsættes uden patientens informerede samtyk-ke. Efter §
24, stk. 2, skal en patients afvisning af at modtage blod eller blodpro-dukter være
givet i forbindelse med den aktuelle sygdomssituation og være baseret på
information fra sundhedspersonen om de helbredsmæssige konse-kvenser af at
undlade tilførsel af blod eller blodprodukter ved behandlingen.

Lovens § 22 fastsætter, at § 19 ikke finder anvendelse for bl.a. § 24. Det indebæ-
rer, at adgangen efter den almindelige bestemmelse i § 19 til at foretage behand-
ling uden samtykke i bl.a. tilfælde, hvor det er påkrævet for en bevidstløs pati-ents
overlevelse, ikke gælder, hvis patienten i forbindelse med den aktuelle syg-
domssituation har afvist at modtage blod. I et sådant tilfælde skal patientens af-
visning således respekteres, uanset at en blodtransfusion er livsnødvendig.

Hvis en persons afvisning af at modtage blod er givet før den aktuelle syg-
domssituation, følger det af sundhedslovens § 20 og lovforarbejderne (Folke-
tingstidende 1997-98, 2. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 15, s. 533), at en så-
dan forhåndstilkendegivelse skal tillægges betydning og indgå som et element i
sundhedspersonalets behandlingsovervejelser, hvis tilkendegivelsen må anta-ges
fortsat at være aktuel og relevant. En forhåndstilkendegivelse er imidlertid efter
sundhedslovens § 24 sammenholdt med § 19 ikke til hinder for at foretage
blodtransfusion uden samtykke bl.a. i tilfælde, hvor en bevidstløs patient ikke i
forbindelse med den aktuelle sygdomssituation har meddelt et informeret af-slag
på blodtransfusion og befinder sig i en tilstand, hvor blodtransfusion er på-krævet
for patientens overlevelse.

Højesteret finder herefter, at der i sundhedsloven var hjemmel til den blod-
transfusion, der blev givet Afdøde i bevidstløs tilstand den 22. september 2014
uanset hans forhåndstilkendegivelser om ikke at ville modtage blod. Der er herved
lagt vægt på, at det er ubestridt, at han efter ulykken var ude af stand til at
tilkendegive egne ønsker. Det forhold, at han ved faldulykken og indlæggelsen bar
sit forhåndsdirektiv om ikke at ville modtage blod på sig, opfylder ikke kravet i
sundhedslovens § 24, stk. 2, om, at en afvisning af at modtage blod skal være givet
på informeret grundlag i forbindelse med den ak-



/

8

tuelle sygdomssituation. Endvidere må det i overensstemmelse med de læge-
faglige oplysninger i sagen lægges til grund, at han på det tidspunkt, hvor blod-
transfusionen blev foretaget, befandt sig i en tilstand, hvor blodtransfusion var
påkrævet for hans overlevelse.

Den Europæiske Menneskerettighedskonvention
Spørgsmålet er herefter, om blodtransfusionen var i strid med Menneskerettig-
hedskonventionen.

Efter Menneskerettighedskonventionens artikel 8, stk. 1, har enhver ret til pri-
vatliv, og der må efter bestemmelsens stk. 2 kun gøres indgreb i denne ret i til-
fælde, hvor det er nødvendigt for at beskytte sundheden, andres rettigheder mv.
Artikel 9, stk. 1, fastsætter, at enhver har ret til religionsfrihed og at udøve sin
religion, og denne frihed kan efter artikel 9, stk. 2, kun underkastes sådanne
begrænsninger, som er foreskrevet ved lov og er nødvendige i et demokratisk
samfund af hensyn til f.eks. sundheden eller for at beskytte andres rettigheder og
friheder. Konventionens artikel 14 indeholder et forbud mod diskrimination bl.a.
på grund af religion.

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fandt i dom af 10. juni 2010 i sag
302/02 (Jehovas Vidner i Moskva m.fl. mod Rusland), at de russiske myndighe-
der havde krænket Menneskerettighedskonventionen ved at opløse Jehovas Vidner
i Moskva og forbyde foreningens aktiviteter bl.a. med henvisning til, at foreningen
tilskyndede sine medlemmer til at afslå visse former for lægelig be-handling som
f.eks. at modtage blod. I dommen er det anført, at nægtelse af po-tentielt
livreddende lægelig behandling af religiøse grunde er en kompleks ret-lig
problemstilling, der angår en konflikt mellem på den ene side statens inte-resse i at
beskytte sine borgeres liv og helbred og på den anden side individets ret til
personlig selvbestemmelse med hensyn til fysisk integritet og religiøs
overbevisning, jf. præmis 134. Desuden er det anført, at autenciteten af en pati-
ents nægtelse af lægelig behandling udgør ”a legitimate concern” , når der hen-ses
til, at helbred og muligvis liv er på spil i sådanne situationer, jf. præmis 138.

Højesteret finder herefter, at dommen ikke giver grundlag for at antage, at den
nationale lovgiver er afskåret fra som led i en samlet afvejning af forskellige
hensyn at fastsætte nærmere betingelser for, at tilkendegivelser fra medlemmer af
Jehovas Vidner om ikke at ville modtage blod er bindende for sundhedsper-
sonalet.

Kravet i sundhedslovens § 24, stk. 2, om, at afvisning af at modtage blod skal
være givet i forbindelse med den aktuelle sygdomssituation for at være bin-dende
for sundhedspersonalet, er nærmere begrundet i et svar fra den davæ-rende
sundhedsminister under Folketingets behandling af lovforslaget om den



/

9

tilsvarende bestemmelse i § 15 i den tidligere lov om patienters retsstilling
(sundhedsministerens besvarelse af spørgsmål nr. 4 af 2. april 1998 fra Folketin-
gets Sundhedsudvalg – lovforslag nr. L 15 bilag 25). Det er i svaret anført, at en
forhåndstilkendegivelse om, at patienten – i tilfælde af bevidstløshed eller an-den
inhabilitet – ikke ønsker behandling med tilførsel af blod, ikke er bindende for
lægen, men selvsagt skal tages alvorligt og indgå i overvejelserne om be-handling.
I den forbindelse er det omtalt, at både Europarådets konvention om
menneskerettigheder og biomedicin og en række andre deklarationer alene for-
pligter til, at der tages hensyn til forhåndstilkendegivelser, men ikke at disse skal
være bindende for behandlerne. Det anføres herefter i svaret, at hvad enten det
drejer sig om afvisning af at modtage blod, forskrifter for psykiatrisk be-handling
eller andet, vil indførelse af regler om, at forhåndstilkendegivelser skal være
bindende for behandlerne også i tilfælde, hvor patienten ikke er uaf-vendeligt
døende, være yderst betænkeligt for patientsikkerheden og indebære helt
uoverskuelige problemer med den dokumentation, der skal tilvejebringes for med
sikkerhed at kunne fastslå, at dette også er patientens endelige vilje. Endvidere kan
det ifølge svaret ikke udelukkes, at patienten, hvis vedkommen-de var ved
bevidsthed, i den aktuelle situation ville have foretrukket at leve vi-dere.

Som det fremgår, har en forhåndstilkendegivelse om ikke at ville modtage blod
eller anden lægelig behandling vejledende betydning, men er ikke bindende, hvis
der er tale om livsnødvendig behandling af f.eks. en bevidstløs patient. Kravet i
sundhedslovens § 24, stk. 2, om, at afvisning af at modtage blod skal være givet i
forbindelse med den aktuelle sygdomssituation for at være binden-de for
sundhedspersonalet, er som beskrevet fastsat ud fra en afvejning, hvori er indgået
hensynet til den personlige selvbestemmelse, patientsikkerheden og
dokumentationen for en patients endelige vilje. Lovgivningsmagten har ud fra
denne afvejning fundet det rigtigt at have en regulering, der kan hindre risiko for,
at f.eks. en bevidstløs patient dør på grund af manglende livsnødvendig be-
handling, som vedkommende i forbindelse med den aktuelle sygdomssituation
ville have samtykket til.

Efter indlæggelsen af Afdøde blev der de første dage givet be-handling med bl.a.
bloddannende medicin for derved at tage hensyn til hans tidligere tilkendegivelser
om ikke at ville modtage blod. Det var først på det tidspunkt, hvor det fandtes
påkrævet for hans overlevelse, at der blev givet blodtransfusion.

På den baggrund finder Højesteret, at der ikke er grundlag for at fastslå, at den
blodtransfusion, der blev givet Afdøde med hjemmel i sundheds-lovens § 24
sammenholdt med § 19, var i strid med artikel 8 eller 9 i Menneske-
rettighedskonventionen.



/

10

Sundhedslovens § 19 indeholder som anført adgang til at foretage livsnødven-dig
behandling af en bevidstløs patient uanset en eventuel forhåndstilkendegi-velse fra
vedkommende om ikke at ville behandles. Bestemmelsen er generel og omfatter
ikke kun blodtransfusion. Den blodtransfusion, der blev givet Afdøde, var derfor
heller ikke i strid med Menneskerettighedskonventio-nens artikel 14 sammenholdt
med artikel 8 og 9.

Konklusion og sagsomkostninger
Da blodtransfusionen hverken var i strid med sundhedsloven eller Menneske-
rettighedskonventionen, er der ikke grundlag for at tilsidesætte styrelsens afgø-
relse som ugyldig, og allerede af den grund er der heller ikke grundlag for at
pålægge styrelsen at betale godtgørelse. Højesteret frifinder derfor styrelsen.

Der er herefter ikke anledning til at tage stilling til styrelsens påstande om afvis-
ning af nogle af de nedlagte påstande.

Under hensyn til sagens principielle karakter og videregående betydning finder
Højesteret, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsretten og
Højesteret til nogen anden part eller til statskassen.

THI KENDES FOR RET:

Styrelsen for Patientklager frifindes.

Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller Højesteret til
nogen anden part eller til statskassen.



/