Tvangsfikseringen af appellanten fra den 5. juni 2016 kl. 09.30 til den 16. juni 2016 kl. 20.18, var ikke lovlig. Appelindstævnte skal inden 14 dage til appellanten betale 50.000 kr. med procesrente fra den 23. maj 2019
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Adm. frihedsberøvelse
Sagsemner: Forvaltningsret;
Menneskerettigheder;

ØSTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 6. oktober 2020

Sag BS-42615/2019-OLR
(14. afdeling)

Appellant, tidligere Klager
(advokat Claus Bonnez, beskikket)

mod

Region Syddanmark
(selv)

Retten i Næstved har den 3. september 2019 afsagt dom i 1. instans (sag BS-
23268/2019-NAE).

Landsdommerne Benedikte Holberg, Kim Holst og Stine Fink Hansen (kst.) har
deltaget i ankesagens afgørelse.

Påstande
Appellant, tidligere Klager, har nedlagt påstand om stadfæstelse af Det
Psykiatriske Patientklagenævns afgørelse af 20. maj 2019 og om, at han til-kendes
en godtgørelse på 100.000 kr. med tillæg af procesrente.

Indstævnte, Region Syddanmark, har påstået byrettens dom stadfæstet.

Supplerende sagsfremstilling
I en udtalelse af 5. april 2019 fra overlæge Person 1, Afdeling 1 i Svendborg, til
Det Psykiatriske Patientklagenævn er anført følgende om Appellants, tidligere
Klager forhold forud for genindlæggelsen af ham på Svendborg Sygehus den 3.
juni 2016:



2

”23-årig mand, kendt i børne-/ungdomspsykiatrisk regi fra 2009, hvor han
var tvangsindlagt på farlighedskriteriet på ungdomsinstitution på
Bispebjerg Hospital.
Blev udskrevet derfra med diagnosen manisk enkeltepisode og ADHD.
2015 og 2016 blev pt. flere gange indlagt i psykiatrisk regi både frivilligt
og på farlighedsindikation i København og Svendborg.
Pt. blev indledningsvist diagnosticeret med paranoid skizofreni og mis-
brug.
Efterfølgende blev diagnosen ændret til hebefren skizofreni.
Desuden blev pt. kognitivt testet under en indlæggelse på Psykiatrisk
Center i København.
Pt.s IQ vurderes at være 62. Således blev pt. fundet lettere mentalt retar-
deret.
Derudover har pt. tidligere afsonet fængselsstraf for røveri og vold. Har
desuden været anbragt på døgninstitution for unge.
Pt. har endvidere haft forløb i OPUS, men blev der efter få uger
tvangsindlagt med massiv deltagelse af politi grundet mistanke om til-
knytning til bandemiljø.
Flyttede i slutningen af 2015/begyndelsen af 2016 til Svendborg, hvor pt.
indlægges første gang i 2016.
Herefter indlagt en del gange gennem en måneds tid frem til, at pt. den
030616 overflyttes fra Bispebjerg Hospital.
…”

Af journalen fra Afdeling 1 i Svendborg fremgår om genindlæggelsen den 3. juni
2016, hvorunder Appellants, tidligere Klager blev tvangsfikseret kl. 13.30, bl.a.:

”Overflyttes fra Bispebjerg d.d. og ankommer til huset i taxa fulgt at
personale fra Bispebjerg. … Efter ca. ½ time er han opsøgende i forhold
til tidligere medpt. på dennes sengestue. Personale henvender sig til Abdi
og beder ham om at gå op mod opholdsstuen i stedet. Appellant, tidligere
Klager bliver da verbalt truende og går meget tæt på kvindlig kollega.
Denne forsø-ger verbalt at korrigere den uhensigtsmæssige adfærd og
beder Appellant, tidligere Klager gå på sin egen stue da det ikke er
acceptabelt at han truer. Appellant, tidligere Klager vælger i stedet at gå
op i dagligstuen hvor han sætter sig ved bordet. Kollega henvender sig på
kontoret og beder øvrig personale i afsnittet om assi-stance til at følge
Appellant, tidligere Klager på stuen.

Kvindlig kollega henvender sig igen til Adbi og beder denne gå på stu-en
da dette ikke efterkommes gentager mandlig kollega denne opfor-dring - i
det samme flyver Appellant, tidligere Klager op fra stolen og tager fat
rundt om ho-vedet på mandlig kollega således at denne har ansigtet ind
mod Appellants, tidligere Klager overkrop og Appellant, tidligere Klager
tildele mandlig kollega det der umiddelbart ligner gentagende slag mod
hoved og øvre ryg. Mandlig kollega forsøger at vriste sig fri og øvrige
kollegaer forsøger at vriste ham væk. Efter at mandlig kollega er kommet
fri observere han at Appellant, tidligere Klager har en gaffel i den hånd
han har slået ham med. Det viser sig at den mandlige kollega er blevet
stukket 9 gange med gaflen i baghovede og øvre ryg. Personalet trækker
sig og Appellant, tidligere Klager går tilbage til sin stue. Der tilkaldes
assistance fra politiet med det formål at fiksere Appellant, tidligere
Klager. Imens vi afventer politiet er per-sonalet talstærkt tilstede på
gangen og Appellant, tidligere Klager observeres gennem en let



3

åbenstående dør. Han sidder det meste af tiden på sengen, men er tyde-lig
rastløs - flytter konstant på sig, stønner og rejser sig enkelte gange. Ved
politiets ankomst gives Appellant, tidligere Klager tbl. Rivotril 2 mg. Han
orienteres om at han skal fikseres og opfordres til at samarbejde om dette.
Han er iført lang kjortel som man ønsker fjernet idet den udgør en
suicidalitets risi-ko. Appellant, tidligere Klager kan ikke samarbejder om
dette og lægges med politiets hjælp i bælte under verbal protest

Bliver lige efter lidt fjollet og forsøger at pjatte sig lidt ud af situationen.
Der lægges fodremme da der er risiko for at pt. sparker personale i for-
bindelse med visitering. Da bukserne visiteres siger Appellant, tidligere
Klager "ja jeg har en AK 47" og griner højlydt. Visiteringen foregår
relativt samarbejdende, men lige efter slår Appellant, tidligere Klager ud
med armene og det bliver nødvendigt også at fiksere med håndremme.
Efterfølgende fjernes kjortlen med ved at løsne armene på skift.
Appellant, tidligere Klager modarbejder dette, men ændre så adfærd hvor
han samarbejder for kort efter igen at forsøge at viste sig fri.

Skifter hurtigt og beder under forløbet flere gange politiet om at kører sig
til Hersted Vester siger "jeg skal i fængsel mand".
…”

Det fremgår af en journaltilførsel af 3. juni 2016, kl. 19.30, at der blev foretaget
”Bæltetilsyn nr. 1” af en medicinstuderende. I journaltilførslen er anført bl.a.:

”Bæltetilsyn udført senere end iflg. retningslinjer, da pt. var sovende ved
tidligere besøg.

Pt. er nu vågnert og ved ankomst til stuen sidder pt. stille i sengen.

Ved samtale er pt. lettere irriteret og vredladen, diskuterer med sygepl. om
hvorfor vi skal snakke om det tidligere hændte på dagen, noget som pt.
godt kan huske, men som også pt. udtrykker "jeg måtte også forsva-re
mig", tonen er irritabel og let skinger.

Herefter begynder pt. at diskutere om han må ryge på stuen, hvilket der er
lavet aftaler om, at der ikke må ryges, hvorefter ut. argumenterer for
rygestop, accepterer pt. plaster.

Pt. vrider sig nu mere i sengen, og plæderer for at komme fir, lover ikke at
gøre noget og siger, at han nok skal være sød.

Tidligere overfald på plejepersonale med gaffel kan tolkes som drabs-
forsøg og kom uden forudgående varsel samt at pt. havde gemt en gaf-fel
til drabsforsøget og derfor må betegnes som planlagt. Ut. har derfor ingen
tiltro til pt.s lovninger om at være stille og rolig, og pt.s latente
vredladenhed under samtalen bestyrker min mistanke om, at der ikke kan
laves aftaler med pt., og at han er svigende i sin adfærd både om-kring at
værende apsykotisk og psykitisk, og derfor vurderes det ende-ligt at pt.
ikke er i stand til at indgå aftaler med pt. samt at pt. fortsat vil være til fare
for sig selv eller andre.



4

Dermed opretholdes bæltefikseringen omend der løsnes en rem, som der
roteres efter ca. ½ time mellem de 4 ekstremiteter af plejepersonalet.

Derudover tilstræbes, at pt. skal have plaster på eller nikotintyggegum-mi
for at tage rygetrangen, da pt. ikke må ryge i nuværende tilstand.”

I en journaltilførsel af 4. juni 2016, kl. 12.00, er af en sygeplejerske anført bl.a.:

”Appellant, tidligere Klager. sover i vagtskifte. Vågner kort efter og
ønsker håndremmene byttet. Der byttes hånd remme kl.8.10 (venstre er nu
løsnet) Da ut. vil spænde hø. hånd rem slår Appellant, tidligere Klager
efter ut. Korrigeres kraftigt og samarbejder efterfølgende.

Sover efterfølgende frem til ca. kl. 10.45

Vågner, skal på toilettet, får kolbe og klarer dette fint.

Er gennem vagten enormt svingende i humøret. Ønsker konstant at
komme ud af bæltet og bliver rasende når dette ikke efterkommes.
Omkring middagstid observeres Appellant, tidligere Klager psykotisk,
umotiveret grinede, højtråbende, messende, syngende.
Der skiftes fastvagt. Appellant, tidligere Klager er her grinende, ny
fastvagt siger "du ser glad ud" hvortil Appellant, tidligere Klager svarer
grinende "Jeg tog en gaffel og stak ham ned".”

Det fremgår endvidere af journaltilførsler den 4. juni 2020, kl. 13.30, at der blev
foretaget et ”bæltetilsyn” af en læge. Ifølge oplysningerne i journaltilførslerne var
lægen ansat på Afdeling 1. I journaltilførslerne herom er anført bl.a.:

”Pt. vurderes fortsat psykotisk og til fare for personalet.
Det vurderes uforsvarligt at løsne flere remme eller bæltet.
Pt. har i første omgang amnese for hændelsen i går, men kan efterføg-
lende godt fortælle, hvad der er sket, dog beskriver han det anderledes end
som så, han beskriver, at han er blevet holdt umotiveret af persona-let,
hvilket har gjort ham vred og at han derfor har reageret på det.

…

Til mavebæltet er der suppleret med 3 remme, som roterer således, at han
har en ekstremitet fri ad gangen.

Sammen med samme årsag som til mavebæltet vurderes det, at det er
uforsvarligt at løsne remmene, da pt. er til fare for personalet og har slå-et
ud efter sygepl.

Kan ikke indgå aftale og har amnese for hændelsen i første omgang. Når
han så fortæller om det bagatelliserer han det og angrer ikke.”

Det fremgår endvidere af en journaltilførsel samme dag, ligeledes kl. 13.30, at der
blev udført ”24 timers tilsyn” af en overlæge. Ifølge oplysningerne i journal-
tilførslen var overlægen ansat på Afdeling 1. I journaltilførslen er anført bl.a.:



5

”Under samtale med ut. forklarer pt.om overfalds episoden, at han har
følt, at han selv har været angrebet af personalemedlem fra Afdeling 2.

Følte, at han er nødt itl at forsvare sig, idet han mener, at han er blevet
fastholdt.

På ingen måde genkender pt. beskrivelsen af at være sprogligt truende
samt aggressiv overfor divserve personalemedlem.

Mener, at han har haft fuld ret til at handle som ovenfor beskrevet i
selvforsvar.

Fortæller, at han på ingen måde er sindssyg. Befinder sig på psykiatrisk
afdeling fuldstændigt frivilligt. Han kommer også frivilligt til Køben-
havn, hvor han har haft ”mulighed for at løbe rundt med bandemiljøet og
skyde på politifolk og lignende". Han gider dog ikke ovennævnte. Kom i
stedet for på psykiatrisk afdeling - Bispebjerg.

…

Pt.s beskrivelse af den farlige, fysisk voldelig og potentielt livstruende
episode fra Afdeling 2 bærer præg af psykotisk betinget privat opfattelse
af virkeligheden samt privat tankegang.

Ut. skønner, at pt. fortsat befinder sig i en svær psykotisk tilstand og det
vil være uforsvarligt ikke at opretholde tvangsforanstaltninger af den
pågældende, idet den pågældende kan frembyde en nær- liggende og
væsentlig fare for sig selv eller andre.

P.t. er det fuldstændigt umuligt at indgå en valid aftale med pt. Pt. mangler
sygdomserkendelse samt realistisk erkendelse af egne handlinger.”

I en journaltilførsel af 4. juni 2016, kl. 22.35, er af en sygeplejerske anført bl.a.:

”Appellant, tidligere Klager. sover fra vagtens start og ca 1 ½ time.
Vågner og har div. ønsker om sandwich, kolbe, kaffe mv.
Kan samarbejde stille og roligt.

I løbet af vagten veksler Appellant, tidligere Klager i sindstilstand mellem
at kunne samarbejde, ligge og råbe let vredladent, grine umotiveret og div.
behov.
Ønsker at ryge, dette imødekommes ikke.

Der er skiftet håndrem kl 20.15, kort tid efter ønsker Appellant, tidligere
Klager at få skiftet igen, ønsker at have hø. hånd fri, dette imødekommes.
Samtidig bundskiftes og Appellant, tidligere Klager får våd klud og
håndklæde og får ren t-shirt på, samarbejder fint, idet der udføres greb og
sikkerheds procedure af fastvagt samt to personaler tilstede under tøjskift
mv., griner Appellant, tidligere Klager og siger "jeg er jo ikke farlig
mand"!



6

Appellant, tidligere Klager. høres senere i samtale med fastvagt, bede om
at måtte få "lov til at si-ge undskyld til den mand jeg stak med en gaffel",
samtidig høres han fortælle at han gjorde det i nødværge, sige at der blev
forsøgt at tage kvælertag på ham, så han måtte "forsvare sig"…

Når behov ikke kan imødekommes eller ut. kommer "hurtigt nok", bli-ver
Appellant, tidligere Klager let vredladen, sort i blikket og siger bla. til ut.,
" så skal du bare gå væk fra mig mand!".”

Det fremgår af en journaltilførsel af 4. juni 2016, kl. 22.40, at der samme dag kl.
21.00 var foretaget ”3. bæltetilsyn” af en læge fra Afdeling 1. Endvidere fremgår
bl.a.:

”Ved tilsynet er pt. umotiveret grinende. I forhold til den voldsomme
episode hvor pt. overfaldt et personalemedlem med en gaffel siger pt. at
det var selvforsvar. Ved rotation af remmene i eftermiddag slår pt. ud efter
endnu et personalemedlem. I løbet af dagen er pt. observeret vredladen og
råbende, når behov ikke imødekommes straks. Det vurde-res, at patienten
fortsat er farlig og at ophævelse af bæltefikseringen vil være forbundet
med fare for personale og medpatienter.”

Af journaltilførsler af 5. juni 2016, kl. 09.30, fremgår det, at der blev foretaget
”bæltetilsyn” af overlæge Person 1 fra Afdeling 1. Det fremgår endvidere bl.a.:

” Personalet oplever, at pt. ikke kan indgå aftale, har i går slået ud efter
personalet.

Ved samtale med pt. råber pt., at han lover ikke at gøre noget ved no-gen,
mener at grunden til, at han angreb et personalemedlem var, selv-forsvar.
Lover ut. at forholde sig roligt.
Så snart ut. forlader rummet bliver pt. dog igen vredladen, svær at
grænsesætte, det vurderes således, at pt. fortsat er farlig for andre, hvorfor
fiksationen med 2 fodremme og en håndrem fortsættes.
…

Pt. vil meget heller snakke om, at han var helt uden skyld i forhold til
overfaldet på medarbejder, han mener fortsat, at det var selvforsvar. Han
bedyrer også, at han nu er stille og rolig, og at han ikke vil gøre no-get.

Jeg foreholder pt., at han jo også var stille og rolig den dag han ankom fra
Bispebjerg, og at overfaldet skete fuldstændigt uvarslet og at vi der-for er
bekymret for hans voldelige adfærd.
Pt. orienteres om, at vi fortsat ser ham farlig for andre.”

Det fremgår af en journaltilførsel af 5. juni 2016, kl.13.22, at der blev foretaget
”48 timers tilsyn” af overlæge Person 1 fra Afdeling 1. Det fremgår endvidere
bl.a.:



7

”Er stadig utilfreds med at ligge i bæltet, har netop været vred og ver-balt
truende. Mener sig fortsat uden skyld i det skete. Lover aldrig at ville gøre
nogen noget igen, men så snart undertegnede forlader stuen, er pt. igen
grænsesøgend og vredladen
obj psykisk:
Vågen klar og orienteret - umiddelbart venlig og smilende. men kun
overfor undertegnede, vredladen overfor øvrige personale samlet og
relevant, udadprojicerende i udtalt grad Umiddelbart ingen produktive
symptomer, men er set mumlende for sig selv, med paranoide
vrangforestillinger i forhold til at der er kom-met noget i småkagerne.

Pt. vurderes fortsat farlig overfor andre end sig selv, hvorfor cont fiksa-
tion med bælte, en fodrem og en håndrem, der skiftes hver time.”

Efter det oplyste ophørte tvangsfikseringen af Appellant, tidligere Klager den 16.
juni 2016, kl. 20.18, idet han var blevet varetægtsfængslet og blev overført til
Retspsykiatrisk Afdeling.

Appellants, tidligere Klager advokat anmodede ved e-mail af 21. maj 2019 til Det
Psykiatriske Patientklagenævn om, at nævnets afgørelse af 20. maj 2019 blev
indbragt for retten.

Sagen er herefter af klagenævnet indbragt for Retten i Næstved den 23. maj 2019.

Anbringender
Parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten.

Retsgrundlaget
Psykiatrilovens § 4
Lov om anvendelse af tvang i psykiatrien m.v. (psykiatriloven) indeholder i ka-
pitel 2 en række almindelige bestemmelser, herunder § 4, hvoraf bl.a. fremgår:

”§ 4. Tvang må ikke benyttes, før der er gjort, hvad der er muligt, for at
opnå patientens frivillige medvirken. …
Stk. 2. Anvendelsen af tvang skal stå i rimeligt forhold til det, som søges
opnået herved. Er mindre indgribende foranstaltninger tilstrækkelige, skal
disse anvendes.
Stk. 3. Tvang skal udøves så skånsomt som muligt og med størst mulig
hensyntagen til patienten, således at der ikke forvoldes unødig kræn-kelse
eller ulempe.
Stk. 4. Tvang må ikke anvendes i videre omfang, end hvad der er nød-
vendigt for at opnå det tilsigtede formål.
…”

Psykiatrilovens § 14
I psykiatrilovens § 14 er der fastsat bestemmelser om tvangsfiksering.



8

Fra lovens tilblivelse, jf. lov nr. 331 af 24. maj 1989, og indtil en ændring ved lov
nr. 579 af 4. maj 2015 havde § 14 følgende ordlyd:

”§ 14. Som midler til tvangsfiksering må alene anvendes bælte, hånd- og
fodremme samt handsker.
Stk. 2. Tvangsfiksering må kun anvendes, i det omfang det er nødven-digt
for at afværge, at en patient:
1) udsætter sig selv eller andre for nærliggende fare for at lide skade på

legeme eller helbred,
2) forfølger eller på anden lignende måde groft forulemper medpatien-

ter eller
3) øver hærværk af ikke ubetydeligt omfang.”

Af lovens forarbejder fremgår bl.a. (jf. lovforslag nr. L 76 af 26. oktober 1988, be-
mærkningerne til forslaget til § 14):

”§ 14, stk. 2, angiver de materielle betingelser, hvorunder tvangsfikse-ring
med rette kan bringes i anvendelse.

I stk. 2, nr. 1, findes de alvorligste tilfælde, hvor der er tale om nærlig-
gende fare for skade på legeme eller helbred. Her er gruppen af beskyt-
tede personer den videste. Reglen omfatter ikke kun fiksering for at be-
skytte medpatienter, men også for at beskytte personale, besøgende, og
alle andre, der kommer på afdelingen, samt vedkommende selv. Reglen
yder dermed også fornøden hjemmel for indgreb i tilfælde af selvbeska-
digende adfærd.

Der er tale om et farekriterium. For at faren kan anses som nærliggende,
skal der være tale om en konkret, aktuel og påviselig fare. Det kræves
derimod ikke, at faren allerede skal have manifesteret sig i en skadevol-
dende handling, før der kan gribes ind.
…

Der henvises i øvrigt til de almindelige bemærkninger under pkt. 5 og til
betænkning nr. 1109/1987, side 64-69.”

I den nævnte betænkning, der indeholdt et lovudkast med en bestemmelse i § 14,
der var identisk med den foreslåede bestemmelse i § 14 i det senere fremsat-te
lovforslag, var herom anført bl.a. (side 66):

”Der er tale om et farekriterium. For at faren kan anses som nærliggen-de,
skal der være tale om en konkret, aktuel og påviselig fare. En latent fare,
der eventuelt vil manifestere sig under visse betingelser eller om-
stændigheder, som kan komme til at foreligge senere, vil derimod ikke
være tilstrækkelig.”



9

Ved lov nr. 579 af 4. maj 2015 om ændring af psykiatriloven blev der foretaget en
ændring af § 14, stk. 2, idet ordene ”kortvarigt og” blev indsat, mens resten af stk.
2 forblev uændret. Der blev endvidere indsat et stk. 3:

”Stk. 2. Tvangsfiksering må kun anvendes kortvarigt og i det omfang, det
er nødvendigt for at afværge, at …
…
Stk. 3. En patient kan tvangsfikseres i længere tid end nogle få timer, når
hensynet til patientens eller andres liv, førlighed eller sikkerhed til-siger
dette.”

Af forarbejderne til ændringsloven fremgår bl.a. (jf. lovforslag nr. L 137 af 5. fe-
bruar 2015, de almindelige bemærkninger, punkt 1, 3.4.2. og 3.4.3.):

”1. Indledning
Formålet med forslaget er at øge fokus på ligeværd, patientindflydelse,
dialog og samarbejde i forbindelse med indlæggelse, ophold og be-
handling på psykiatrisk afdeling og dermed sikre, at anvendelse af tvang
alene sker, når alle andre muligheder er udtømt. Lovens formål er således
også at nedbringe anvendelsen af tvang i psykiatrien.
…

I forhold til den gældende lov om anvendelse af tvang i psykiatrien, jf.
… vil forslaget indebære:
…
– at kriterier for og tilsyn med tvangsfiksering skærpes,
…

3.4.2. Ministeriet for Sundhed og Forebyggelses overvejelser om
tvangsfikse-ring

I 2002, 2008 og igen i 2014 har Europarådets Komité til Forebyggelse af
Tortur (CPT) kritiseret Danmark for brugen af langvarige tvangsfikse-
ringer. CPT udtalte i rapporten vedrørende besøget i 2008, at CPT »for-
bliver alvorligt bekymret« over brugen af langvarige tvangsfikseringer og
henviser til sin rapport om besøget i 2002, hvori det understreges, at
fikseringer i dagevis ikke har nogen medicinsk berettigelse og efter CPT’s
opfattelse er at ligestille med nedværdigende behandling. Dette gentages i
2014-rapporten. CPT udstikker i rapporten det princip, at en
tvangsfiksering bør anvendes i så kort tid som muligt, normalt kun nogle
minutter eller nogle få timer. Derudover anbefaler CPT, at tvangsfiksering
alene bør anvendes i de tilfælde, hvor en patient udsæt-ter sig selv eller
andre for nærliggende fare for at lide skade på legeme eller helbred, jf.
pkt. 125 i rapporten over komitéens besøg i Danmark fra den 4. – 13.
februar 2014.

Bl.a. på baggrund af kritikken blev der ved revision af psykiatriloven i
henholdsvis 2007 og 2010 indsat bestemmelser om øget tilsyn med
tvangsfikserede patienter.
…



10

Psykiatriudvalget har i sin rapport foreslået, at der sættes fælles mål for en
markant og varig reduktion af tvang frem mod 2020, herunder et mål om,
at en tvangsfiksering som udgangspunkt ikke må udstrække sig over 48
timer, medmindre helt specielle hensyn taler herfor, herun-der patientens,
personalets eller andres sikkerhed.

I rapporten beskrives en række evidensbaserede metoder i forhold til at
nedbringe antallet af tvangsfikseringer.

Som nævnt i indledningen til lovforslaget fremgår det også af regerin-
gens plan for psykiatri, at andelen af personer, der udsættes for tvang i
psykiatrien, skal reduceres, og at bæltefiksering skal halveres frem mod
2020. Det er afgørende for regeringen, at brugen af tvangsfiksering re-
duceres i både antal og tidsmæssig udstrækning. Det vurderes, at der er
behov for bl.a. at skærpe reglerne for tvangsfiksering med henblik på at
opnå en sådan reduktion.

Det vurderes, at det ikke vil være hensigtsmæssigt i loven at fastsætte en
absolut tidsbegrænsning i forhold til varigheden af en tvangsfikse-ring,
idet sundhedspersonalet dermed vil kunne blive frataget mulighe-den for
at yde den nødvendige omsorg for de patienter, der efter den fastsatte
tidsgrænse fortsat befinder sig i den tilstand, der oprindeligt førte til
tvangsfikseringen.

3.4.3. Den foreslåede ordning

Forslaget vil medføre, at det af lovens § 14, stk. 2, kommer til at fremgå,
at en tvangsfiksering kun må anvendes kortvarigt. Der foreslås samti-dig
indsat en undtagelsesbestemmelse hertil for at tage højde for de til-fælde,
hvor der undtagelsesvist kan være væsentlige grunde til at fort-sætte en
tvangsfiksering ud over nogle få timer, herunder hensynet til patientens
eller andres liv, førlighed eller sikkerhed.
…”

I lovforslagets bemærkninger til den foreslåede ændring af lovens § 14, stk. 2, er
anført bl.a.:

”Der henvises i øvrigt til bemærkningerne til lov nr. 331 af 24. maj 1989
(Folketingstidende tillæg A, sp. 2066 f.)

Forslaget vil medføre, at det kommer til at fremgå af § 14, stk. 2, at
tvangsfiksering kun må anvendes kortvarigt. Ved »kortvarigt« forstås
»ikke ud over nogle få timer«.”

I lovforslagets bemærkninger til den foreslåede bestemmelse i lovens § 14, stk. 3,
er anført bl.a.:

”Et eksempel på væsentlige grunde kan være, at patienten udsætter sig
selv eller andre for nærliggende fare. Farlighedsindikationen kan fore-
ligge enten som fare for personen selv, typisk i form af risiko for selv-
mord eller alvorlig selvlemlæstelse, eller som fare for andre. Der stilles



11

krav om, at faren skal være væsentlig. En fjern og uvis risiko for, at fa-ren
vil manifestere sig, er ikke tilstrækkelig. Verbale forulempelser, der ikke
indeholder trusler om vold eller selvlemlæstelse falder også uden for
farlighedsbegrebet.

Der henvises i øvrigt til bemærkningerne til lov nr. 331 af 24. maj 1989.

Det er formålet, at forslaget skal medvirke til at nedbringe anvendelsen af
tvangsfikseringer, herunder især langvarige tvangsfikseringer. Deru-dover
vil forslaget være i overensstemmelse med de principper for va-righeden
af en tvangsfiksering, som Den europæiske torturforebyggel-seskomité
(CPT) har udstukket, jf. det i afsnit 3.4.2. anførte.”

Psykiatrilovens § 21, stk. 4, 5 og 6
Ved lov nr. 534 af 8. juni 2006 om ændring af psykiatriloven blev der indført
lovregler om tilsyn med og ekstern lægefaglig vurdering af tvangsfikseringer.
Forud herfor var der fastsat nærmere regler om bl.a. tvangsfiksering i bekendt-
gørelsen om tvangsbehandling, fiksering, tvangsprotokoller m.v. på psykiatri-ske
afdelinger (jf. senest bekendtgørelse nr. 1404 af 14. december 2004, §§ 12-16). I
psykiatrilovens § 21 blev der således indsat følgende nye bestemmelser som stk. 4
og 5:

”§ 21.
…
Stk. 4. Så længe en tvangsfiksering opretholdes, skal der foretages for-
nyet lægelig vurdering af spørgsmålet om fortsat anvendelse af tvangs-
fikseringen, så ofte som forholdene tilsiger det, dog mindst 4 gange i
døgnet, som skal være jævnt fordelt, efter at beslutningen om anvendel-se
af tvangsfiksering er truffet.
Stk. 5. Hvis en tvangsfiksering udstrækkes i længere tid end 48 timer, skal
en læge, der ikke er ansat på det pågældende psykiatriske af-snit, hvor
indgrebet finder sted, som ikke har ansvaret for patientens behandling, og
som ikke står i et underordnelsesforhold til den behand-lende læge,
foretage en vurdering af spørgsmålet om fortsat anvendelse af
tvangsfiksering. Denne vurdering skal foretages af en læge, der er
speciallæge i psykiatri eller i børne- og ungdomspsykiatri. Ved uenig-hed
mellem de to lægers vurdering af situationen er den behandlende læges
vurdering afgørende. Uenighed mellem de to lægers vurdering af
situationen skal dog mundtligt og skriftligt oplyses over for patienten.
Indenrigs- og sundhedsministeren fastsætter regler om den lægelige
vurdering efter denne bestemmelse.”

Af forarbejderne til lovændringen fremgår bl.a. (jf. lovforslag nr. L 140 af 25. ja-
nuar 2006, de almindelige bemærkninger, punkt 6.2):

”6.2. Langvarige fikseringer
…

Regeringen finder ikke, at der i loven bør indsættes en absolut tids-grænse
for varigheden af fikseringer, idet man herved vil risikere at ef-



12

terlade afdelingen og personalet uden midler til at varetage den fornød-ne
omsorg for patienten selv og de øvrige patienter, hvis patientens til-stand
ved udløbet af tidsfristen er uforandret.

Med henblik på at sikre en høj kvalitet i tvangsanvendelsen og en be-
grænsning i fikseringernes udstrækning foreslår regeringen i stedet, at der
fastsættes klare og ensartede regler for mindstehyppigheden af for-nyet
lægeligt tilsyn og i den forbindelse for en stillingtagen til ophør el-ler
fortsat fiksering.
…

Ud over et styrket fagligt niveau i relation til anvendelsen af længereva-
rende tvangsfikseringer peges der på, at begge initiativer øger patien-tens
retssikkerhed, da patienten som minimum sikres et lægeligt tilsyn 4 gange
i døgnet, jævnt fordelt, og at der efter 48 timer bliver taget stil-ling til
beslutningen af en læge, som er uafhængig af det afsnit, hvor indgrebet
finder sted. …”

I lovforslagets bemærkninger til den foreslåede bestemmelse i § 21, stk. 5, er an-
ført bl.a.:

”Stk. 5 skal ses i forlængelse af stk. 4 som en øget retssikkerhedsgaranti
for patienter, der bliver fikseret i længere tid, idet der med den foreslåe-de
regel skabes yderligere fokus på, om betingelserne for at opretholde en
tvangsfiksering er til stede. Dette giver grundlag for en kvalitetsud-vikling
i form af en faglig diskussion af indgrebets berettigelse. Ved ue-nighed i
bedømmelsen af, om der fortsat er behov for at opretholde en
tvangsfiksering, er den behandlende læges vurdering afgørende, men
uenighed vil være en anledning til, at patienten overvejer behovet for evt.
iværksættelse af en klagesag. …”

Ved ovennævnte lov nr. 579 af 4. maj 2015 om ændring af psykiatriloven blev
bestemmelsen i psykiatrilovens § 21, stk. 5, ændret således, at den eksterne læ-
gefaglige vurdering af tvangsfikseringer allerede skal foretages, såfremt tvangs-
fikseringen udstrækkes i længere tid end 24 timer.

Der blev endvidere indsat en ny bestemmelse i psykiatrilovens § 21, stk. 6,
hvorefter den eksterne lægefaglige vurdering skal gentages, hvis tvangsfikse-
ringen udstrækkes i længere tid end 48 timer samt på fjerdedagen efter tvangs-
fikseringens iværksættelse.

Som følge af de skærpede regler for den eksterne lægefaglige vurdering blev
antallet af påkrævede daglige tilsyn i lovens § 21, stk. 4, nedsat til tre.

I bemærkningerne til den foreslåede bestemmelse i § 21, stk. 6, er anført bl.a.:

”Med forslaget bliver det understreget, at tvangsfikseringer ud over et
døgn anses for at være så langvarige, at der er behov for en skærpet
retssikkerhedsgaranti for de pågældende patienter. Forslaget vil medfø-



13

re, at der efter et døgns tvangsfiksering er skærpet fokus på, om kriteri-
erne for tvangsfiksering er til stede, og om der kan være alternativer til
tvangsfikseringen. Formålet med forslaget er, at det skal medvirke til at
nedbringe anvendelsen af langvarige tvangsfikseringer.”

Den Europæiske Menneskerettighedskonvention
Det fremgår af artikel 3 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, at
ingen må underkastes tortur og heller ikke umenneskelig eller nedværdigende
behandling eller straf.

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har flere gange taget stilling til, om
anvendelse af tvang over for personer, der er berøvet deres frihed, herunder
tvangsfiksering af psykisk syge personer, udgør en krænkelse af artikel 3, bl.a. i en
dom af 19. februar 2015 i sag nr. 75450/12 (M.S. mod Kroatien) og i en dom af 15.
september 2020 i sag nr. 45439/2018 (Aggerholm mod Danmark).

Det fremgår endvidere af konventionens artikel 13, at enhver, hvis rettigheder efter
konventionen er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler herimod.

I relation til krænkelse af artikel 3 har Den Europæiske Menneskerettigheds-
domstol fastslået, at retten til et effektivt retsmiddel forudsætter, at der skal væ-re
adgang til erstatning for ikke-økonomisk skade (godtgørelse), jf. bl.a. præmis 62 i
dom af 29. april 2003 i sag nr. 50390/99 (McGlinchey m.fl. mod Storbritanni-en).

Efter artikel 41 kan Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, når den fin-der,
at der er sket en krænkelse af konventionen, tilkende den forurettede part en
passende erstatning, herunder for ikke-økonomisk skade (godtgørelse).

Erstatningsansvarslovens § 26
Erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, har følgende ordlyd:

”§ 26. Den, der er ansvarlig for en retsstridig krænkelse af en andens fri-
hed, fred, ære eller person, skal betale den forurettede godtgørelse for tort.
Stk. 2. …”

Landsrettens begrundelse og resultat
Indledende bemærkninger
Ved afgørelsen af 20. maj 2019 godkendte Det Psykiatriske Patientklagenævn, at
Appellant, tidligere Klager havde været tvangsfikseret fra den 3. juni 2016, kl.
13.30, til den 5. juni 2016, kl. 09.30.



14

Klagenævnet tilsidesatte derimod tvangsfikseringen af Appellant, tidligere Klager i
perioden fra den 5. juni 2016, kl. 09.30, til ophøret af tvangsfikseringen den 16.
juni 2016, kl. 20.18.

Appellant, tidligere Klager har for såvel byretten som landsretten nedlagt på-stand
om stadfæstelse af klagenævnets afgørelse og tilkendelse af en godtgørel-se. Han
har således ikke bestridt, at tvangsfikseringen i perioden fra den 3. juni 2016, kl.
13.30, til den 5. juni 2016, kl. 09.30, var lovlig.

Det bemærkes i den forbindelse, at Appellant, tidligere Klager har indbragt kla-
genævnets afgørelse i medfør af psykiatrilovens § 37, stk. 1, hvorefter sagen be-
handles efter reglerne i retsplejelovens kapitel 43 a om prøvelse af administra-tivt
bestemt frihedsberøvelse (jf. grundlovens § 71, stk. 6), herunder bestemmel-sen i
retsplejelovens § 469, stk. 1, og § 472, stk. 1, om domstolenes prøvelse af
lovligheden af frihedsberøvelsen, her tvangsfikseringen, og § 469, stk. 6, hvoref-
ter der under en sag om lovligheden af en frihedsberøvelse kan rejses krav om
erstatning.

Region Syddanmark har ikke bestridt, at Appellant, tidligere Klager har kunnet
indbringe klagenævnets afgørelse for domstolene i medfør af disse bestemmel-ser,
selvom han som nævnt har påstået afgørelsen stadfæstet og således alene har
indbragt sagen for domstolene for at få tilkendt en godtgørelse, uanset at han
kunne have anlagt civilt søgsmål herom.

Det bemærkes endvidere, at Appellant, tidligere Klager ikke har bestridt, at Re-
gion Syddanmark har kunnet nedlægge påstand om, at klagenævnets afgørelse
omgøres således, at tvangsfikseringen findes lovlig, også for så vidt angår peri-
oden fra den 5. juni 2016, kl. 09.30, til den 16. juni 2016, kl. 20.18, uanset at
regio-nen ikke selv kunne begære afgørelsen indbragt for domstolene, jf. psykiatri-
lovens § 37, stk. 1, modsætningsvis.

Sagen drejer sig herefter om, hvorvidt tvangsfikseringen af Appellant, tidligere
Klager i perioden fra den 5. juni 2016, kl. 09.30, til den 16. juni 2016, kl. 20.18,
var lovlig, og om han i modsat fald er berettiget til en godtgørelse og i givet fald
størrelsen heraf.

Tvangsfikseringens lovlighed
Det følger af psykiatrilovens § 14, stk. 2, nr. 1, at tvangsfiksering som udgangs-
punkt kun må anvendes kortvarigt, dvs. i nogle få timer, jf. stk. 3, og kun i det
omfang, det er nødvendigt for at afværge, at den pågældende patient udsætter sig
selv eller andre for nærliggende fare for at lide skade på legeme eller hel-bred.



15

Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at begrebet ”nærliggende fare” skal
forstås således, at der er tale om en ”konkret, aktuel og påviselig fare” .

Ifølge psykiatrilovens § 14, stk. 3, kan en tvangsfiksering dog udstrækkes i mere
end nogle få timer, når hensynet til patientens eller andres liv, førlighed eller
sikkerhed tilsiger dette.

Dette kræver ifølge forarbejderne til bestemmelsen, at der foreligger ”væsentli-ge
grunde” hertil i form af en ”nærliggende og væsentlig fare” for personen selv eller
andre, mens en fjern og uvis risiko for, at faren vil manifestere sig, ik-ke er
tilstrækkelig.

Det fremgår endvidere af forarbejderne til ændringen i 2015 af bl.a. psykiatri-
lovens § 14, stk. 2 og 3, at hensigten hermed var – bl.a. på baggrund af gentagen
kritik over en årrække fra Europarådets Komité til Forebyggelse af Tortur (CPT) –
at halvere antallet af tvangsfikseringer.

De pågældende bestemmelser skal endvidere ses i sammenhæng med de gene-relle
proportionalitetsbestemmelser i lovens § 4 samt reglerne i lovens § 21, stk. 4-6,
om løbende tilsyn med og eksterne lægefaglige vurderinger af bæltefikse-ringer,
der ifølge bestemmelsernes forarbejder udgør retssikkerhedsgarantier for
tvangsfikserede patienter.

I den konkrete sag havde Appellant, tidligere Klager den 3. juni 2016 omkring kl.
13.30 uden forudgående varsel foretaget et meget groft og farligt overfald på en
sygeplejerske, hvilket var årsagen til, at han blev tvangsfikseret. Under tvangs-
fikseringen udviste han bl.a. svingende adfærd, vredladenhed, irritabilitet og
mangel på erkendelse i relation til overfaldet.

Ved det første tilsyn den 3. juni 2016, kl. 19.30, blev det besluttet at løsne en rem,
således at Appellant, tidligere Klager fra dette tidspunkt havde én fri ek-stremitet.
Der blev samtidig iværksat en rotation af de tre resterende remme ca. hver halve
time.

I forbindelse med én af disse rotationer – næste morgen, kl. 08.10 – slog
Appellant, tidligere Klager ud efter en sygeplejerske, men samarbejdede dog med
sy-geplejersken efter at være blevet ”kraftigt korrigeret” .

Der ses ikke oplysninger i journalen om, at Appellant, tidligere Klager efter dette
tidspunkt og til og med tilsynet den 5. juni 2016, kl. 09.30, på ny har slået ud ef-ter
plejepersonalet eller læger i forbindelse med den kontinuerlige rotation af
remmene eller tilsyn.



16

Ved tilsynet den 5. juni 2016, kl. 09.30, blev Appellant, tidligere Klager beskrevet
som bl.a. råbende, vredladen og svær at sætte grænser over for. Der er ikke op-
lysninger om, at Appellant, tidligere Klager ved dette tilsyn eller tidligere under
tvangsfikseringen skulle være kommet ved verbale trusler om vold. Det blev
ved tilsynet besluttet, at Appellant, tidligere Klager fortsat skulle være tvangsfik-
seret, og at der hertil fortsat skulle anvendes bælte og tre remme.

Ifølge oplysningerne i journaltilførslerne af 4. juni 2016, kl. 13.30, synes der at
være tvivl om, hvorvidt de pågældende tilsyn har været udført af en læge, der ikke
var ansat på Afdeling 1, og om der således har været tale om en ekstern læ-
gefaglig vurdering i overensstemmelse med bestemmelsen i psykiatrilovens § 21,
stk. 5.

På denne baggrund, og da det i øvrigt ikke var forsøgt f.eks. at løsne endnu en rem
for derefter at vurdere Appellants, tidligere Klager adfærd i denne situation, finder
landsretten – uanset det pludselige og meget grove overfald den 3. juni 2016 og
Appellants, tidligere Klager alvorlige psykiske lidelse, svingende adfærd m.v. – at
det ikke er godtgjort, at hensynet til andres liv, førlighed eller sikker-hed tilsagde,
at tvangsfikseringen skulle fortsætte efter den 5. juni 2016, kl. 09.30.

Tvangsfikseringen af Appellant, tidligere Klager efter den 5. juni 2016, kl. 09.30,
var derfor ikke lovlig, jf. psykiatrilovens § 14, stk. 2 og 3.

Godtgørelse
Appellant, tidligere Klager har herefter været uberettiget tvangsfikseret i en sam-
menhængende periode på knap 11½ døgn.

Henset til den belastning, der har været forbundet hermed, finder landsretten, at
der foreligger en krænkelse i strid med artikel 3 i Den Europæiske Menneske-
rettighedskonvention, og at Appellant, tidligere Klager har krav på en godtgørel-se
herfor, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26 sammenholdt med men-
neskerettighedskonventionens artikel 13, jf. Højesterets dom optrykt i UfR 2017,
side 1314.

Det følger endvidere af den nævnte dom, at godtgørelsens størrelse må fastsæt-tes
ud fra et skøn bl.a. i lyset af menneskerettighedskonventionens artikel 41
sammenholdt med Menneskerettighedsdomstolens praksis, og at det således må
vurderes, hvad der er rimeligt efter sagens samlede omstændigheder, her-under
Appellants, tidligere Klager situation og den sammenhæng, som krænkel-sen er
sket i.



17

Ved fastsættelsen af godtgørelsens størrelse må der således på den ene side læg-ges
vægt på, at Appellant, tidligere Klager har været uberettiget tvangsfikseret til
sengen i knap 11½ døgn, hvilket må anses for et alvorligt indgreb.

Der må på den anden side lægges vægt på, at lægernes løbende vurdering af
tvangsfikseringens berettigelse må anses for at have været vanskelig henset til
Appellants, tidligere Klager alvorlige psykiske lidelse og manifestationerne her-af,
herunder hans svingende og uforudsigelige adfærd, der to dage tidligere havde ført
til det umotiverede og meget grove overfald på en sygeplejerske.

Efter en samlet vurdering findes godtgørelsen passende at kunne fastsættes til
50.000 kr.

Landsretten bemærker, at der ved fastsættelsen af godtgørelsens størrelse ikke er
lagt vægt på Menneskerettighedsdomstolens dom af 15. september 2020 i sag nr.
45439/18 (Aggerholm mod Danmark), idet denne dom ikke er endelig, jf.
menneskerettighedskonventionens artikel 44, stk. 2.

Landsretten tager herefter Appellants, tidligere Klager påstand til følge i det an-
førte omfang, idet godtgørelsesbeløbet forrentes fra sagens indbringelse for by-
retten.

THI KENDES FOR RET:

Tvangsfikseringen af Appellant, tidligere Klager fra den 5. juni 2016, kl. 09.30, til
den 16. juni 2016, kl. 20.18, var ikke lovlig.

Region Syddanmark skal inden 14 dage til Appellant, tidligere Klager betale
50.000 kr. med procesrente fra den 23. maj 2019.

Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsretten til den anden part
eller til statskassen.