Landsretten stadfæster byrettens dom med den ændring, at Appellantens påstand 1 og 3 over for Erstatningsnævnet afvises. Byrettens dom omhandlede, hvorvidt Appellanten, som beskikket b... Vis mere
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Almindelige emner;
Erstatning uden for kontrakt;
Forvaltningsret;

/

ØSTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 8. september 2020

Sag BS-9922/2020-OLR
(18. afdeling)

Appellant, tidligere Sagsøgte
(advokat Kristian Svith)

mod

Erstatningsnævnet
(advokat Henrik Nedergaard Thomsen)

og

Sag BS-9925/2020-OLR
(18. afdeling)

Appellant, tidligere Sagsøgte
(advokat Kristian Svith)

mod

Appelindstævnte, tidligere Sagsøger
(advokat Troels Kock Nielsen, besk.)

Retten i Nykøbing Falster har den 26. februar 2020 afsagt dom i 1. instans (sag
BS-5848/19-NYK og BS-23497/2019-NYK).

Landsdommerne Julie Arnth Jørgensen, Ulla Staal og Nina Fischer Rønde (kst.)
har deltaget i ankesagernes afgørelse.



/

2

Landsretten har behandlet sagerne på skriftligt grundlag, jf. retsplejelovens § 387.

Påstande
BS-9922/2020-OLR
Appellant, tidligere Sagsøgte har som for byretten ned-lagt følgende påstande:

1. Erstatningsnævnet skal anerkende, at Appelindstævntes, tidligere Sagsøger
krav om godtgørelse for svie og smerte og erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste ik-ke var forældet på tidspunktet for Erstatningsnævnets
afgørelser den 8. november 2018.

2. Erstatningsnævnet skal anerkende, at Erstatningsnævnets afgørelser af 8.
november 2018 om at afslå Appelindstævntes, tidligere Sagsøger krav om
godtgørelse for svie og smerte og erstatning for tabt arbejdsfortjeneste er
ugyldige.

3. Sagen hjemvises til fornyet behandling hos Erstatningsnævnet.

Indstævnte, Erstatningsnævnet, har principalt påstået sagen afvist, subsidiært
stadfæstelse.

Advokat Appellant, tidligere Sagsøgte har over for Erstatningsnævnets afvis-
ningspåstand nedlagt påstand om frifindelse.

BS-9925/2020-OLR
Appellanten, advokat Appellant, tidligere Sagsøgte, har som for byretten ned-lagt
påstand om frifindelse.

Appelindstævnte, tidligere Sagsøger, har påstået dommen stadfæstet.

Appelindstævnte, tidligere Sagsøger har haft fri proces under anken, jf.
retsplejelovens § 331, stk. 5.

Supplerende sagsfremstilling
Ved brev af 7. januar 2015 til Erstatningsnævnet fremsatte advokat Appellant,
tidligere Sagsøgte på vegne af Appelindstævnte, tidligere Sagsøger krav om
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i 42 uger svarende til 147.729 kr. samt
maksimal godtgø-relse for svie og smerte, idet advokaten oplyste, at
Appelindstævnte, tidligere Sagsøger fortsat var sygemeldt. I brevet anførte
advokaten endvidere bl.a.:



/

3

”Jeg skal på vegne min klient tage forbehold for yderligere tabt arbejds-
fortjeneste samt mén og tab af erhvervsevne, idet jeg kan oplyse, at dette for
nuværende bliver behandlet ved Arbejdsskadestyrelsen.”

Anbringender
Parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten.

Appellant, tidligere Sagsøgte har yderligere og præciserende anført, at Erstat-
ningsnævnets afgørelser om afslag på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og
yderligere godtgørelse for svie og smerte er begrundet med, at ansøgningerne
herom er indgivet mere end 2 år efter, at Appelindstævnte, tidligere Sagsøger indså
eller burde have indset eksistensen af sine krav, men Erstatningsnævnet har under
retssa-gen ændret begrundelsen til, at Appelindstævnte, tidligere Sagsøger ikke
inden 2 år har reageret på nævnets opfordring til at indsende dokumentation for
sine krav. Nævnet er ikke berettiget til at foretage en sådan ændring, og rettens
prøvelse af afgørel-serne skal derfor angå de begrundelser, som er angivet heri.
Offererstatningslo-vens § 13, stk. 3 skal fortolkes efter dens klare ordlyd og
forarbejderne hertil, og bestemmelsens anvendelsesområde kan ikke ved
udvidende fortolkning ud-strækkes til også at omfatte
”dokumentationsanmodning” . Den fortolkning af § 13, stk. 3, som
Erstatningsnævnet argumenterer for, forekommer uforståelig og urimelig, når der
henses til, at fortolkningen ikke har støtte hverken i bestem-melsens ordlyd eller
dens forarbejder, jf. Vestre Landsrets dom af 9. juli 2020 i sag nr. BS-5565/2019-
VLR.

Erstatningsnævnet har heroverfor yderligere og præciserende anført, at
Appellants, tidligere Sagsøgte anbringende om, at nævnet under retssagen har
ændret begrundelsen for sine afgørelser, er et nyt anbringende, som af denne grund
ik-ke bør tages i betragtning, jf. retsplejelovens § 383. Der er i øvrigt ikke tale om
en ny begrundelse, da nævnet i sine afgørelser har anført, at kravene om erstat-ning
for tabt arbejdsfortjeneste og yderligere godtgørelse for svie og smerte er afslået
som følge af en overskridelse af fristen i offererstatningslovens § 13, stk. 3.
Nævnet har under retssagen anført, at fristreglen i offererstatningslovens § 13, stk.
3, også finder anvendelse på nævnets dokumentationsanmodninger, og der er
således alene tale om to sider af samme sag. Vestre Landsrets dom af 9. juli 2020 i
sag nr. BS-5565/2019-VLR er den 6. august 2020 anket til Højesteret.

Appelindstævnte, tidligere Sagsøger har yderligere anført, at de faktiske forhold i
denne sag er væsentligt forskellige fra omstændighederne i Vestre Landsrets dom
af 9. juli 2020 i sag nr. BS-5565/2019-VLR, og denne dom er derfor ikke relevant
for nær-værende sag.

Retsgrundlag



/

4

Af dagældende lov om erstatning fra staten til ofre for forbrydelser, jf. lovbe-
kendtgørelse nr. 1209 af 18. november 2014 (offererstatningsloven), fremgår bl.a.:

”§ 13. Nævnet kan ikke behandle en ansøgning, der er indgivet over 2 år
efter, at lovovertrædelsen er begået, medmindre der foreligger særlige
grunde.

Stk. 2. Hvis der i sagen er afsagt dom, regnes fristen i stk. 1, fra dommen
var endelig. Hvis politiet har efterforsket sagen, uden at der efterfølgende er
rejst straffesag, regnes fristen fra tidspunktet for politiets afgørelse om
indstilling af efterforskningen.

Stk. 3. Nævnet kan ikke behandle en ansøgning, hvis nævnet tidligere
har behandlet erstatningskrav fra samme ansøger vedrørende samme lo-
vovertrædelse og det nye krav fremsættes, mere end 2 år efter at ansøge-ren
indså eller burde indse eksistensen af dette krav, medmindre der fore-ligger
særlige grunde.

§ 14. …
Stk. 3. Efterkommer ansøgeren ikke inden en fastsat frist en opfordring

fra nævnet om at medvirke til sagens oplysning, kan sagen afgøres på det i
øvrigt foreliggende grundlag.”

Offererstatningsorden blev indført ved lov nr. 277 af 26. maj 1976 om erstatning
fra staten til ofre for forbrydelser. Af lovforslagets bemærkninger (L nr. 144 af 15.
januar 1976) fremgår, at lovforslaget bygger på betænkning nr. 751/1975 om
erstatning fra staten til ofre for forbrydelser. Betænkningen indeholder et lo-
vudkast med bemærkninger, hvoraf fremgår bl.a.:

”Kapitel VII Bemærkninger til lovudkastets enkelte bestemmelser
…

Til § 13
Udvalget har anset det for hensigtsmæssigt at fastsætte en tidsfrist, inden
hvilken ansøgning i almindelighed skal være indgivet, for at nævnet kan
undgå at behandle alt for gamle krav. Fristen bør ikke være så kort, at ska-
delidte nødsages til at indgive ansøgning, før det er afklaret, om han har
mulighed for at få erstatning fra anden side. Udvalget har derfor anset en frist
på 2 år for rimelig. Fristen kan fraviges af nævnet, hvis der foreligger særlige
grunde. Det kan f.eks. være tilfældet, hvis skadelidte først får kendskab til
forbrydelsen eller til, at den er begået af en af de personer, der er omfattet af
§ 3, længere tid efter at forbrydelsen blev begået.
…

Til § 14



/

5

…

Stk. 3 tilsigter at undgå, at behandlingen i nævnet trækker ud på grund af
ansøgerens forhold. Medvirker han ikke til sagens oplysning, skønt han er
opfordret hertil, kan nævnet afgøre sagen på det foreliggende grundlag.”

Ved lov nr. 412 af 9. maj 2011 om ændring af bl.a. lov om erstatning fra staten til
ofre for forbrydelser (udvidelse af fristen for politianmeldelse ved erstatning fra
staten til ofre for forbrydelser m.v.) blev i § 13 indsat dagældende stk. 2 og 3. Af
lovfor-slagets bemærkninger (L nr. 134 af 9. februar 2011) fremgår bl.a.:

”Almindelige bemærkninger
…

1. Indledning
…

Med henblik på at gøre reglerne på området mere gennemsigtige for ofre-ne
indeholder lovforslaget desuden præciseringer af enkelte bestemmelser i
offererstatningsloven, således at bestemmelsens ordlyd kommer til at svare
til Erstatningsnævnets praksis.

Lovforslaget gennemfører dermed de anbefalinger, der fremgår af den
rapport, som Arbejdsgruppen om en styrket indsats over for ofre for for-
brydelser har afgivet i december 2010.
…

4. Offererstatningsloven
…

4.3. Forældelse
…

4.3.2. Arbejdsgruppens overvejelser
Arbejdsgruppen har overvejet hensigtsmæssigheden af offererstatningslo-
vens forældelsesregler. Arbejdsgruppen finder det rimeligt, at der er for-
ældelsesregler på området, således at nævnet ikke skal behandle alt for gamle
sager.
…

Da arbejdsgruppen således ikke har grundlag for entydigt at konkludere, at
det ville være til ofrenes fordel, hvis man overgik til de almindelige for-
ældelsesregler, kan arbejdsgruppen ikke anbefale dette.

Arbejdsgruppen har imidlertid noteret sig, at ordlyden af offererstatnings-
lovens § 13 siger, at forældelsesfristen på 2 år regnes fra det tidspunkt, hvor
lovovertrædelsen blev begået, mens Erstatningsnævnet efter fast praksis
regner fristen fra endelig dom eller det tidspunkt, hvor efterforsk-ningen blev
afsluttet.



/

6

Arbejdsgruppen finder, at nævnets praksis, der er til ofrenes fordel, bør bi-
beholdes, men finder det særdeles uhensigtsmæssigt, at der er diskrepans
mellem lovens ordlyd og nævnets praksis.

Arbejdsgruppen har endvidere noteret sig Erstatningsnævnets praksis,
hvorefter principperne i offererstatningslovens § 13 tilsvarende gør sig
gældende, hvor der – i tilknytning til en tidligere indgivet erstatningsan-
søgning – fremsættes en ny ansøgning vedrørende samme lovovertrædel-se,
hvorved der rejses nye erstatningskrav eller gøres nye anbringender
gældende, som ansøger kunne og burde have fremsat over for nævnet på et
væsentligt tidligere tidspunkt. Nævnets praksis har støtte i forarbejder-ne til
offererstatningsloven, bestemmelsens formål samt de hensyn, der ta-ler imod,
at nævnet behandler alt for gamle krav, der fremsættes i tilknyt-ning til en
tidligere indgivet erstatningsansøgning.

Også i disse tilfælde vanskeliggør en meget sen ansøgning vurderingen af
sagen, herunder f.eks. mulighederne for at indhente relevant dokumenta-tion
for det fremsatte erstatningskrav. Hertil kommer, at det kan være til-tagende
uklart, om der er den fornødne årsagssammenhæng mellem ansø-gers skader
og lovovertrædelsen.

Det er arbejdsgruppens opfattelse, at nævnets praksis bør lovfæstes.

4.3.3. Justitsministeriets overvejelser
Justitsministeriet er enig med arbejdsgruppen i, at der ikke er grundlag for at
ændre forældelsesfristerne i offererstatningsloven, og at Erstat-ningsnævnets
praksis med hensyn hertil bør bibeholdes. Ministeriet er li-geledes enig med
arbejdsgruppen i, at der bør skabes overensstemmelse mellem lovens ordlyd
og nævnets praksis.

Lovforslaget er udformet i overensstemmelse hermed.
…

Bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
…

Til nr. 3 (offererstatningslovens § 13)
…

Efter Erstatningsnævnets praksis gør principperne i offererstatningslovens §
13 sig tilsvarende gældende, hvor der – i tilknytning til en tidligere ind-givet
erstatningsansøgning – fremsættes en ny ansøgning vedrørende samme
lovovertrædelse, hvorved der rejses nye erstatningskrav eller gø-res nye
anbringender gældende, som ansøger kunne og burde have frem-sat over for
nævnet på et væsentligt tidligere tidspunkt.

Det foreslås, at også nævnets praksis på dette område, som har støtte i bl.a.
forarbejderne til offererstatningsloven og bestemmelsens formål, lov-fæstes,
jf. den foreslåede bestemmelse i offererstatningslovens § 13, stk. 3.
Bestemmelsen indebærer, at nævnet ikke kan behandle en ansøgning, hvis
nævnet tidligere har behandlet erstatningskrav fra samme ansøger vedrø-
rende samme lovovertrædelse, medmindre der foreligger særlige grunde.”



/

7

Ved lov nr. 486 af 30. april 2019 om ændring af lov om erstatning fra staten til ofre
for forbrydelser (Nedbringelse af sagsbehandlingstiden i Erstatningsnævnet m.v.)
og fik § 13, stk. 3, sin nuværende affattelse:

”§ 13. …
Stk. 3. Hvis nævnet har truffet endelig afgørelse om erstatning eller godt-

gørelse, kan nævnet ikke behandle yderligere krav fra samme ansøger
vedrørende samme lovovertrædelse, hvis det nye krav fremsættes mere end 2
år efter, at nævnet har truffet endelig afgørelse. Hvis ansøgeren først senere
indså eller burde indse eksistensen af det nye krav, regnes fristen i 1. pkt. fra
dette tidspunkt. Hvis nævnet anmoder om dokumentation for et fremsat krav,
og dokumentation ikke er fremsendt senest 2 år efter næv-nets endelige
afgørelse, kan nævnet ikke behandle kravet. 1.-3. pkt. kan fraviges, hvis der
foreligger særlige grunde.”

Af lovforslagets bemærkninger (L nr. 172 af 27. februar 2019) fremgår bl.a.:

”Almindelige bemærkninger

1. Indledning
…

Sagsbehandlingstiden i Erstatningsnævnet har over en længere periode været
meget utilfredsstillende. Det er efter Justitsministeriets opfattelse helt
afgørende for et offer for en forbrydelse, at en sag om erstatning og/el-ler
godtgørelse behandles hurtigt, så offeret kan komme videre med sit liv.

Justitsministeriet igangsatte derfor i foråret 2018 en analyse af offererstat-
ningssager (analysen) med henblik på en markant nedbringelse af de lan-ge
sagsbehandlingstider på området. I analysen, der blev afsluttet i okto-ber
2018, peges der på en række anbefalinger til, hvordan sagsbehandling-
stiderne kan nedbringes til gavn for ofrene.

Lovforslaget udmønter en række af anbefalingerne og indeholder desuden – i
overensstemmelse med regeringens generelle fokus på ofre – forslag, der skal
medvirke til at sikre en bedre retstilstand for ofre for forbrydelser.
…

2. Lovforslagets hovedpunkter
…

2.5. Frist for fremsættelse af yderligere krav om erstatning eller godtgørelse

2.5.1. Gældende ret
Efter offererstatningslovens § 13, stk. 1, kan Erstatningsnævnet ikke be-
handle en ansøgning, der er indgivet over 2 år efter, at lovovertrædelsen er
begået, medmindre der foreligger særlige grunde. Det følger imidlertid af stk.
2, at hvis der i sagen er afsagt dom, regnes fristen fra det tidspunkt, hvor
dommen er endelig. I sager, hvor politiet har efterforsket sagen, uden at der
efterfølgende er rejst straffesag, regnes fristen fra tidspunktet for po-litiets
afgørelse om indstilling af efterforskningen.



/

8

Det følger af stk. 3, at nævnet ikke kan behandle en ansøgning, hvis næv-net
tidligere har behandlet erstatningskrav fra samme ansøger vedrørende samme
lovovertrædelse, og det nye krav fremsættes mere end 2 år efter, at ansøgeren
indså eller burde indse eksistensen af dette krav, medmindre der foreligger
særlige grunde. Bestemmelsen finder anvendelse i de tilfæl-de, hvor
ansøgeren på et tidligere tidspunkt og inden for 2 år efter lo-vovertrædelsen,
endelig dom eller afsluttet efterforskning, jf. stk. 1 og 2, har søgt om
erstatning eller godtgørelse og senere ansøger om yderligere erstatning eller
godtgørelse i anledning af den samme lovovertrædelse. Hvis der er indgivet
en ansøgning til Erstatningsnævnet i overensstem-melse med fristerne i § 13,
stk. 1 og 2, begynder toårsfristen for eventuelle yderligere krav i sagen fra
samme ansøger vedrørende samme lovovertræ-delse således at løbe på det
tidspunkt, hvor ansøgeren indså eller burde indse eksistensen af det nye krav,
medmindre der foreligger særlige grun-de. Det er dermed uden betydning,
hvor lang tid der er gået siden lo-vovertrædelsen, endelig dom eller indstillet
efterforskning. Efter nævnets faste praksis løber toårsfristen i stk. 3 dog
tidligst fra det tidspunkt, hvor fristen efter § 13, stk. 1, jf. stk. 2, begynder at
løbe, jf. Erstatningsnævnets Årsberetning for 2015.

Hvis en sag er under behandling hos Erstatningsnævnet i mere end 2 år, og
ansøgeren – mens sagen verserer hos nævnet, men mere end 2 år efter
indgivelse af ansøgningen – fremsætter et yderligere krav om erstatning eller
godtgørelse, som ansøgeren indså eller burde have indset eksistensen af på
tidspunktet for indgivelse af den første ansøgning, vil det nye krav blive
afvist under henvisning til § 13, stk. 3.

Fristen i stk. 3 finder efter Erstatningsnævnets faste praksis endvidere an-
vendelse i de tilfælde, hvor nævnet anmoder om (yderligere) dokumenta-tion
for et fremsat krav. I de tilfælde, hvor der ikke er indsendt (tilstrække-lig)
dokumentation for et fremsat krav, og nævnet derfor anmoder ansøge-ren
herom, skal dokumentationen således indsendes til nævnet inden for 2 år.
Hvis ansøgeren ikke inden for fristen indsender den fornødne doku-
mentation, afviser nævnet at behandle kravet.

Toårsfristen gælder ikke, hvis der foreligger særlige grunde. Der kan efter
nævnets praksis f.eks. være grundlag for at dispensere fra toårsfristen, hvis
ansøgeren var mindreårig på det tidspunkt, hvor ansøgeren indså el-ler burde
have indset eksistensen af det nye krav. Det kan ligeledes være tilfældet, hvis
der f.eks. er tale om en tandskade, som dækkes af skole-tandplejen, indtil
ansøgeren fylder 18 år, og der derfor først herefter søges om erstatning fra
Erstatningsnævnet.

Reglerne i stk. 2 og 3 blev indsat ved lov nr. 412 af 9. maj 2011, som bl.a.
ændrer i offererstatningsloven, for at afspejle Erstatningsnævnets praksis,
hvorefter den toårige frist blev regnet fra endelig dom eller det tidspunkt,
hvor efterforskningen blev indstillet, jf. Folketingstidende 2010-11, tillæg A,
L 134 som fremsat, side 21.

Lovændringen blev foretaget på baggrund af anbefalinger fremsat i en
rapport afgivet af Arbejdsgruppen om en styrket indsats over for ofre for
forbrydelser, der blev nedsat af Justitsministeriet i 2009. Ved indførelsen af



/

9

stk. 2 og 3 overvejede arbejdsgruppen hensigtsmæssigheden af offererstat-
ningslovens forældelsesregler. Arbejdsgruppens udgangspunkt var, at det
kunne være mere enkelt og overskueligt, hvis offererstatningslovens for-
ældelsesregler fulgte de almindelige forældelsesregler. Arbejdsgruppen
overvejede derfor, hvorvidt det ville forbedre ofrenes retsstilling, hvis man
overgik fra offererstatningslovens forældelsesfrist på 2 år til den al-mindelige
forældelsesfrist på 3 år efter forældelsesloven.

Arbejdsgruppen fandt imidlertid, at det var vanskeligt at konkludere, at en
sådan ændring entydigt ville forbedre ofrenes retsstilling, da fristerne ikke
nødvendigvis løber fra samme tidspunkt. Forældelsesfristen efter for-
ældelsesloven regnes som udgangspunkt fra skadens indtræden, mens
forældelsesfristen i offererstatningssager regnes fra endelig dom. I de til-
fælde, hvor der er forløbet mere end ét år fra skadens indtræden til ende-lig
dom, vil offererstatningslovens forældelsesregler således som udgangs-punkt
være mest fordelagtige for offeret. Da arbejdsgruppen dermed ikke havde
grundlag for entydigt at konkludere, at det ville være til ofrenes fordel, hvis
man overgik til de almindelige forældelsesregler, kunne ar-bejdsgruppen ikke
anbefale det, jf. Folketingstidende 2010-11, tillæg A, L 134 som fremsat, side
21.

Det bemærkes, at de almindelige forældelsesregler ikke finder anvendelse
parallelt med offererstatningslovens § 13, jf. Folketingstidende 2006-07, til-
læg A, L 165 som fremsat, side 5597, og Højesterets dom af 19. oktober
2017 i sag 298/2016. Det indebærer, at de almindelige forældelsesfrister i
forældelseslovens § 3, herunder den absolutte forældelsesfrist, og søgs-
målsfristen i forældelseslovens § 21, stk. 2, ikke finder anvendelse i offe-
rerstatningssager.

2.5.2. Justitsministeriets overvejelser
Det er Justitsministeriets opfattelse, at formuleringen af offererstatningslo-
vens § 13, stk. 3, og bemærkningerne hertil giver anledning til tvivl om be-
stemmelsens anvendelsesområde, ligesom der i praksis har været tvivl om,
hvorvidt de almindelige forældelsesfrister finder anvendelse ved si-den af de
særlige frister i offererstatningsloven.

Samtidig kan det virke uforståeligt for et offer, at vedkommende afskæres fra
at fremsætte yderligere krav om erstatning eller godtgørelse, så længe sagen
verserer hos Erstatningsnævnet.

Justitsministeriet finder derfor, at der er behov for at nyaffatte bestemmel-sen
med henblik på at skabe en mere rimelig og klar retsstilling til gavn for
ofrene. Ofre bør efter Justitsministeriets opfattelse frit kunne fremsætte deres
krav om erstatning og godtgørelse vedrørende samme lovovertræ-delse indtil
2 år efter, at nævnet har truffet endelig afgørelse i sagen. Hvis ansøgeren
først efter nævnets afgørelse indså eller burde indse eksistensen af det nye
krav, bør toårsfristen imidlertid først regnes fra dette tidspunkt. Fristen for at
fremsætte yderligere krav vil således tidligst indtræde 2 år efter, at nævnet
har truffet endelig afgørelse. Selv om det må forventes, at langt de fleste, der
har et erstatnings- og/eller godtgørelseskrav, vil frem-sætte det hurtigst
muligt, og en sådan udvidelse af fristreglen derfor for-mentligt kun sjældent
vil få en praktisk betydning, finder Justitsministeri-



/

10

et, at det er urimeligt at afskære et offer fra at gøre yderligere krav gæl-
dende, når den pågældende har en sag under behandling i nævnet.

Justitsministeriet finder ligeledes, at der bør gælde en toårsfrist i de tilfæl-de,
hvor nævnet anmoder om (yderligere) dokumentation for et fremsat krav. I
disse tilfælde skal dokumentationen således indsendes inden for 2 år efter, at
nævnet har truffet endelig afgørelse.

En sådan nyaffattelse vil efter Justitsministeriets opfattelse skabe en pas-
sende balance mellem på den ene side hensynet til ofrene og på den anden
side hensynet til, at der ikke over en lang periode henligger uafsluttede sa-ger
hos Erstatningsnævnet.

Det forudsættes, at nævnet fremover i sine afgørelser vil vejlede ansøgeren
om, hvilke frister der gælder for fremsættelse af eventuelle yderligere krav
om erstatning og godtgørelse vedrørende samme lovovertrædelse. Herud-
over forudsættes det, at nævnet i sin endelige afgørelse vil gøre ansøgeren
opmærksom på de krav, hvor nævnet ikke har tilkendt erstatning eller
godtgørelse som følge af manglende dokumentation, og hvor nævnets an-
modning om (yderligere) dokumentation ikke er fulgt af ansøgeren. Næv-net
bør i disse tilfælde oplyse, at nævnet kan behandle det/de pågældende krav,
hvis ansøgeren inden for 2 år efter afgørelsen indsender dokumenta-tion
herfor.

2.5.3. Den foreslåede ordning
Med lovforslagets § 1, nr. 4, foreslås det at nyaffatte offererstatningslovens §
13, stk. 3, således at det fastslås, at hvis nævnet har truffet endelig afgø-relse
om erstatning eller godtgørelse, kan nævnet ikke behandle yderligere krav fra
samme ansøger vedrørende den samme lovovertrædelse, hvis det nye krav
fremsættes mere end 2 år efter, at nævnet har truffet endelig af-gørelse. Hvis
ansøgeren først senere indså eller burde indse eksistensen af det nye krav,
regnes toårsfristen imidlertid først fra dette tidspunkt. Hvis ansøgeren, efter
sagen er afsluttet hos nævnet, fremsætter yderligere krav i sagen, som
udspringer af den samme lovovertrædelse, er det afgørende, om kravet er
fremsat inden 2 år efter, at nævnet har truffet endelig afgørel-se. Hvis
ansøgeren først senere indså eller burde indse eksistensen af sit krav, er det
afgørende, om kravet er fremsat inden for 2 år efter, at ansøge-ren indså eller
burde indse eksistensen heraf. Det er dermed uden betyd-ning, hvor lang tid
der er gået siden lovovertrædelsen, endelig dom eller afsluttet efterforskning.
Det er ligeledes uden betydning, hvor lang tid der er gået siden fremsættelsen
af det/de oprindelige krav.

Det fastslås endvidere, at hvis nævnet har anmodet om dokumentation for et
fremsat krav, og dokumentation ikke er fremsendt senest 2 år efter næv-nets
endelige afgørelse, kan nævnet ikke behandle kravet. Toårsfristen kan
fraviges, hvis der foreligger særlige grunde.

Ved endelig afgørelse forstås det tidspunkt, hvor Erstatningsnævnet har
behandlet og truffet afgørelse om samtlige krav fremsat af ansøgeren ved-
rørende den samme lovovertrædelse, og hvor der således ikke længere
verserer en sag hos nævnet.



/

11

Så længe sagen verserer ved Erstatningsnævnet, og der ikke er truffet en-
delig afgørelse for samtlige fremsatte krav vedrørende samme lovovertræ-
delse, vil ansøgeren således kunne fremsætte yderligere krav i sagen. Det
gælder, uanset hvor lang tid sagen er under behandling. Derudover sikres det
med nyaffattelsen, at fristen for fremsættelse af yderligere krav vedrø-rende
samme lovovertrædelse tidligst indtræder 2 år efter nævnets endeli-ge
afgørelse.

Fristerne i den foreslåede § 13, stk. 3, kan fraviges, hvis der foreligger sær-
lige grunde. Det foreslås, at nævnets praksis på området videreføres, såle-des
at der f.eks. kan være grundlag for at dispensere fra toårsfristen, hvis
ansøgeren var mindreårig på det tidspunkt, hvor ansøgeren indså eller burde
have indset eksistensen af det nye krav, eller der f.eks. er tale om en
tandskade, som dækkes af skoletandplejen, indtil ansøgeren fylder 18 år, og
der derfor først herefter søges om erstatning fra Erstatningsnævnet. Der vil –
som hidtil – også i andre tilfælde kunne dispenseres fra toårsfri-sten, hvis
nævnet efter en konkret vurdering finder, at der foreligger særli-ge grunde.
…

Bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
…

Til nr. 4
Efter offererstatningslovens § 13, stk. 1, kan Erstatningsnævnet ikke be-
handle en ansøgning, der er indgivet over 2 år efter, at lovovertrædelsen er
begået, medmindre der foreligger særlige grunde. Det følger imidlertid af stk.
2, at hvis der i sagen er afsagt dom, regnes fristen fra det tidspunkt, hvor
dommen er endelig. Hvis politiet har efterforsket sagen, uden at der
efterfølgende er rejst straffesag, regnes fristen fra tidspunktet for politiets
afgørelse om indstilling af efterforskningen.

Det følger af stk. 3, at nævnet ikke kan behandle en ansøgning, hvis næv-net
tidligere har behandlet erstatningskrav fra samme ansøger vedrørende samme
lovovertrædelse, og det nye krav fremsættes mere end 2 år efter, at ansøgeren
indså eller burde indse eksistensen af dette krav, medmindre der foreligger
særlige grunde. Hvis der er indgivet en ansøgning til Erstat-ningsnævnet i
overensstemmelse med fristerne i § 13, stk. 1 og 2, begynder toårsfristen for
eventuelle yderligere krav i sagen fra samme ansøger ved-rørende samme
lovovertrædelse således at løbe på det tidspunkt, hvor an-søgeren indså eller
burde indse eksistensen af det nye krav, medmindre der foreligger særlige
grunde.

Med lovforslagets § 1, nr. 4, foreslås det at nyaffatte offererstatningslovens §
13, stk. 3, således at det fremgår, at hvis nævnet har truffet endelig afgø-relse
om erstatning eller godtgørelse, kan nævnet ikke behandle yderligere krav fra
samme ansøger vedrørende samme lovovertrædelse, hvis det nye krav
fremsættes mere end 2 år efter, at nævnet har truffet endelig afgørel-se. Hvis
ansøgeren først senere indså eller burde indse eksistensen af dette krav,
regnes fristen i 1. pkt. fra dette tidspunkt. Hvis nævnet har anmodet om
dokumentation for et fremsat krav, og dokumentation ikke er frem-sendt
senest 2 år efter nævnets endelige afgørelse, kan nævnet ikke be-handle
kravet. 1.-3. pkt. kan fraviges, hvis der foreligger særlige grunde.



/

12

Fristen i 1. pkt. regnes fra det tidspunkt, hvor nævnet har truffet endelig
afgørelse om erstatning eller godtgørelse, og sagen dermed er afsluttet ved
Erstatningsnævnet. Ved endelig afgørelse forstås det tidspunkt, hvor Er-
statningsnævnet har behandlet og truffet afgørelse om samtlige krav frem-sat
af ansøgeren vedrørende den samme lovovertrædelse, og hvor der så-ledes
ikke verserer en sag hos nævnet.

Hvis ansøgeren, efter sagen er afsluttet hos nævnet, fremsætter yderligere
krav i sagen, som udspringer af den samme lovovertrædelse, kan nævnet
således alene behandle kravet, hvis det fremsættes inden for 2 år efter, at
nævnet har truffet endelig afgørelse. Hvis ansøgeren først senere indså el-ler
burde indse eksistensen af kravet, er det afgørende dog, om kravet er fremsat
inden for 2 år efter, at ansøgeren indså eller burde indse eksisten-sen heraf.
Fristen for at fremsætte yderligere krav vil således tidligst være 2 år efter
nævnets endelige afgørelse.

En ansøger vil dermed ikke fremover være afskåret fra at fremsætte yder-
ligere krav i sagen, så længe sagen verserer ved Erstatningsnævnet, og der
ikke er truffet endelig afgørelse for samtlige fremsatte krav. Det gælder,
uanset hvor lang tid sagen er under behandling.

Toårsfristen finder endvidere anvendelse i de tilfælde, hvor nævnet anmo-der
om (yderligere) dokumentation for et fremsat krav. I disse tilfælde skal
dokumentationen således indsendes inden for 2 år efter, at nævnet har truffet
endelig afgørelse. I modsat fald træffer nævnet afgørelse på det foreliggende
grundlag.

Det forudsættes, at nævnet i sin endelige afgørelse vil vejlede ansøgeren om,
hvilke frister der gælder for fremsættelse af eventuelle yderligere krav om
erstatning og godtgørelse vedrørende samme lovovertrædelse. Det
forudsættes endvidere, at nævnet i sin endelige afgørelse vil gøre ansøge-ren
opmærksom på de krav, hvor nævnet ikke har tilkendt erstatning eller
godtgørelse som følge af manglende dokumentation, og hvor nævnets an-
modning om (yderligere) dokumentation ikke er imødekommet af ansøge-
ren. Nævnet forudsættes i disse tilfælde at oplyse ansøgeren om, at næv-net
kan behandle det/de pågældende krav, hvis ansøgeren inden for 2 år efter
afgørelsen indsender dokumentation herfor.

Toårsfristen kan fraviges, hvis der foreligger særlige grunde. Det gælder både
i forhold til fremsættelse af yderligere krav og indsendelse af doku-mentation
for et fremsat krav. Der kan i overensstemmelse med nævnets gældende
praksis være grundlag for at dispensere fra toårsfristen, hvis an-søgeren var
mindreårig på det tidspunkt, hvor ansøgeren indså eller bur-de have indset
eksistensen af det nye krav. Det kan ligeledes være tilfæl-det, hvis der f.eks.
er tale om en tandskade, som dækkes af skoletandplej-en indtil ansøgeren
fylder 18 år, og der derfor først herefter søges om er-statning fra
Erstatningsnævnet. Der kan herudover – som hidtil – også i andre tilfælde
dispenseres fra toårsfristen, hvis nævnet efter en konkret vurdering finder, at
der foreligger særlige grunde.

De almindelige forældelsesregler vil fortsat ikke finde anvendelse parallelt
med offererstatningslovens § 13. Det indebærer, at de almindelige foræl-



/

13

delsesfrister i forældelseslovens § 3, herunder den absolutte forældelses-frist,
og søgsmålsfristen i forældelseslovens § 21, stk. 2, ikke finder anven-delse i
offererstatningssager.”

Landsrettens begrundelse og resultat

Indledning
Sagen BS-9225/2020-OLR angår, om advokat Appellant, tidligere Sagsøgte over
for Appelindstævnte, tidligere Sagsøger er erstatningsansvarlig for, at
Erstatningsnævnet ved afgørelser af 8. november 2018 afslog at behandle
Appelindstævntes, tidligere Sagsøger ansøg-ninger om erstatning for tabt
arbejdstjeneste og yderligere godtgørelse for svie og smerte under henvisning til
dagældende offererstatningslovs § 13, stk. 3.

Sagen BS-9922/2020-OLR angår, om advokat Appellant, tidligere Sagsøgte har en
retlig interesse i at få prøvet Erstatningsnævnets afgørelser af 8. november 2018 og
i givet fald om afgørelserne er gyldig.

BS-9922/2020-OLR
Nyt anbringende og retlig interesse
Advokat Appellants, tidligere Sagsøgte anbringende om, at Erstatningsnævnet
under retssagen har ændret begrundelserne for nævnets afgørelser af 8. novem-ber
2018, må anses for indeholdt i advokatens anbringender for byretten, og Er-
statningsnævnets påstand om at bortse fra anbringendet som nyt anbringende, jf.
retsplejelovens § 383, tages derfor ikke til følge.

Lovligheden af Erstatningsnævnets afgørelser af 8. november 2018 om afslag på
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og yderligere godtgørelse for svie og smer-te
under henvisning til dagældende offererstatningslovs § 13, stk. 3, er afgøren-de for,
om advokat Appellant, tidligere Sagsøgte har pådraget sig et erstatnings-ansvar
over for Appelindstævnte, tidligere Sagsøger. Advokat Appellant, tidligere
Sagsøgte har derfor en konkret, aktuel og væsentlig interesse i at få prøvet
afgørelserne, hvorfor det tiltrædes, at byretten har taget advokat Appellant,
tidligere Sagsøgte påstand 2 under påkendelse.

Advokat Appellants, tidligere Sagsøgte påstand 1 er et anbringende til støtte for
påstand 2, og påstand 3 er uden selvstændigt sigte, da den er en naturlige følge,
såfremt han får medhold i påstand 2. Landsretten afviser derfor advokat
Appellants, tidligere Sagsøgte påstand 1 og 3.

Erstatningsnævnets afgørelser af 8. november 2018
Efter dagældende offererstatningslovs § 13, stk. 3, kunne Erstatningsnævnet ik-ke
behandle en ansøgning, hvis nævnet tidligere havde behandlet erstatnings-krav fra
samme ansøger vedrørende samme lovovertrædelse, og det nye krav blev fremsat
mere end 2 år efter, at ansøgeren indså eller burde indse eksisten-sen af dette krav,
medmindre der forelå særlige omstændigheder.



/

14

Bestemmelsen blev indsat ved lov nr. 412 af 9. maj 2011 om ændring af bl.a. lov
om erstatning fra staten til ofre for forbrydelser og var efter ændringslovens for-
arbejder en lovfæstelse af nævnets praksis, hvorefter 2-årsfristen i lovens § 13, stk.
1 – ifølge hvilken nævnet ikke kan behandle en ansøgning, der er indgivet over 2
år efter, at lovovertrædelsen er begået, medmindre der foreligger særlige grunde –
også fandt anvendelse, hvis der i tilknytning til en tidligere indgivet ansøgning
blev fremsat en ny ansøgning vedrørende samme lovovertrædelse, som ansøgeren
kunne og burde have fremsat over for nævnet på et væsentligt tidligere tidspunkt.
Efter ændringslovens forarbejder havde den nævnte praksis støtte i bl.a.
forarbejderne til offererstatningsloven, bestemmelsens formål og de hensyn, der
taler imod, at nævnet behandler alt for gamle krav, der fremsættes i tilknytning til
en tidligere indgivet ansøgning.

Ved lov nr. 486 af 30. april 2019 om ændring af lov om erstatning fra staten til ofre
for forbrydelser blev § 13, stk. 3, nyaffattet for at skabe en mere rimelig og klar
retsstilling til gavn for ofrene. Af bestemmelsens nyaffattelse fremgår her-efter
bl.a., at hvis nævnet anmoder om dokumentation for et fremsat krav, og
dokumentationen ikke er fremsendt senest 2 år efter nævnets endelige afgørel-se,
kan nævnet ikke behandle kravet. Ifølge forarbejderne til nyaffattelsen var det
nævnets faste praksis, at 2 års-fristen i dagældende § 13, stk. 3, også fandt
anvendelse, når der ikke var indsendt (tilstrækkelig) dokumentation for et fremsat
krav, og nævnet derfor havde anmodet ansøgeren herom.

Dommerne Julie Arnth Jørgensen og Ulla Staal udtaler herefter:
På denne baggrund tiltræder vi, at Erstatningsnævnets dagældende praksis om ikke
at behandle et fremsat krav, såfremt nævnet havde anmodet om dokumen-tation
herfor, men ikke modtaget denne inden 2 år, havde hjemmel i dagælden-de § 13,
stk. 3.

Ved Erstatningsnævnets afgørelser af 19. februar 2015 blev Appelindstævnte,
tidligere Sagsøger tilkendt en skønsmæssigt fastsat godtgørelse for svie og smerte
svarende til 14 sygedage, idet nævnet samtidig anmodede om indsendelse af
nærmere angiven dokumentation for kravene om erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste og yderli-gere godtgørelse for svie og smerte. Det er ubestridt, at
Appelindstævnte, tidligere Sagsøger ik-ke reagerede på nævnets anmodning
herom.

Vi tiltræder herefter, at det var i overensstemmelse med Erstatningsnævnets
praksis, der havde hjemmel i dagældende § 13, stk. 3, at nævnet ved afgørelser-ne
af 8. november 2018 afslog at behandle Appelindstævntes, tidligere Sagsøger
ansøgning om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og yderligere godtgørelse for
svie og smer-te. Det ændrer ikke ved afgørelsernes gyldighed, at nævnet i
afgørelserne – ud-over en henvisning til offererstatningslovens § 13, stk. 3 – angav,
at afslagene skyldtes, at ansøgningerne var indgivet mere end 2 år efter, at
Appelindstævnte, tidligere Sagsøger indså eller burde have indset eksistensen af sit
krav. Afgørelserne var end-



/

15

videre berettigede, da der ikke forelå oplysninger om særlige omstændigheder, der
kunne begrunde en fravigelse af 2-årsfristen. At nævnet i afgørelserne af 19.
februar 2015 ikke vejledte om, at ansøgningerne om erstatning for tabt arbejds-
fortjeneste og yderligere godtgørelse for svie og smerte ikke ville blive behand-let,
såfremt den udbedte dokumentation ikke blev indsendt inden 2 år, var ikke fejl af
en sådan karakter, at afgørelserne af 8. november 2018 må anses for ugyl-dige.

Vi stemmer derfor for at frifinde Erstatningsnævnet for advokat Appellants,
tidligere Sagsøgte påstand 2.

Dommer Nina Fischer Rønde udtaler:
Erstatningsnævnets dagældende praksis om ikke at behandle et krav, såfremt
nævnet havde anmodet om dokumentation herfor, men ikke modtaget denne inden
2 år, krævede henset til konsekvenserne af denne praksis for de forurette-de en klar
lovhjemmel. Uanset det overordnede formål med offererstatningslo-vens
dagældende § 13, stk. 3, finder jeg, at bestemmelsens ordlyd ikke inde-holdt en
sådan klar lovhjemmel. Der er således først med vedtagelsen af den nugældende
offererstatningslovs § 13, stk. 3, 3. pkt., skabt hjemmel til at afslå at behandle krav,
hvis nævnet anmoder om dokumentation for et krav, og doku-mentation ikke er
fremsendt senest 2 år efter nævnets endelige afgørelse. Jeg finder derfor, at
Erstatningsnævnets afgørelser af 8. november 2018 ikke havde hjemmel i
offererstatningslovens dagældende § 13, stk. 3, og jeg stemmer derfor for at tage
advokat Appellants, tidligere Sagsøgte påstand 2 til følge. Der træffes afgørelse
efter stemmeflertallet.

Efter sagens udfald skal advokat Appellant, tidligere Sagsøgte til Erstat-
ningsnævnet betale sagsomkostninger for landsretten med 60.000 kr. til dæk-ning
af udgift til advokatbistand inkl. moms, hvorved tillige er henset til sagens værdi
og forløb, herunder at sagen for landsretten er behandlet på skriftligt grundlag.

BS-9925/2020-OLR
Det må som ubestridt lægges til grund, at advokat Appellant, tidligere Sagsøgte
som beskikket bistandsadvokat for Appelindstævnte, tidligere Sagsøger er
ansvarlig for, at Appelindstævnte, tidligere Sagsøger ikke inden 2 år efter
afgørelserne af 19. februar 2015 til Erstat-ningsnævnet indsendte den
dokumentation for ansøgningerne om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og
yderligere godtgørelse for svie og smerte, som nævnet i afgørelserne havde
anmodet om.

Herefter og efter udfaldet af BS-9922/2020-OLR tiltræder landsretten, at der gi-ves
Appelindstævnte, tidligere Sagsøger medhold i hans anerkendelsespåstand.



/

16

Landsretten stadfæster derfor byrettens afgørelse.

Efter sagens udfald skal advokat Appellant, tidligere Sagsøgte til statskassen be-
tale sagsomkostninger for landsretten med 60.000 kr. til dækning af udgift til
advokatbistand inkl. moms, hvorved tillige er henset til sagens værdi og forløb,
herunder at sagen for landsretten er behandlet på skriftligt grundlag.

THI KENDES FOR RET:

Byrettens dom stadfæstes med den ændring, at advokat Appellants, tidligere
Sagsøgte påstand 1 og 3 over for Erstatningsnævnet afvises.

I sagsomkostninger for landsretten skal advokat Appellant, tidligere Sagsøgte
inden 14 dage betale 60.000 kr. til Erstatningsnævnet. Beløbet forrentes efter
rentelovens § 8 a.

I sagsomkostninger for landsretten skal advokat Appellant, tidligere Sagsøgte
inden 14 dage betale 60.000 kr. til statskassen. Beløbet forrentes efter rente-lovens
§ 8 a.



/