Sagen drejer sig om krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i forbindelse med en arbejdsulykke
Ret: Vestre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Arbejdsskade;
Erstatning uden for kontrakt;

/

VESTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 20. oktober 2022

Sag BS-9018/2021-VLR
(5. afdeling)

Malerforbundet i Danmark som mandatar for
Sagsøger
(advokat Karsten Høj)

mod

Sagsøgte ApS
(advokat Christina Neugebauer)

Landsdommerne Henrik Estrup, Lisbeth Kjærgaard og Flemming Krog
Bjerre (kst.) har deltaget i sagens afgørelse.

Sagen er anlagt ved Retten i Viborg den 7. april 2020. Ved kendelse af 3.
marts 2021 er sagen henvist til behandling ved landsretten efter
retsplejelovens § 226, stk. 1.

Påstande
Sagsøgeren, Malerforbundet i Danmark som mandatar for Sagsøger, har
nedlagt påstand om, at Sagsøgte ApS, tilpligtes at
anerkende at være forpligtet til at betale Sagsøger yderligere erstatning
for tabt arbejdsfortjeneste med 75 % af hans krav for perioden fra den 12.
februar 2019 til, der er truffet endelig afgørelse om Sagsøgers krav på
erstatning for erhvervsevnetab efter arbejdsskadesikringsloven.

Sagsøgte ApS har påstået frifindelse.



/

2

Om baggrunden for påstanden er i Malerforbundet i Danmark som
mandatar for Sagsøgers processkrift 2 af 24. maj 2022 anført følgende,
hvilket Sagsøgte ApS i sit sammenfattende processkrift har tilsluttet sig:

” 1. Forlig om perioden frem til betaling af erhvervsevnetab
Der er indgået forlig om betaling af yderligere krav på godtgørelse for svie
og smerte og tabt arbejdsfortjeneste for perioden frem til den 11. februar
2019, hvor sagsøgte betalte erstatning for erhvervsevnetab.

Der er i alt betalt 129.873,23 kr. (skattefri godtgørelse for svie og smerte
med 5.130 kr. samt skattepligtig tabt arbejdsfortjeneste med 102.284,95 og
skattepligtige renter med 22.458,28 kr.).

Denne forligsaftale gør endeligt op med den tidligere nedlagte påstand 2.

2. Procesaftale om størrelse af eventuelt yderligere krav på tabt
arbejdsfortjeneste
Der er desuden indgået aftale om, at sagsøgte til sagsøger betaler 75 % af det
krav, som Sagsøger har på tabt arbejdsfortjeneste fra den 12. februar 2019,
hvis hans ret til tabt arbejdsfortjeneste ikke anses for ophørt med sagsøgtes
betaling den 11. februar 2019 af erhvervsevnetab med 25 % efter
erstatningsansvarsloven. Der er i den forbindelse enighed om, at Sagsøgers
eventuelle yderligere krav på tabt arbejdsfortjeneste forrentes efter
erstatningsansvarsloven § 16. Retten til tabt arbejdsfortjeneste vil, i fald
denne ret ikke er ophørt, løbe frem til, der er truffet endelig afgørelse om
erhvervsevnetab.

Den tidligere nedlagte påstand 1 om betaling af 262.549,67 kr. er herefter
ændret til en anerkendelsespåstand.

3. Procesaftale i øvrigt.
Med procesaftalen under punkt 2 har Sagsøger ikke afskrevet sig muligheden
for at gøre gældende, at endeligt fastsat erhvervsevnetab efter
erstatningsansvarsloven skal fastsættes højere end 25 %, og – hvis der er
grundlag herfor – at kræve yderligere erstatning for erhvervsevnetab af
sagsøgte.

Med disse aftaler gør Sagsøger ikke længere gældende, at der ikke var et
forsvarligt grundlag for at fastsætte Sagsøgers varige erhvervsevnetab
midlertidigt, da sagsøgte den 11. februar 2019 betalte 25 %. Sagsøger gør
heller ikke gældende, at erhvervsevnetabet midlertidigt burde have været
fastsat højere end 25 %.

Det betyder, at Retten alene skal tage (principiel) stilling til, om sagsøgtes
betaling af midlertidigt fastsat erhvervsevnetab den 11. februar 2019 bragte
retten til tabt arbejdsfortjeneste til ophør eller, om retten hertil først



/

3

ophører, når der er truffet endelig afgørelse om erhvervsevnetab efter
reglerne i arbejdsskadesikringsloven.
…”

Parterne har under hovedforhandlingen oplyst at være enige om, at
sagsfremstillingen i Sagsøgte ApS' sammenfattende processkrift er
retvisende og dækkende og derfor egnet til at indgå i dommen. Der er i det
sammenfattende processkrift anført følgende:

” 3. Supplerende sagsfremstilling

3.1 Arbejdsskade

Sagsøger, i det følgende sagsøger, kom til skade ved en arbejdsskade den 13.
april 2015. Tilskadekomsten skete derved, at han sammen med en
kollega skulle løfte en vinduesramme ud fra et vindueshul, hvorved han
pådrog sig en højresidig skulderskade.

3.2 Ansvarsanerkendelse

Topdanmark Forsikring A/S har på vegne af sin kunde (sagsøgers
arbejdsgiver) anerkendt at være erstatningsansvarlig for hans
tilskadekomst, jf. sagens bilag 6. Topdanmark Forsikring A/S har som følge
heraf betalt erstatning og godtgørelse, jf. nedenfor.

3.3 Erhvervsmæssigt forløb forud for arbejdsulykken

Sagsøger blev i 1986 uddannet til bygningsmaler og havde gennem hele sit
arbejdsliv arbejdet som sådant frem til sygemeldingen den 18. april 2015.

3.4 Erhvervsmæssigt forløb efter arbejdsulykken

3.4.1 Virksomhedspraktik 1

Sagsøger var i perioden fra den 3. oktober 2016 til den 22. december 2016 i
virksomhedspraktik ved Virksomhed 1, jf. sagens bilag 23 og 24. Hans
arbejdsopgaver bestod her i forefaldende pedelopgaver, vedligeholdelse af
diverse lokaler, oprydning på udearealer med videre. Sagsøger arbejdede
mellem 16-17½ timer ugentligt uden fravær, men var ikke 100% effektiv.

Sagsøger udtalte blandt andet, jf. sagens bilag 24:

”(…) at angsten er det, der fylder mest. Han har det ikke godt med at
være sammen med andre og deltager ikke i kaffepausen med de
andre, men bliver i kælderen (…)” .



/

4

Videre fremgår det, at jobkonsulenten blandt andet udtalte, jf. sagens bilag
24:

”Ut vurderer, at praktikken er hensigtsmæssig og der kan tages de
nødvendige skånehensyn. Det har vist sig i forløbet, at det er angsten,
der er Sagsøgers største udfordring. De praktiske opgaver klarer han
fint, når han kan gå alene – eller sammen med Person.”

3.4.2 Virksomhedspraktik 2

Sagsøger var i perioden fra den 7. marts 2017 til den 9. juni 2017 i
virksomhedspraktik ved Virksomhed ApS 1, jf. sagens bilag 25 og
26. Sagsøger havde en fremmødetid på 20 timer ugentligt fordelt over 4 dage
med en effektivitet på 50-60 %.

3.4.3 Fleksjobtilkendelse

Sagsøger blev den 25. oktober 2017, jf. sagens bilag 31, tilkendt fleksjob.

3.4.4 Virksomhedspraktik 3

Sagsøger var i perioden fra den 1. til 26. januar 2018 i virksomhedspraktik
ved Virksomhed 2, jf. bilag 32-35. Sagsøger startede med en ugentlig
arbejdstid på 16 timer med en effektivitet på cirka 40 %, og endte med at
arbejde ni timer ugentligt fordelt på tre dage.

3.4.5 Fleksjob

Sagsøger blev den 2. maj 2018 ansat i fleksjob som pedelmedhjælper ved
Virksomhed 3, jf. bilag 36-38. Han skulle arbejde 10 timer
ugentligt med en effektivitet på 60 %. Han blev aflønnet for en arbejdstid
på 6 timer ugentligt.

3.5 ASL sagen

3.5.1 Afgørelse – anerkendelse og mén 10 %
Den 9. august 2016, jf. sagens bilag 10, anerkendte Arbejdsmarkedets
Erhvervssikring, herefter benævnt AES, hændelsen den 13. april 2015 som
en arbejdsskade, og det varige mén blev fastsat skønsmæssigt til 10 %. For
så vidt angik vurderingen af varigt mén lagde AES vægt på, at sagsøgers
gener var bedst sammenlignelige med méntabellens punkt D.1.8.4.2,
hvorefter en arm med nedsat skulder/albuefunktion giver et varigt mén på 10
procent.



/

5

3.5.2 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 20 %

Den 15. februar 2017, jf. sagens bilag 11, traf AES afgørelse om, at sagsøger
havde et midlertidigt tab af erhvervsevne på 20 %, og at hans årsløn skulle
fastsættes til kr. 422.000. Af begrundelsen fremgår det blandt andet:

”Du er i gang med et ressourceforløb som skal udvikle din arbejdsevne, og vi
ved ikke, hvordan din erhvervsmæssige situation ender med at blive. Vi har
derfor truffet en midlertidig afgørelse om dit tab af erhvervsevne. Det betyder,
at vi vil vurdere din ret til erstatning igen på et senere tidspunkt.

Vi har set på, hvilke funktionsbegrænsninger du har som følge af
arbejdsskaden, og hvordan de påvirker dine muligheder for at tjene penge ved
arbejde sammenlignet med, hvad du kunne tjene uden arbejdsskaden.

(…)
Ud over arbejdsskaden har du angst. Disse gener hindrer dig i at varetage
stressbelastende arbejdsopgaver.

Vi vurderer, at du på grund af dine gener ikke vil kunne vende tilbage til dit
arbejde som servicemontør og bygningsmaler i samme omfang som før
skaden. Årsagen er, at jobbet indebærer mange funktioner, der vil være
belastende for din skulder og angst. Det er eksempelvis løft, stræk af skulderen
og højt arbejdstempo.

Du vil heller ikke kunne arbejde indenfor andre arbejdsområder til samme løn.

Du har nogle begrænsninger, når du skal finde et nyt job på det brede
arbejdsmarked. Du har ingen uddannelse og vil være henvist til ufaglært
arbejde. Mange af disse jobs er fysisk belastende. Det har du vanskeligt ved at
klare med dine skånehensyn. Du har også altid arbejdet inden for samme
branche, og det kan derfor være en udfordring for dig at skulle skifte job til en
anden branche.

På trods af dine funktionsbegrænsninger har du ressourcer, der styrker dig på
arbejdsmarkedet. Du har været ansat hos flere forskellige arbejdsgivere og er
derfor vant til at omstille dig til nye arbejdspladser og kolleger. Du har solid
erhvervsmæssig erfaring inden for det håndværksmæssige arbejde.

Din kommune oplyser, at du i perioden 3. oktober 2016 til 22. december 2016
har været i virksomhedspraktik som pedelmedhjælper. Dine opgaver har været
praktiske og forefaldende opgaver. Du var glad for det, og praktikken er nu
blevet forlænget. Du kan klare at arbejde cirka 17-18 timer ugentligt.

Det fremgår også af de kommunale oplysninger, at du selv gerne vil lave noget
udendørs arbejde, såsom skifte reklamer ved busstoppesteder og lignende.



/

6

Vi vurderer, at du aktuelt, at du aktuelt vil kunne tjene cirka 170.000-200.000
kroner i et job, der tager højde for dine skånebehov.

Før skaden kunne du tjene 422.000 kroner årligt i 2014-niveau (se beregningen
i afsnittet om årsløn nedenfor). Det svarer til 438.000 kroner årligt i 2017-
niveau.

Det betyder, at dit samlede tab af erhvervsevne er 55 procent.

Vi kan imidlertid kun give erstatning for den del af dit tab af erhvervsevne, der
skyldes arbejdsskaden. Vi vurderer, at omkring halvdelen af dit tab af
erhvervsevne, med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end
arbejdsskaden. Årsagen er, at du har angst, som hindrer dig i at arbejde
flere timer end du gør. I vores vurdering har vi lagt vægt på, at din kommune
har oplyst,
at det er en lidelse der plager dig meget. Den er både årsag til at du ikke kan
være og arbejde sammen med mange mennesker og at du ikke kunne stige i tid
i virksomhedspraktikken.

Vi er opmærksomme på at du har haft angst i flere år, men at den ikke
hindrede dig i at arbejde inden arbejdsskaden. Der er dog tale om en
sygdom, der gradvist kan udvikle sig og forværres. Vi har vurderet, at
sygdommen har nået et niveau, hvor den aktuelt påvirker din arbejdsevne
eller inden for kortere tid vil påvirke den.

Det betyder, at vi har fastsat dit tab af erhvervsevne som følge af
arbejdsskaden til 25 procent, indtil der foreligger en nærmere afklaring af din
arbejdsevne. (…) Vi er opmærksom på, at du har en medfødt lidelse i fødderne
og har været igennem en operation i begge fødder og i højre knæ mellem 2008
og 2010 som betød at du har været sygemeldt i en længere periode forud for
skaden. Du overvejede om du skulle skifte erhverv, men vendte alligevel
tilbage til malerfaget, som blev kombineret med montering af vinduer. Her
arbejdede du frem til skadestidspunktet uden at dine gener i knæ og fødder har
hindrede dig. Vi mener derfor ikke, at der er grundlag for at trække fra i din
erstatning for dette.”

3.5.3 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 25 %

Den 6. april 2017, jf. sagens bilag 12, berigtigede AES afgørelsen af 15.
februar 2017, jf. sagens bilag 11, da det fejlagtigt var anført, at sagsøgers tab
af erhvervsevne var på 20 % og fastsatte tabet til 25 %.

3.5.4 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 35 % og udmåling

Ankestyrelsen, herefter benævnt AST, traf den 8. maj 2017 afgørelse om, at
sagsøger havde et midlertidigt tab af erhvervsevne på 35 % pr. 22.



/

7

december 2016, jf. sagens bilag 13. Af begrundelsen fremgår det blandt
andet:

”Om det samlede tab af erhvervsevne
(…)
Som følge af arbejdsskaden har du skånehensyn overfor skulderbelastende
arbejde. Du kan ikke foretage kraftfulde løft eller træk med højre arm.

Vi har sammenholdt din situation med vores principafgørelse 168-11, der
handler om tilkendelse af midlertidig erstatning for tab af erhvervsevne,
såfremt det er tilstrækkeligt afklaret, at man ikke vil kunne vende tilbage til
ens hidtidige arbejde som følge af arbejdsskaden.

Vi vurderer på denne baggrund, at du ikke vil være i stand til at genoptage dit
tidligere arbejde som bygningsmaler. Dette arbejde indebærer mange
belastende bevægelser for skulder, herunder meget tunge løft af vinduer.
Arbejdet er således ikke foreneligt med dine skånehensyn.

Det fremgår af sagens oplysninger, at du blev udlært som bygningsmaler i
1986, og at du siden har arbejdet i denne profession. Du har således en
omfattende erfaring inden for dette fag. Før skaden kunne du tjene 422.000
kroner årligt i 2014-niveau (vi henviser til Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings
afgørelse af 15. februar 2017). Det svarer til 438.000 kroner årligt i 2017-
niveau.

Vi har i denne sammenhæng lagt til grund, at Arbejdsmarkedets
Erhvervssikring har fastsat din årsløn til 422.000 kroner i 2014-niveau, og at
dette ikke er påklaget.

Vi lægger vægt på, at du som følge af arbejdsskaden vil være henvist til
ufaglært arbejde.

Du har også skånehensyn over for stressende og psykisk belastende
arbejdsopgaver som følge af din angstlidelse. Disse skånehensyn skyldes
således andre forhold end arbejdsskaden.

Vi lægger videre vægt på, at du aktuelt ikke har været i stand til at
øge din ugentlige arbejdstid til mere end 17-18 timer som følge af
angstlidelsen.

Vi vurderer på denne baggrund, at du aktuelt vil være i stand til at oppebære en
indtægt på cirka 130.000 kroner. Det betyder, at dit samlede aktuelle tab af
erhvervsevne er på 70 procent.

Om fradraget
Vi vurderer, at en del af dit nuværende erhvervsevnetab med overvejende
sandsynlighed også skyldes dine angstlidelse, som er blevet væsentligt
forværret efter arbejdsskaden.



/

8

Vi lægger vægt på, at du har haft angstlidelsen gennem mange år, men du
har været i stand til at arbejde fuld tid som bygningsmaler, da du har
været tryg ved dette arbejder. Efter arbejdsskaden har din angstlidelse
udviklet sig. Denne har bevirket, at du ikke har ønske om at starte på en
ny uddannelse, ligesom du har været sygemeldt grundet angsten. Angsten
har ligeledes bevirket, at du ikke har kunnet øge din ugentlige arbejdstid
til mere end 17-18 timer ugentligt, da du har været under
virksomhedspraktik som pedelmedhjælper.

I forhold til størrelsen af fradraget har vi skønsmæssigt fastsat det til 1/2. Vi
lægger i den forbindelse vægt på, at arbejdsskadens følger ikke indebærer, at
du har behov for en nedsat ugentlig arbejdstid, men vi vurderer, at
arbejdsskaden er den væsentligste årsag til, at du har måttet opgive at arbejde
som bygningsmaler.”

AES udmålte derpå erstatning baseret på denne AST afgørelse, jf. sagens
bilag 14.

3.5.5 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 30 % / 35 %

AES traf den 12. februar 2018 afgørelse om, at sagsøgers midlertidige tab af
erhvervsevne var 30 %, jf. sagens bilag 15. Af begrundelsen fremgår det
blandt andet:

”(…)
Du modtager ledighedsydelse, fordi du er visiteret til et fleksjob. Vi skal derfor
træffe en midlertidig afgørelse om dit tab af erhvervsevne. Det betyder, at vi
vil vurdere din ret til erstatning igen på et senere tidspunkt.

Dit tab af erhvervsevne er fastsat ud fra forskellen mellem ledighedsydelsen,
og hvad du kunne have tjent uden arbejdsskaden.

Før skaden kunne du tjene 422.293,96 kroner årligt (se beregning i vores
afgørelse om årsløn af 15. februar 2017). Det svarer til 437.557,6 kroner årligt
i 2017-niveau.

Din aktuelle indtjening er 179.557,6 kroner årligt (se beregning i afsnittet om
aktuel løn).

Du har dermed en lønnedgang på 257.593,6 kr. Det svarer til en lønnedgang på
58,9 procent.

Det betyder, at dit samlede tab af erhvervsevne er 60 procent.

Vi kan imidlertid kun give erstatning for den del af dit tab af erhvervsevne, der
skyldes arbejdsskaden. Ankestyrelsen vurderede i vores seneste afgørelse af 8.
maj 2017, at omkring halvdelen af dit tab af erhvervsevne, med overvejende
sandsynlighed skyldes din konkurrerende gener fra din angst. Vi har ikke
modtaget oplysninger



/

9

om, at din helbredsmæssige situation er ændret. Det fremgår af din visitation
til fleksjob, at denne ligeledes skyldes dine psykiske gener. Derfor har vi stadig
nedsat dit tab af erhvervsevne med omkring halvdelen.

Det betyder, at vi har fastsat dit tab af erhvervsevne som følge af
arbejdsskaden til 30 procent, mens du modtager ledighedsydelse.”

AES genvurderede den 3. maj 2018, jf. sagens bilag 16, afgørelsen af 12.
februar 2018 og vurderede, at sagsøgers midlertidige tab af erhvervsevne i
perioden fra den 25. oktober 2017 til den 31. december 2017 var 30 %, og at
sagsøgers tab af erhvervsevne fra den 1. januar 2018 var 35 %.

3.5.6 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 25 %

Den 16. august 2018, jf. sagens bilag 17, traf AES afgørelse om, at sagsøgers
midlertidige tab af erhvervsevne nu var 25 %, idet sagsøger var kommet i nyt
midlertidigt fleksjob.

3.5.7 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 55 % /40 %

Den 25. juli 2019, jf. sagens bilag 18, traf AES afgørelse om, at sagsøgers
midlertidige tab af erhvervsevne nu var 55 % pr. 1. januar 2019, idet
sagsøger var blevet opsagt fra fleksjobbet pr. 31. december 2018. AES
genvurderede den 3. september 2019, jf. sagens bilag 19, afgørelsen af 25.
juli 2019 og vurderede, at sagsøgers midlertidige tab af erhvervsevne fra den
1. januar 2019 var 40 %.

3.5.8 Afgørelse – midlertidigt erhvervsevnetab 25 %

Den 6. august 2020, jf. sagens bilag 55, traf AES afgørelse om, at sagsøgers
midlertidige tab af erhvervsevne nu var 25 % pr. 2. marts 2020, idet sagsøger
var blevet ansat i fleksjob som pedel hos Virksomhed ApS 2 9 timer
ugentligt pr. 2. marts 2020.

3.6 Sagens behandling hos Topdanmark og selskabets betalinger

3.6.1 Periode 1 – den 17. april 2015 til 30. september 2015

Topdanmark betalte den 5. april 2016 erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til
sagsøger med kr. 91.782,77. Beløbet dækkede sagsøgers midlertidige
indtægtstab for perioden 17. april 2015 til 30. september 2015, jf. sagens
bilag 6, side 2.

3.6.2 Periode 2 - den 1. november 2015 til den 21. december 2016



/

10

Der er mellem parterne enighed om, at sagsøger ikke er berettiget til
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste for perioden fra den 1. november 2015
til den 21. december 2016.

3.6.3 Periode 3 – den 22. december ff.

Topdanmark accepterede ved brev af 19. juli 2018, jf. sagens bilag 7, at
betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fra og med den 22. december
2016.

Topdanmark tilbød samtidig at betale endelig erstatning for tab af 
erhvervsevne på 25 procent.

Som anført ovenfor var sagsøger pr. 2. maj 2018 blevet ansat i fleksjob som
pedelmedhjælper ved Virksomhed 3, jf. sagens bilag 36-38 og
han havde været gennem 3 virksomhedspraktikker, der viste hvad han
formåede arbejdsmæssigt med samtlige sine helbredsmæssige
udfordringer. Han skulle i fleksjobbet arbejde 10 timer ugentligt med en
effektivitet på 60 % og han blev aflønnet for en arbejdstid på 6 timer
ugentligt.

Af Topdanmarks brev af 19. juni 2018 til sagsøgers daværende advokat
fremgår det blandt andet:

”I forbindelse med min gennemgang af sagen har jeg også set på, om
vi kunne komme med vores midlertidige bud på det endelige
erhvervsevnetab.

Ud fra oplysningerne i den sociale sag, er det vores opfattelse, at der er et
forsvarligt grundlag for dette.

Det fremgår af oplysningerne, at din klient har fået tilkendt flexjob fra den 24.
oktober 2017.

Jeg kan også se, at din klient har andre lidelser som gør, at han ikke kan vende
tilbage til arbejdsmarkedet på fuld tid.

Her lægger vi vægt på, at din klient lider af agorafobi - angst - og det er faktisk
den væsentligste årsag til, at han ikke kan komme tilbage på fuld tid.

Det er så udtalt, at han ikke kan arbejde sammen med andre, kan ikke spise
frokost sammen med sine kolleger - endda ikke drikke en kop kaffe sammen
med dem.

Denne lidelse er ikke en følge af uheldet den 13. april 2015 - hvilket
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring også har konkluderet i deres
midlertidige afgørelser.



/

11

Derudover kan jeg se, at din klient også har fået konstateret en diskusprolaps i
nakken, hvorfra han også har gener, som hindrer ham i at arbejde.

Endelig vil jeg heller ikke undlade at gøre opmærksom på, at din klient i 2011
fik overrevet sit korsbånd og skadet sin menisk, hvorfor han også har
skånehensyn i forhold til sit ben.

Hvis vi ser isoleret på den skade, som vores kunde har forvoldt din klient, er
det alene skulderskaden.

Her har din klient fået 10 % i varigt men som følge af ubehag i højre skulder,
skurren, smerter ved belastning, nedsat kraft, let nedsat bevægelighed,
skånehensyn i forhold til løft, træk og kraftfulde bevægelser.

Vi har vurderet, at med den skade, som vores kunde har forvoldt, burde din
klient arbejde fuldt ud i et erhverv, som ikke er skulderbelastende.

Din klient har tidligere oplyst til kommunen, at kunne se sig selv som chauffør,
som f. eks. køre mad ud til ældre mennesker.

Endvidere er der også vores opfattelse, at din klient kunne arbejde som p-vagt.

Det er alene hans angst, som hindrer ham i at gøre dette.

Selvom din klient ville kunne arbejde på fuld tid, er det også vores opfattelse,
at din klient ikke ville kunne opnå den løn, som han havde, inden han kom til
skade.

Derfor mener vi, at det midlertidige bud på det endelige erhvervsevnetab er 25
%.”

Topdanmark betalte erstatning svarende til 25 % i overensstemmelse
hermed, dvs. kr. 913.552 i februar 2019. Der er mellem parterne enighed om,
at sagsøgers ret til tabt arbejdsfortjeneste ophørte pr. 18. februar 2019, hvis
sagsøgte har ret til at bringe Sagsøgers ret til tabt arbejdsfortjeneste til ophør
(gennem betaling af erstatning for tab af erhvervsevne efter EAL).”

Anbringender
Malerforbundet i Danmark som mandatar for Sagsøger har i sit
påstandsdokument anført følgende:

”Det gøres gældende, at sagsøgte ikke kan frigøre sig fra forpligtelsen til at
betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ved at skønne over det fremtidige
erhvervsevnetab og udbetale i overensstemmelse hermed.



/

12

Sagsøgte er derimod forpligtet til at betale erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste frem til, at Sagsøger er endeligt erhvervsmæssigt afklaret,
hvilket i arbejdsskadesager vil sige, når arbejdsskademyndighederne har
truffet endelig afgørelse. Arbejdsmarkedets Erhvervssikring har i denne sag
ikke truffet endelig afgørelse.

Det gøres gældende, at skadevolder ved ulykker som både omfattes af
arbejdsskadeforsikringsloven og erstatningsansvarsloven ikke har mulighed
for at bringe forpligtelsen til betaling af tabt arbejdsfortjeneste til ophør, ved
selv at foretage et rimeligt skøn på et forsvarligt grundlag samt udbetale
erstatning for erhvervsevnetab i overensstemmelse hermed.

Bestemmelsen i erstatningsansvarsloven § 2, for så vidt angår skøn over
fremtidig erhvervsevne, finder alene anvendelse i sager, der udelukkende er
omfattet af erstatningsansvarsloven.

Retsstillingen fastslået i U2008.1386H, MS s. 211, og U2008.2601H, MS s.
225, finder ikke anvendelse, når skaden tillige er dækket efter
arbejdsskadesikringsloven.

I den tidligere gældende erstatningsansvarslov (2002-loven) var der i § 2,
stk. 1, 2. pkt. en direkte henvisning til arbejdsskadeforsikringsloven, MS s. 5,
hvilket medførte, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte,
når der i arbejdsskadesagen blev truffet midlertidige afgørelser om
erhvervsevnetab. Den daværende henvisning til
arbejdsskadeforsikringsloven medførte, at afgørelser i arbejdsskadesagen,
uanset om det var midlertidige eller endelige afgørelser, indebar en
afbrydelse af retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Højesteret tog
principiel stilling til midlertidige afgørelsers afbrydelse af erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste i U2010 436H, MS s. 237 og U2010.451H, MS s. 249,
hvor det blev fastslået, at retstilstanden ikke var i overensstemmelse med en
af forudsætningerne bag erstatningsansvarsloven fra 2002.

Dette affødte en ændring af loven, jf. lov 2011-06-14 nr. 610, MS s. 6,
hvorefter afgørelser om midlertidigt erhvervsevnetab i arbejdsskadesager
ikke i sig selv afbryder retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Retten
til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører således alene, hvis og når der
er grundlag for at fastslå, at skadelidte har lidt et erhvervsevnetab på 15 pct.
eller mere med den virkning, at skadelidte i stedet for erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste er berettiget til erstatning for sit erhvervsevnetab.



/

13

Da det allerede er slået fast, at det alene er endelige afgørelser om
erhvervsevnetab i arbejdsskadesager (og ikke midlertidige), der afbryder
retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, må bestemmelsen i
erstatningsansvarsloven § 2 derfor forstås således, at retten til erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste udstrækkes til det tidspunkt, hvorfra en afgørelse fra
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring om det varige erhvervsevnetab i
arbejdsskadesagen har virkning. I perioden frem til dette tidspunkt foretages
der fradrag i erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste med de ydelser for
midlertidigt fastsat erhvervsevnetab, som skadelidte modtager i medfør af
arbejdsskadeforsikringsloven (§ 17, stk. 3 og § 17a), jf. EAL § 2, stk. 2.

Det gøres gældende, at der i samspillet mellem erstatningsansvarsloven og
arbejdsskadeforsikringsloven er en indre afhængighed, hvilket blandt andet
kommer til udtryk i arbejdsskadefor-sikringsloven § 77, om lovens forrang.
Efter denne bestemmelse nedsættes tilskadekomnes krav mod
erstatningsansvarlige ”i det omfang der er betalt eller er pligt til at betale
ydelser … efter denne lov” . Heri er tillige indeholdt, at krav efter
erstatningsansvarsloven rent beløbsmæssigt ikke kan opgøres, før kravet
efter arbejdsskadesikringsloven kendes, jf. herved Bo von Eyben i
Personskadeserstatning, MS s. 184.

Højesteret har i flere afgørelser fastlagt, hvorledes erstatningsansvarsloven
og arbejdsskadesikringsloven samvirker, når erhvervsevnetab skal håndteres
i en personskadesag, der er omfattet af begge regelsæt. Problemstillingen
behandles i U1995.843H, MS s. 193, U1996.674H, MS s. 196, U2017.2583
H, MS s. 293, og U.2018.3616H, MS s. 301.

Højesteret har i alle dommene fastslået, at krav om erstatning for
erhvervsevnetab efter erstatningsansvarsloven – når det også er omfattet af
arbejdsskadesikringsloven – ikke forfalder, før sagen efter
arbejdsskadesikringsloven er endelig afgjort.

Dette er også i overensstemmelse med Højesterets præmisser i U.2009.138H,
MS s. 231, hvor Højesteret anførte:

” Efter ordlyden af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., og dens
forarbejder må bestemmelsen forstås således, at der skal være sammenfald
mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for erhvervsevnetab
indtræder, således at der ved erstatningsdækningen hverken opstår
»overlapning« eller »huller« mellem de to erstatningsposter.”



/

14

Sagsøgers ret til erhvervsevnetabserstatning indtræder således ikke før
arbejdsskademyndighederne endeligt har afgjort sagsøgers krav på
erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven. Det betyder
overført til denne sag, at Sagsøger ikke kan gøre krav på yderligere
erstatning for erhvervsevnetab så længe, der ikke er truffet en endelig
afgørelse herom i arbejdsskadesagen. Omvendt er det sagsøgtes synspunkt,
at de har en ret til selv at fastsætte erhvervsevnetabet såvel midlertidigt som
endeligt, uden at Sagsøger kan få prøvet denne fastsættelse. Det er denne
”ubalance” mellem skadelidtes og skadevolders retlige position, der gør
sagen principiel.

Da Sagsøgers krav om yderligere erstatning for erhvervsevnetab ikke var
forfaldent, da sagsøgte betalte erstatning for 25 %, betyder det efter
sagsøgers opfattelse, at betalingen ikke sker som følge af en forpligtelse,
men alene er udtryk for en frivillig betaling.

Tilkendes forsikringsselskaberne en særlig ret til at kunne skønne og
udbetale erhvervsevne-tabserstatning i henhold til erstatningsansvarsloven
inden, der er truffet endelig afgørelse i arbejdsskadesagen med den
betydning, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører,
efterlades skadelidte tidsmæssigt i et juridisk tomrum frem til den endelige
afgørelse i arbejdsskadesagen. Et juridisk tomrum, idet skadelidte ikke har
mulighed for, eller ret til at anfægte forsikringsselskabets skøn og
udbetaling, idet spørgsmålet om erstatning mv. efter
arbejdsskadeforsikringsloven ikke er afgjort, jf. U1995.843H. Dette juridiske
tomrum kan også betegnes som et ”hul” mellem betalingerne for erstatning
for tabt arbejdsfortjeneste og den rette erstatning for erhvervsevnetab efter
erstatningsansvarsloven.

Det gøres gældende, at en eventuel udbetaling af erstatning for
erhvervsevnetab inden endelig afgørelse i arbejdsskadesagen må betragtes
som en a conto-betaling af erstatning uden egentlig afbrydelsesvirkning for
retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. En skade, som både er
omfattet af arbejdsskadesikringsloven og af erstatningsansvarsloven, og hvor
skadelidte kræver et overskydende beløb for erstatning for erhvervsevnetab
efter erstatningsansvarsloven, kan skadelidte i medfør af
arbejdsskadesikringslovens § 77 først kræve det overskydende beløb betalt,
når arbejdsskadesagen er afsluttet.

Stadfæstes en praksis om, at forsikringsselskabet kan skønne og udbetale
erstatning for erhvervsevnetab i disse sager, påtvinges Sagsøger en
yderligere ubestemt ventetid, før han kan opnå den erstatning, der tilkommer
ham, hvilket er åbenbart urimeligt. Af den årsag bør bestemmelsen i
erstatningsansvarsloven § 2 læses og forstås i lyset af dette



/

15

således, at den skadelidtes krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste først
ophører, når der træffes endelig afgørelse om erhvervsevnetabserstatning
efter arbejdsskadeforsikringsloven.

Forsikringsselskabet skøn og udbetaling af erstatning for erhvervsevnetab
kan sidestilles med Arbejdsmarkedets Erhvervssikring midlertidige
afgørelser, hvilket lovændringen i 2011 gjorde op med, idet der politisk ikke
var vilje til ”huller” eller overlap af de forskellige erstatningsformer.
Sagsøger er opmærksom på, at der i de to vurderinger er forskel i det
tidsmæssige aspekt af vurderingerne, men retsvirkningen er identisk, nemlig
at kravet på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste afbrydes.

Afslutningsvis bemærkes, at Østre Landsret i U2022.575Ø, MS s. 323, har
vurderet, at den ansvarlige skadevolder i overensstemmelse med
præmisserne i særligt U2008.1386H og U2008.2601H også i sager omfattet
af arbejdsskadesikringsloven, og hvor der endnu ikke er truffet endelig
afgørelse om erhvervsevnetab, på et forsvarligt grundlag kan skønne over
skadelidtes erhvervsevnetab og foretage betaling svarende hertil, hvorved
retten til tabt arbejdsfortjeneste bringes til ophør. Det resultat svarer således
til sagsøgtes synspunkt i denne sag. Procesbevillingsnævnet har på baggrund
af ansøgning om anketilladelse, MS s. 357, givet anketilladelse, og dommen
er anket til Højesteret.”

Sagsøgte ApS har i sit sammenfattende processkrift anført følgende:

”Det spørgsmål, sagen rejser er om skadevolder når skadelidte er omfattet af
såvel EAL som ASL overhovedet er berettiget til at bringe erstatningen til
ophør.
Spørgsmålet er:

Må skadevolder indhente en EAL § 10 udtalelse og/eller selv skønne
over skadelidtes fremtidige endelige tab af erhvervsevne og under
overholdelse af de betingelser der bl.a. er opstillet i U.2008.1386H
samt U.2016.802 bringe skadelidtes rette til tabt arbejdsfortjeneste til
ophør (ganske som skadevolder ville hvis skadelidte alene var
omfattet af EAL) eller er skadevolder forpligtet til at vente på ASL
sagen og betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste så længe der ikke
er truffet endelig afgørelse i skadelidtes ASL sag.

Det følger som anført af erstatningsansvarslovens (EAL) § 2, stk. 1, at
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ydes, indtil skadelidte kan begynde at
arbejde igen.



/

16

Må det antages, at skadelidte vil lide et erhvervsevnetab på 15 pct. eller
derover, ydes erstatning indtil det tidspunkt, hvor det er muligt midlertidigt
eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne.

Der findes efter ordlyden af EAL § 2, stk. 1, to stoptidspunkter, når det
gælder periodiseringen af tabt arbejdsfortjeneste.

Såfremt skadelidte kan komme til at arbejde igen i et sådant omfang, at
skadelidte ikke lider et varigt tab, der berettiger til erstatning for tab af
erhvervsevne, er der krav på tabt arbejdsfortjeneste indtil skadelidte kan eller
burde kunne arbejde igen, jf. EAL § 2, stk. 1, 1. pkt. (det ene stoptidspunkt).

Kan skadelidte derimod ikke komme til at arbejde igen i et sådant omfang,
at skadelidte lider et varigt tab, der berettiger til erstatning for tab af
erhvervsevne, er der krav på tabt arbejdsfortjeneste indtil det varige tab af
erhvervsevne kan bedømmes, jf. EAL § 2, stk. 1, 2. pkt. (det andet stoptids-
punkt).

Som anført er der, jf. den nugældende (og dermed også den på
skadetidspunktet gældende) bestemmelse, hvor skadelidte er påført et tab af
erhvervsevne på 15 procent eller derover, krav på tabt arbejdsfortjeneste
indtil det er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes
fremtidige erhvervsevne.

Et ansvarsforsikringsselskab er i sager omfattet af ASL ikke forpligtet til at
afvente den endelige afgørelse i arbejdsskadesagen.

Selskabet har ret til selv at foretage en vurdering af erhvervsevnetabet i
henhold til EAL.

Det er alene en forudsætning – som i alle andre sammenhænge, når det
gælder EAL § 2 og EAL § 5 – at der er grundlag for at skønne, at der
udøves et kvalificeret rimeligt skøn, og at der betales fuld erstatning i
henhold hertil. Sker dette hører retten til tabt arbejdsfortjeneste op, uanset at
der ikke er truffet endelig afgørelse i skadelidtes arbejdsskadesag.

Der er ikke grundlag for at forstå Højesterets udtalelser i U.2008.1386H, og
U.2008.2601H (samt i øvrigt senere domme f.eks. U.2014.184H eller
U.2016.802H) således, at de alene vedrører skader, der ikke er omfattet af
arbejdsskadesikringsloven.

Det er i overensstemmelse med retspraksis.



/

17

Det følger også af beskrivelsen af gældende ret i afsnit 2.4.2.2. i
bemærkningerne til forslag til den ved lov nr. 610 af 14. juni 2011 senere
vedtagne ændring af lov om erstatningsansvar og lov om arbejdsskadesikring
(lovforslag nr. 136 af 9. februar 2011) og ikke mindst formålet med
lovændringen som blev gengivet gang på gang gennem det lovforberedende
arbejde.

Det lovforberedende arbejde cementerede at formålet lovændringen alene
var at sikre, at en midlertidig afgørelse om erhvervsevnetab efter ASL § 17,
stk. 3, ikke længere bragte retten til tabt arbejdsfortjeneste til ophør, og at
erstatningsydelsen efter ASL skulle fradrages, jf. § 2, stk. 2, i erstatningen
for tabt arbejdsfortjeneste (for den ”samme” periode).

Ændringen havde alene til formål at sikre ligestilling og give de skadelidte
omfattes af ASL samme rettigheder når det gælder tabt arbejdsfortjeneste om
de ”rene EAL’er” og dermed at sikre, at en afgørelse om ret til midlertidig
erhvervsevnetabserstatning efter ASL § 17 ikke længere medførte, at retten
til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte.

Det vil sige, at formålet var at rette op på og fjerne forskelsbehandlingen der
var en følge af U.2009.138H, U.2010.436H samt U.2010.451H, hverken
mere eller mindre.

Formålet var således ikke at give den skadelidte (sagsøger) omfattet af
begge regelsæt en bedre retsstilling end den retsstilling som skadelidte, der
alene var omfattet af EAL, havde på tidspunktet for lovændringen. Den
retsstilling er gennemgået ovenfor se U.2008.1386H samt U.2008.2601H.

Den retsstilling sagsøger plæderer for giver ham en bedre retsstilling end
hvad der følger af U.2008.1386H m.fl., hvorefter skadevolder, sagsøgte, har
ret til af egen drift (hvis betingelserne er opfyldt) at bringe retten til tabt
arbejdsfortjeneste til ophør. Højesteret afviste i U.2008.1386H bl.a. og netop
et synspunkt om der kun helt undtagelsesvis kunne være behov for
midlertidige vurderinger. Der henvises til advokat Karsten Højs principale
påstand som denne er gengivet i Landsrettens dom.

Dertil kommer, at Højesteret med U.2021.4752H har fastslået, at et
ansvarsforsikringsselskab, der har udbetalt erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste, ikke kan indtræde i skadelidtes krav på midlertidig
erhvervsevnetabserstatning for samme periode.

Højesteret har endelig med U.2022.2136H fastslået, at et
ansvarsforsikringsselskab ikke kan standse udbetalingen af erstatning for



/

18

tabt arbejdsfortjeneste som følge af en midlertidig afgørelse om er-
hvervsevnetab og blev dømt til at betale rente af de løbende fremsatte
erstatningskrav.

Det fremgår af EAL § 16, stk. 1, 2. og 3. pkt. at er det, forinden endelig
opgørelse kan finde sted, givet, at skadevolderen i alt fald skal betale en del
af det krævede beløb, kan denne del forlanges udbetalt efter reglerne i 1. pkt.
Et sådant udbetalt beløb samt beløb, der er udbetalt som midlertidig
erhvervsevnetabserstatning, kan ikke senere kræves tilbagebetalt eller
modregnet i andre erstatningsposter.

Sagsøgte skal altså løbende forrente krav efter EAL § 2, selvom kravets
korrekte størrelse ikke kan opgøres. For så vidt sagsøgte betaler for meget i
erstatning – fordi der ikke er sket fradrag som fastlagt i EAL § 2, stk. 2, for
midlertidige ASL ydelser, kan sagsøgte ikke indtræde i sagsøgers ret til disse
løbende ydelser efter ASL (der skulle være fragået) og kan ej heller søge det
for meget erlagte tilbage.

Med EAL 2011-lovændringen, blev der derfor i mere end en forstand skabt
en retsstilling, hvor de skadelidte der også er omfattet af ASL kan opnå
erstatning efter EAL § 2 der stiller dem væsentligt bedre end de skadelidte
der ”rent” omfattes af EAL.

Heroverfor står, og det medgiver sagsøgte, at sagsøger der er omfattet af
ASL modsat de skadelidte, der alene omfattes af EAL, ikke kan vælge kun at
rejse sit krav efter EAL, jf. U.1995.843H samt U.1996.674H. Begge domme
fastslog, at skadelidte i en sag, der er omfattet af ASL, ikke kan vælge i
stedet at forfølge et krav efter EAL, før spørgsmålet om erstatning m.v. efter
ASL er afgjort. Den retsstilling har EAL 2011-lovændringen ikke forandret.

Der er enighed om, at sagsøger ikke selv kan bringe retten til tabt
arbejdsfortjeneste til ophør i en differencekravssag (hvor de er lidt et tab af
erhvervsevne) i.e. han skal afvente, at der i ASL sagen træffes endelig
afgørelse om tab af erhvervsevne.

Det ændrer imidlertid ikke ved at sagsøgte også med henvisning til
dommene U.2021.4752H samt U.2022.2136H i ASL sagerne har en
anerkendelsesværdig og legitim interesse i at bringe retten til tabt
arbejdsfortjeneste til ophør.

Det gøres gældende,



/

19

at sagsøgte ikke er forpligtet til at afvente den endelige afgørelse i
arbejdsskadesagen og

at sagsøgte som ansvarsforsikringsselskab har ret til selv at foretage en
vurdering (et rimeligt skøn) af erhvervsevnetabet i henhold til EAL.

Det gøres videre gældende,

at sagsøgte dermed kan frigøre sig fra at betale erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste, og

at sagsøgte ikke er forpligtet til – forud for sagsøgtes egen vurdering af
erhvervsevnetabet – at indhente en vejledende udtalelse fra AES.

Sagsøgers krav på tabt arbejdsfortjeneste ophørte med betaling af
erstatningen for erhvervsevnetab, og der er ikke noget ”hul” mellem
betalingerne for erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for tab af
erhvervsevne. I overensstemmelse med de af Højesteret opstillede vilkår for
at bringe tabt arbejdsfortjeneste til ophør, jf. bl.a. gengivelsen af
U.2008.1386H i U.2008.2601H, har Topdanmark Forsikring A/S nemlig da
selskabets var af den opfattelse, at der var (1) grundlag for at skønne over
sagsøgers fremtidige erhvervsevnetab, og derfor ikke længere mente sig
forpligtet til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, (2) udøvet et
rimeligt skøn og (3) udbetalt erhvervsevnetabserstatning i forhold hertil.
Sagsøger stilles dermed ikke ringere end den ”rene EAL’er” der også må tåle
at retten til tabt arbejdsfortjeneste ensidigt kan bringes til ophør, hvis – vel at
mærke – betingelserne herfor er opfyldt. Modsat den ”rene EAL’er”
modtager sagsøger, uagtet retten til tabt arbejdsfortjeneste er bragt til ophør,
fortsat løbende midlertidige ydelser for tab af erhvervsevne efter ASL, idet
disse ikke kan fradrages i erstatningen for tab af erhvervsevne efter EAL.
Der er efter EAL derfor intet hul og intet overlap.

Sagsøgte har som anført ovenfor betalt erstatning for tab af erhvervsevne i
februar 2019 med kr. 913.552.

Retten til tabt arbejdsfortjeneste er derfor bragt til ophør, se da også
U.2022.575Ø samt U.2022. 3671V, og sagsøger har ikke yderligere krav på
tabt arbejdsfortjeneste.

At skadelidte ikke har tilsvarende rettigheder og skal forfølge sine krav i
henhold til ASL kan ikke føre til noget andet resultat.”

Landsrettens begrundelse og resultat



/

20

Som følge af den procesaftale, som parterne har indgået under sagens
forberedelse, og som er gengivet ovenfor, angår sagen alene spørgsmålet
om, hvorvidt Sagsøgte ApS' betaling af erstatning for et midlertidigt fastsat
erhvervsevnetab den 11. februar 2019 bragte retten til tabt
arbejdsfortjeneste til ophør, eller om retten hertil først ophører, når der er
truffet endelig afgørelse om erhvervsevnetab efter reglerne i
arbejdsskadesikringsloven.

Efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, ydes erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste, indtil skadelidte kan begynde at arbejde igen. Må det
antages, at skadelidte vil lide et erhvervsevnetab på 15 % eller derover,
ydes erstatning indtil det tidspunkt, hvor det er muligt midlertidigt eller
endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne.

Som anført i Højesterets dom af 11. marts 2008 (gengivet i U2008.1386H)
følger det af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, § 5, stk. 2, § 10, stk. 1, og
§ 16, stk. 1, at en skadevolder eller dennes forsikringsselskab, der er af den
opfattelse, at der er skabt grundlag for - eventuelt midlertidigt - at skønne
over skadelidtes fremtidige erhvervsevnetab, og derfor ikke længere mener
sig forpligtet til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, enten selv
må udøve et rimeligt skøn og udbetale erstatning for erhvervsevnetab i
forhold hertil eller anmode Arbejdsskadestyrelsen (nu Arbejdsmarkedets
Erhvervssikring) om en udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten.
Forpligtelsen til at udbetale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste vedvarer,
indtil Arbejdsskadestyrelsens (nu Arbejdsmarkedets Erhvervssikrings)
udtalelse foreligger, medmindre skadevolder eller forsikringsselskabet
forinden på forsvarligt grundlag har foretaget et rimeligt skøn over
erhvervsevnetabet og udbetalt erstatning for erhvervsevnetabet i forhold
hertil.

Der er ikke grundlag for at forstå Højesterets udtalelse således, at den alene
vedrører skader, der ikke er omfattet af arbejdsskadesikringsloven, hvilket
også er lagt til grund i domme afsagt af Østre Landsret gengivet i
U2010.1797 og U2022.575 og af Vestre Landsret gengivet i U2010.2771
og U2022.3671. Dette er også i overensstemmelse med beskrivelsen af
gældende ret i afsnit 2.4.2.2. i bemærkningerne til forslag til den ved lov nr.
610 af 14. juni 2011 senere vedtagne ændring af lov om erstatningsansvar
og lov om arbejdsskadesikring (lovforslag nr. 136 af 9. februar 2011).

Da Sagsøgte ApS' betaling af erstatning for et midlertidigt fastsat
erhvervsevnetab den 11. februar 2019 således bragte retten til erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste til ophør, selv om der ikke er truffet endelig
afgørelse om erhvervsevnetab efter reglerne i arbejdsskadesikringsloven,
tager landsretten den påstand om frifindelse, som Sagsøgte ApS har
nedlagt, til følge.



/

21

Efter sagens udfald skal Malerforbundet i Danmark som mandatar for
Sagsøger i delvise sagsomkostninger betale 25.000 kr. til Sagsøgte ApS.
Beløbet, der er uden moms, vedrører udgifter til advokatbistand. Der er ved
fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens værdi henholdsvis før og efter
indgåelsen af parternes procesaftale og på sagens omfang og forløb.

THI KENDES FOR RET:

Sagsøgte ApS frifindes.

I sagsomkostninger skal Malerforbundet i Danmark som mandatar for
Sagsøger inden 14 dage betale 25.000 kr. til Sagsøgte ApS. Beløbet
forrentes efter rentelovens § 8 a.



/