Sag om hvorvidt sagsøgers krav på erstatning er bortfaldet efter erstatningsansvarslovens § 19 eller 20
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Erstatning uden for kontrakt;
Forsikring;
Retspleje og civilproces;

/

ØSTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 19. marts 2019

Sag BS-18900/2018-OLR
(13. afdeling)

Concordia Forsikring A/S
og
Tryg Forsikring A/S
(begge v/advokat Michael S. Wiisbye)

mod

DSB
(advokat Camilla Søbjerg Nilsen, prøve)

Retten i Glostrup har den 14. maj 2018 afsagt dom i 1. instans (sag BS 10E-
812/2017).

Landsdommerne Anne Birgitte Fisker, Ole Dybdahl og Nina Boserup (kst.) har
deltaget i ankesagens afgørelse.

Påstande
Appellanterne, Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S, har gentaget
deres påstande for byretten om frifindelse for den af DSB for byretten nedlagte
påstand om, at de solidarisk, subsidiært hver for sig, skal betale 817.930,64 kr. til
DSB med procesrente fra 15. februar 2015.

DSB har påstået stadfæstelse.

Supplerende sagsfremstilling



/

2

DSB blev ved lov nr. 485 af 1.juli 1998 om DSB (DSB-loven) med virkning fra
den 1. januar 1999 omdannet fra en statsvirksomhed og etableret som en selv-
stændig offentlig virksomhed (SOV). En SOV er en i forvaltningsretlige termer
juridisk person, der varetager en bestemt del af den statslige forvaltning. DSB har
selvstændige aktiver og passiver samt formue og fungerer uden for bevil-
lingssystemet.

For perioden fra 1. juli 2012 til 30. juni 2013 tegnede DSB forsikring hos IF Ska-
deforsikring (IF) til dækning af ”All Risks Property Damage incl Machinery
Breakdown” og ”All Risks Business Interruption incl Machinery Breakdown” ,
dvs. tingsskade og driftstab. Forsikringssummen for tingsskader udgjorde
115.247.223.000 kr. Forsikringssummen for driftstab udgjorde 4.400.000.000 kr.
Selvrisikoen for ”Rolling Stock” udgjorde 25.000.000 kr. for ”each and every loss
Property Damage and Business Interruption combined” .

Parterne er enige om, at det tab, DSB led som følge af ulykken den 6. april 2013,
hvor et S-tog påkørte en hest, ville have været dækket af tings- og driftstabsfor-
sikringen, hvis forsikringen ikke havde været tegnet med selvrisiko.

Den 16. januar 2015 sendte en medarbejder hos DSB en mail til Tryg Forsikring
A/S, hvori hesteejeren havde tegnet ansvarsforsikring, med følgende skadesop-
gørelse:

”Skadesopgørelse
…
Tidspunkt: 6. april 2013
Skade: S-tog påkørte en hest ved Hareskoven tilhørende en

privatperson

Emne Leverandør Beløb

Materialer ekskl. moms DSB Vedligehold 232.793,43
Arbejdsløn DSB Vedligehold 157.799,57
Reparation DSB Vedligehold 390.593,00

Hjælpevogn 0,00
Erstatningsbefordring 30.150,00
Passager-tab 7.149,00

Afsavnserstatning Antal dage: 19 Sats pr. dag: 17.986 341.734,00

Ikke afløftningsberettiget moms af materialer 48.304,64
_____________________________________________________________________



/

3

Erstatningsbeløb i alt
817.930,64”

Som bilag til skadesopgørelsen var vedlagt bl.a. en mail fra DSB Vedligehold A/S
til DSB af 10. maj 2013, hvoraf det fremgik bl.a., at skaden var udbedret, og at
togsættet var afleveret til drift igen den 25. april 2013. Det fremgik derud-over, at
afsavnsdage fra 6. april 2013 til og med 24. april 2013 udgjorde 19 dage, og at
reparationsudgiften, herunder til materialeforbrug, øvrige omkostninger og løn,
udgjorde i alt 255.592,51 kr. ekskl. moms.

Ved brev af 24. juni 2015 rettede advokat Wiisbye henvendelse til DSB på vegne
af Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S, som begge er ansvarsfor-
sikringsselskab for hesteejeren, med en række spørgsmål vedrørende bl.a. DSB’s
forsikringsforhold og DSB’s skadesopgørelse. Advokat Wiisbye anmode-de
herunder DSB om at redegøre for og dokumentere, hvordan reparationsud-gifterne,
der i skadesopgørelsen var opgjort til 390.593 kr., fremkom, idet den modtagne
dokumentation for kravet syntes at vise, at de samlede reparations-udgifter
udgjorde 255.592,51 kr. ekskl. moms.

DSB besvarede advokat Wiisbyes henvendelse ved brev af 5. november 2015. Af
brevet fremgik bl.a.:

”Som allerede oplyst til Tryg pr. mail den 20. februar 2015, er der tale om
en skade under selvrisiko, […], idet DSB har en selvrisiko på sin All Risk
forsikring på 25 mio. kr. for så vidt angår rullende materiel.
…
Differencen imellem de i mailen pr. 10. maj 2013 oplyste reparationsud-
gifter og den endelige afregning i form af faktura med nr. 2100009267,
består af udgifter til hjulafdrejning, hvilket også fremgår af estimatet i
Havarirapporten af 8. april 2013. Dette er yderligere dokumenteret i form
af vedlagte mail af 24. maj 2013, som vi skal beklage, at vi ikke
fremsendte til Tryg sammen med DSB’s skadesopgørelse.”

I den omtalte mail af 24. maj 2013 fra DSB Vedligehold A/S til DSB fremgik bl.a.,
at nedsættelsen af hjulenes værdi på grund af afdrejning i forbindelse med på-
kørslen kunne opgøres til 135.000 kr., svarende til 10% af omløbsprisen på ak-
selsæt ved 9 aksler og afdrejning af 18 hjulskiver, og at den samlede repara-
tionsudgift var på 390.592,51 kr.

Ved brev af 14. marts 2016 anmodede advokat Wiisbye om at få oplyst, hvorle-des
det beløb på 17.986 kr., som DSB havde opgjort afsavnserstatningen pr. dag til,
fremkom.

DSB oplyste i brev af 15. juni 2016 til advokat Wiisbye, at afsavnserstatningen og
den daglige sats på 17.986 kr. var udtryk for en omregning af de årlige om-



/

4

kostninger til forrentning og afskrivning af det omhandlede materiel (kapita-
lomkostninger) samt de årlige omkostninger til vedligehold af materiellet. I et
samtidig vedlagt skema (”Takster for afsavnserstatning”) var de samlede årlige
omkostninger omregnet til omkostninger pr. materielenhed pr. dag. Det frem-gik af
skemaet, at udgiften til afsavnserstatning pr. dag for materiel svarende til det
forulykkede tog udgjorde 17.986 kr. inkl. moms.

Forklaringer
Vidne 1 og Vidne 2 har afgivet supplerende forklaring.

Vidne 1 har forklaret bl.a., at han er Stilling i DSB. Han har været ansat i DSB
siden april 2009 og har siden da haft ansvar for finansiel risikostyring, herunder
forsikringer. Han har beskæftiget sig med forsikringer i ca. 20 år.

DSB er en SOV. Dette indebærer, at DSB ved lov i 1998 blev separeret fra statens
regnskab og etableret i aktieselskabsform med egen bestyrelse og direktion. DSB
udarbejder egne regnskaber og budgetter, der opstilles efter regnskabslo-vens
regler, og finansieres ikke via bevillinger over finansloven. DSB’s økonomi er
således ikke knyttet til statens økonomi på anden måde, end at staten ejer DSB.
DSB indgår løbende 10-årige kontrakter med staten om togdrift i Dan-mark.

Ved etableringen af DSB som SOV, blev DSB underlagt forsikringspligt i med-før
af DSB-loven. Det betyder, at DSB ligesom andre virksomheder på markeds-vilkår
skal tegne almindelige forsikringer til dækning af de risici, virksomhe-den, i dette
tilfælde DSB, har. DSB har et forsikringsprogram, hvor der er tegnet traditionelle
forsikringer såsom ansvarsforsikringer, tingsskadeforsikringer, be-
styrelsesansvarsforsikring, kriminalitetsforsikring, kriseforsikring og cyberfor-
sikring. Det er et fuldt forsikringsprogram, der dækker de forsikringer, DSB har
behov for. DSB er en af Danmarks største ejendomsbesiddere med bl.a. 300 sta-
tionsbygninger. Alle DSB’s aktiver er dækket af forsikringer.

Tings- og driftstabsforsikringen blev tegnet i 1998. Forsikringssummen var op-
rindeligt på 3 mia. kr., og der var en selvrisiko på 3,5 mio. kr. Det var det, for-
sikringsmarkedet kunne bære dengang. I årene 1999-2002 oplevede DSB en række
skader, hvor beløbet var højere end selvrisikoen, således at forsikrings-selskabet
skulle dække en del skader. Som følge heraf opsagde forsikringssel-skabet
forsikringen. Vilkårene blev herefter strammet op, og pr. 1. juli 2003 blev
selvrisikoen forhøjet til 25 mio. kr.

Den løbende genforhandling af forsikringspolicer sker ved offentligt udbud i
overensstemmelse med reglerne herom. DSB har antaget forsikringsmægleren
Marsh til at stå for den proces. Opdraget til mægler er, at de laver et EU-udbud



/

5

for at finde ud af, hvilken kapacitet der er i markedet. Mægler forhandler de
indkomne bud i forhold til pris og vilkår. På denne basis kommer mægler med en
anbefaling til DSB om, hvilke forsikringer der skal tegnes. Det er udelukken-de
mægler, der forestår denne proces. DSB står ikke selv for forhandling af vil-kår.
Det har været sådan siden 1999.

Præmien og selvrisikoen er prisen på den ydelse, DSB får. Selvrisikoen for tab på
rullende materiel er på 25 mio. kr. Selvrisikoens størrelse er en følge af de krav, der
blev stillet på markedet fra forsikringsselskabernes side. Den er ikke fastsat efter
instruks fra DSB. Marsh er ikke instrueret i at forhandle en høj selvrisiko mod
betaling af lavere præmie. DSB tegner ikke forsikringer med un-derdækning for at
tage en større del af risikoen. DSB tegner heller ikke forsik-ringer med høj
selvrisiko for at tage større del af risikoen. Det har ikke været en bevidst beslutning
fra DSB’s side, at DSB skulle hæfte for skader på under 25 mio. kr. DSB undlader
ikke at forsikre sig, hverken generelt eller på specifikke områder.

DSB er ikke tidligere blevet mødt med synspunktet om, at DSB er selvforsikrer,
når DSB har fremsat erstatningskrav til dækning af tab, der ikke har været dæk-ket
af forsikringen, heller ikke hvis DSB’s krav har været fremsat over for en privat
skadevolder. DSB har siden 2003 oplevet omkring seks skader med tab på over 25
mio. kr. Ingen af de pågældende skader var forårsaget af privatper-soner.

DSB har i den omhandlede sag ikke fået udbetalt dækning under policen, hver-ken
for tings- eller driftstab, fordi skaden kan opgøres til et beløb, der er mindre end
selvrisikoen.

Det er korrekt, at han i byretten sagde, at DSB økonomisk er i stand til at bære en
skade på op til 25 mio. kr., idet DSB ikke går konkurs herved.

Vidne 2 har forklaret bl.a., at hun er ansat som Stilling hos Marsh. Hun er
kundeansvarlig for DSB. Hun har været mægler i 23 år og har i den tid altid
beskæftiget sig med store danske og internationale kunder. DSB har været kunde
hos Marsh siden 2011.

DSB’s forsikringsbehov og -program adskiller sig generelt ikke fra Marshs an-dre
kunder. Den eneste forskel er, at DSB er underlagt reglerne om EU-udbud. De
forsikringer, DSB tegner, er bl.a. tingsskadeforsikringer, bygningsforsikring,
motorforsikring, rejseforsikring, kriminalitetsforsikring, bestyrelsesansvarsfor-
sikring og cyberforsikring. DSB har afdækket de risici, der følger af driften, her-
under at der er objektivt ansvar for jernbanedrift. Der er typer af forsikringer, som
DSB bevidst ikke tegner, f.eks. gruppeulykkesforsikringer for medarbejde-re. Det
er der også mange andre private virksomheder, der ikke gør.



/

6

Marsh yder rådgivning vedrørende DSB’s forsikringstegning. Der laves analy-ser
af de værst tænkelige scenarier, DSB kan komme ud for, og forsikringssum-men
sættes ud fra dette. Det er altså ikke DSB’s samlede værdier, der er forsik-ret. Det
værst tænkelige scenarie er, at Hovedbanegården brænder. Forsikrings-summen
blev i sommeren 2018 sat op fra 3 mia. kr. til 3,5 mia. kr. Selvom der i
forsikringspolicen vedrørende tingsforsikringen står ”Sum Insured
115.247.223.000 DKK” , så var den maksimale dækning under forsikringen på det
tidspunkt, hvor ulykken skete, 3 mia. kr. Forsikringssummen er ikke fastsat ud fra
selvrisikoens størrelse.

EU-udbudsreglerne følges ved, at Marsh laver en udbudsmappe, som de laver for
alle kunder. Derudover udbydes forsikringstegningen via en særlig EU-por-tal,
som Kammeradvokaten stiller til rådighed. Bud afgives via portalen. Når buddene
kommer ind, bliver de sammenlignet, og forsikringen tildeles den virksomhed, der
har vundet udbuddet. Det er ikke alle forsikringsselskaber, der deltager i udbuddet,
for der er forsikringsselskaber, der ikke ønsker at tegne forsikring for ”rolling
stock” . Ved at udbyde forsikringsproduktet jævnligt sik-res det, at DSB får den
bedste pris på markedet.

Før DSB blev kunde hos Marsh, havde DSB skader, der medførte, at selvrisiko-en
på tings- og driftstabsforsikringen blev sat op. Der har været udbud af denne
forsikring to gange, mens Marsh har været mægler for DSB. IF har vundet ud-
buddet begge gange. Det har været drøftet med IF, om selvrisikoen kunne sæt-tes
ned, men det ønskede IF ikke at gøre.

De fleste store virksomheder vælger at have en høj forsikringssum og en høj
selvrisiko, for det er det store tab, man er mest bange for. DSB tegner ikke for-
sikring med relativ høj selvrisiko for selv at betale skader, der falder under
selvrisikoen. Selvrisikoen er fastsat, som den er, fordi markedet tvinger DSB til
det. Det vil være meget svært at tegne samme tings- og driftstabsforsikring med
lavere selvrisiko, uden at præmien samtidig går op. Det er formentlig slet ikke
muligt for DSB at tegne en sådan forsikring med 0 kr. i selvrisiko.

DSB har ikke på noget tidspunkt udtrykt ønske om, at de selv vil bære visse skader
eller risici som selvforsikrer. DSB undlader ikke konsekvent at forsikre sig,
hverken generelt eller på udvalgte områder. Der er dog nogen områder, som DSB
ikke forsikrer, fordi de ikke har risikoen, men det er jo noget andet.

Hun er ikke bekendt med, at andre ansvarsforsikringsselskaber har afvist dæk-ning
af DSB’s erstatningskrav med henvisning til, at DSB er selvforsikrer, eller at
dækning er afvist med henvisning til selvrisikobeløbet på 25 mio. kr.



/

7

Det er korrekt, at hun under sin vidneforklaring i byretten sagde, at der ikke er
nogen grund til at betale en høj præmie, når man kan bære selvrisikoen selv.

Retsgrundlaget
Erstatningsansvarsloven
Erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1, har følgende ordlyd:

”I det omfang en skade er dækket af en tingsforsikring eller en drift-
stabsforsikring, er der ikke erstatningsansvar.”

Bestemmelsen blev indført med erstatningsansvarsloven i 1984 – lov nr. 228 af 23.
maj 1984. Af de specielle bemærkninger til § 19 i lovforslaget, lovforslag nr. 7 af
26. februar 1984, fremgår bl.a.:

”Efter stk. 1 bortfalder erstatningsansvaret som nævnt kun, hvis skaden er
dækket af en tingsforsikring eller en driftstabsforsikring…

…

… Er der tegnet forsikring med selvrisiko, er der erstatningsansvar for det
beløb, som selvrisikoen udgør.”

Erstatningsansvarslovens § 20 lyder som følger:

”Staten, en kommune eller anden offentlig institution, der i almindelig-
hed er selvforsikrer, er stillet, som om forsikring var tegnet, jf. § 19.”

Også denne bestemmelse blev indført ved lov nr. 228 af 23. maj 1984. Af lovfor-
slagets specielle bemærkningerne til § 20 fremgår blandt andet:

”Det har i retspraksis været antaget, at den hidtil gældende bestemmel-se i
forsikringsaftalelovens § 25, stk. 1, 2. pkt., kun kan anvendes, hvor tabet
er dækket af en forsikring. Således kan bestemmelsen ikke anven-des for
statens vedkommende, idet staten traditionelt ikke forsikrer sig. Denne
retspraksis gav anledning til en del kritik, og i cirkulæreskrivelse af 18.
marts 1971 anmodede justitsministeriet alle statens styrelser om at
undlade at rejse erstatning i det omfang, hvor det må antages, at dom-
stolene ville have nedsat kravet eller ladet det bortfalde efter forsik-
ringsaftalelovens § 25, stk. 1, 2. pkt., hvis denne havde været anvende-lig.
Københavns kommune har vedtaget at følge samme retningslinjer.

Som nævnt i de almindelige bemærkninger foreslog Erstatningslovud-
valget i betænkning II en mere omfattende regel, efter hvilken også en
erhvervsdrivende virksomhed med betydelige økonomiske interesser,



/

8

der ikke har tegnet en tingsforsikring, som det for andre ville have væ-ret
sædvanligt at tegne, som skadelidt skulle være stillet, som om sådan
forsikring var tegnet. Der henvises til betænkningen side 26-28 og side
52-53. Da det vil kunne være vanskeligt at vurdere, dels hvilke er-
hvervsvirksomheder der er omfattet af bestemmelsen, dels hvilke for-
sikringer der er sædvanlige, er reglen begrænset til kun at omfatte sta-ten,
en kommune eller anden offentlig institution, og det er uden betyd-ning,
om det i øvrigt ville være sædvanligt at tegne forsikring.

En række kommuner er efter det for justitsministeriet oplyste ikke selv-
forsikrere, men tegner forsikring i Kommunernes Gensidige Forsik-
ringsselskab. Skader, der påføres sådanne kommuner, og som er dæk-ket
af forsikring, er omfattet direkte af § 19, stk. 1.

Afgørende for, om en kommune eller anden offentlig institution ”i al-
mindelighed” er selvforsikrer, er, om institutionen konsekvent undla-der at
forsikre sig. Det kræves ikke, at der er truffet en egentlig beslut-ning
herom. En offentlig institution, der undlader at forsikre sig mod bestemte
skadestyper (delvis selvforsikring), er ikke omfattet af bestem-melsen.
Bestemmelsen omfatter heller ikke de tilfælde, hvor en offentlig
institution nok forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således
selv overtager risikoen for minder skader. I udtrykket ”i almindelig-hed”
ligger endvidere, at bestemmelsen finder anvendelse, selv om en
selvforsikrer undtagelsesvis tegner forsikring.”

Som det fremgår af citatet, byggede forslag til lov om erstatningsansvar bl.a. på
den af Erstatningslovudvalget afgivne betænkning nr. 829/1978 om lempelse af
erstatningsansvar m.v. (Betænkning II). Af Betænkning II, kapitel II, afsnit C.3.
om ”Udvalgets forslag” , fremgår bl.a.:

”Undertiden er en virksomhed så stor, at den risikospredning, som er
kernen i al forsikring, allerede foreligger inden for virksomheden selv. I
sådanne tilfælde vil det ofte forekomme virksomheden økonomisk set
mere fordelagtigt ikke at tegne forsikring, men selv at bære sine skader.
Dette er klart tilfældet for statens vedkommende, og kan også være til-
fældet for kommuner og større erhvervsforetagender. I sådanne situa-
tioner bør skadelidte efter udvalgets opfattelse stilles ganske som om
sædvanlig forsikring var tegnet. Det forekommer ikke rimeligt, om ska-
devolder skulle stilles ringere, fordi skadelidtes virksomhed har en så-dan
størrelse, at det af den grund bedre kan betale sig for ham ikke at
forsikre.”

DSB-loven m.v.



/

9

DSB blev ved lov nr. 485 af 1. juli 1998 om DSB (DSB-loven) omdannet fra en
statsvirksomhed til en selvstændig offentlig virksomhed. Lovens § 13 lød som
følger:

”DSB og datterselskaber heraf skal tegne de for virksomhederne nød-
vendige forsikringer.”

Af de specielle bemærkninger til § 13 i lovforslaget, lovforslag nr. 85 af 6. maj
1998, fremgår:

”DSB vil som selvstændig offentlig virksomhed ikke længere være om-
fattet af den gældende selvforsikringsordning for statsinstitutioner.

Det samme vil gøre sig gældende for DSB S-tog A/S. Begge virksomhe-
der skal derfor etablere alle nødvendige lovpligtige forsikringer i for-
bindelse med udøvelsen af deres virksomhed herunder ansvarsforsik-
ringer i forbindelse med selve jernbanedriften.

Udover de lovpligtige forsikringer, vil der være tale om etablering af en
række andre forsikringer, så som tingskadedækning for den aktivmas-se,
som virksomhederne overtager ved etableringen.”

DSB-lovens § 13 blev ophævet ved lov nr. 1402 af 23. december 2012. Af be-
mærkningerne til lovforslaget, lovforslag nr. 8 af 3. oktober 2012, afsnit 2.1.2 om
”Lovforslagets udformning” fremgår bl.a.:

”Det følger endvidere af bestemmelsen, at DSB selv disponerer inden for
de til enhver tid fastlagte rammer over anlægs- og driftsmidler. Af samme
grund fik DSB hjemmel til at tegne de forsikringer på det priva-te
forsikringsmarked, som virksomhedens ledelse anså for nødvendige til
sikring af aktivernes værdi. Eftersom virksomheden er etableret, an-ses
denne bestemmelse ikke længere for at være nødvendig. Det er fremdeles
DSB's ansvar, at virksomhedens aktiver er behørigt sikret gennem tegning
af relevante forsikringer. Det foreslås derfor, at nugæl-dende § 13
ophæves.”

Af cirkulære nr. 9783 af 9. december 2005 om selvforsikring i staten m.v. frem-
går:

”§ 1. Staten er selvforsikrer, hvilket indebærer, at institutioner, der er
omfattet af dette cirkulære, ikke må tegne forsikring uden tilladelse ef-ter
§ 9, jf. dog §§ 4-8.

§ 2. Cirkulæret omfatter:



/

10

1) staten,
2) statsinstitutioner, hvis indtægter og udgifter bestemmes på finanslo-

ven, og
3) institutioner, hvis driftsunderskud fuldt ud dækkes af statskassen.”

Følgende fremgår af punkt 54 i Rigsrevisionens beretning af januar 2004 til
statsrevisorerne om statens selvforsikringsordning (RB B101/04):

”Enkelte statsinstitutioner, der som udgangspunkt falder inden for cir-
kulærets bestemmelser, er udtrådt af selvforsikringsordningen … eller i
medfør af lov. Det drejer sig om … DSB … De pågældende institutioner
skal derfor tegne forsikring.”

Anbringender
Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S har anført, at denne sags
spørgsmål om, hvorvidt DSB med den foreliggende forsikringsordning med en
selvrisiko på 25 mio. kr. kan påberåbe sig regresadgang over for en skadevol-der,
er principiel, da domstolene ikke tidligere har taget stilling til en tilsvaren-de
situation.

Erstatningsansvarslovens §§ 19-20 skal læses i sammenhæng og må sammen-
holdes med intentionen bag det samspil, der er mellem de to bestemmelser. Hvis
DSB får adgang til regres, strider det mod intentionen med bestemmelser-ne. Ved
erstatningsansvarslovens indførelse ønskede lovgiver en særlig retsstil-ling for
privatpersoner (forbrugere), der forvolder tingsskade under omstæn-digheder, der
ikke kan anses som grov uagtsomhed. Intentionen var, at der i så-danne situationer
kun skal være erstatningsansvar for skadevolder, såfremt skadelidte ikke har tegnet
tingsforsikring eller driftstabsforsikring til dækning af en skade/et tab af den
omhandlede art. Princippet om bortfald af skadevol-ders ansvar gælder tillige,
såfremt en offentlig institution vælger at være selv-forsikrer.

Lovgivers intention om, at staten og offentlige institutioner - på lige fod med andre
skadelidte - må give afkald på at gøre en privat skadevolder erstatnings-ansvarlig,
såfremt der enten er tegnet forsikring, eller man har valgt at være selvforsikrer, kan
ikke gøres illusorisk ved at etablere en tings- og/eller drift-stabsforsikring med så
stor selvrisiko, at i praksis alle eller langt de fleste skader falder uden for
dækningen.

Derfor anføres det også i lovens forarbejder, jf. bemærkningerne til lovforslaget,
at . bestemmelsen omfatter ... ikke tilfælde, hvor en offentlig institution nok
forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for
mindre skader. "



/

11

Modsætningsvis følger, at erstatningsansvarslovens § 20 - status som selvforsik-rer
- må gælde, hvis den offentlige institution har overtaget risikoen ikke blot for
mindre, men også for meget store skader.

Lovgivers intention var altså følgende: Hvis en statslig/offentlig institution be-
slutter sig for, at man nok vil sikre sig, men dog således, at man på grund af
selvrisiko selv bærer "risikoen for mindre skader", bevarer man retten til at gøre
den private skadevolder erstatningsansvarlig. DSB eller en anden statslig/of-fentlig
institution kan således godt bevare muligheden for at gøre erstatnings-ansvar
gældende over for den private skadevolder trods lovens system i §§ 19 og 20 ved
at vælge at tegne en forsikring, der på grund af høj selvrisiko ikke dækker mindre
skader. Men kun for så vidt angår mindre skader.

DSB har under denne sag oplyst, at man har tegnet forsikring til dækning af så-
danne skader, som denne regressag vedrører, med en selvrisiko på 25 mio. kr.,
hvorved DSB altså selv har overtaget risikoen for skader op til dette beløb.

Det betyder, at en skade på f.eks. 24,9 mio. kr. falder uden for forsikringsdæk-
ningen. En sådan skade ligger selvsagt meget langt fra en sådan "mindre ska-de",
som efter erstatningsansvarslovens forarbejder kan accepteres som den of-fentlige
institutions selvbehold, uden at man anses som selvforsikrer.

I en sag, hvor den relevante forsikring kun dækker særdeles store skader på over
25 mio. kr. - reelt nærmest begrænset til "katastrofescenarier" - må DSB an-ses
som selvforsikrer i relation til erstatningsansvarslovens § 20, hvorefter reg-lerne i
erstatningsansvarslovens § 19 finder anvendelse. Derefter er hesteejerens ansvar
bortfaldet, og derfor kan DSB ikke rejse erstatningskrav mod forsik-
ringsselskaberne.

Fra lovens forarbejder kan endvidere henvises til betænkningen, hvori det hed-der:
”Undertiden er en virksomhed så stor, at den risikospredning, som er ker-nen i al
forsikring, allerede foreligger inden for virksomheden selv. I sådanne tilfælde vil
det ofte forekomme virksomheden økonomisk set mere fordelagtigt ikke at have
tegnet forsikring, men selv at bære sine skader.”

I relation til denne del af betænkningens tekst bemærkes, at DSB netop er en meget
stor virksomhed, og at det for DSB er økonomisk fordelagtigt ikke at teg-ne
forsikring for andet end de rene katastrofescenarier. Man tegner derfor ikke
forsikring for tingsskade op til 25 mio. kr. Tingsskader forårsaget af privatper-
soner (forbrugere) vil derfor i praksis være uforsikrede.

I betænkningen anføres herefter følgende: ”Det er klart tilfældet for statens ved-
kommende og kan også være tilfældet for kommuner og større erhvervsforeta-
gender. I sådanne situationer bør skadelidte efter udvalgets opfattelse stilles
ganske, som om sædvanlig forsikring var tegnet. Det forekommer ikke rimeligt,



/

12

om skadevolder skulle stilles ringere, fordi skadelidtes virksomhed har en så-dan
størrelse, at det af den grund bedre kan betale sig for ham ikke at forsikre.”

Den beskyttelse af den private skadevolder (en forbruger), som erstatnings-
ansvarslovens §§ 19 og 20 skal sikre, kan ikke gøres illusorisk ved at tegne for-
sikring med så høj selvrisiko, at den offentlige institution i realiteten er selvfor-
sikrer, bortset fra meget særegne og sjældne skadescenarier. Derfor giver det i et
tilfælde som det foreliggende ikke mening at påberåbe sig, at begrænsningen i
erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1, i form af ordene "det omfang, en skade er
dækket af en tingsforsikring", skulle berettige DSB til at gennemføre erstat-
ningskrav over for den private skadevolder, der er omfattet af beskyttelsen i er-
statningsansvarslovens §§ 19 og 20. Man ville i givet fald omgå lovgivers inten-
tion bag erstatningsansvarslovens §§ 19 og 20 om beskyttelse af en privat ska-
devolder mod regres fra en offentlig institution, såfremt sidstnævnte kunne sik-re
en sådan regresadgang ved at tegne forsikring med en så høj selvrisiko, at
forsikringsdækning aldrig eller kun i yderst sjældne situationer kunne komme på
tale.

Det er bemærkelsesværdigt, at i de 15 år, hvor DSB har haft forsikring med en
selvrisiko på 25 mio. kr., har der ikke foreligget én skade forvoldt af privatper-
soner, som kunne have været dækket af DSB's egen forsikring.

Dette understreger, at DSB reelt er selvforsikret.

Det bestrides ikke, at DSB skal tegne nødvendige forsikringer, eller at fornuftige
kommercielle vurderinger kan føre til, at en forsikring som den omhandlede tegnes
med en så høj selvrisiko. Men i så fald følger det som nævnt af lovens forarbejder
og lovgivers intentioner med bestemmelserne i erstatningsansvars-lovens §§ 19-20,
at DSB ikke kan gøre regres over for en privatperson (forbru-ger) i en sag som
denne.

Parterne er enige om, at DSB kan henføres til ”staten, en kommune eller en an-den
offentlig institution” i den forstand, disse begreber anvendes i erstatnings-
ansvarslovens § 20. Der er således alene uenighed om, hvorvidt DSB med den
foreliggende forsikringsordning kan påberåbe sig regresadgang efter reglerne i
erstatningsansvarslovens §§ 19 og 20.

I forhold til forrentningsspørgsmålet bemærkes, at der i perioden fra 16. januar
2015, hvor DSB fremsendte sit erstatningskrav til Tryg Forsikring A/S, til 20. ja-
nuar 2017 har pågået en omfattende korrespondance mellem indstævnte og ap-
pellanterne vedrørende spørgsmål om erstatningspligt, rette ansvarssubjekt, de
enkelte elementer i indstævntes erstatningskrav, forsikringsforholdene m.v.



/

13

DSB har nedlagt påstand om, at erstatningsbeløbet i medfør af rentelovens § 3, stk.
3, skal forrentes fra den 15. februar 2015, hvilket er 30 dage efter det tids-punkt,
hvor forsikringsselskaberne modtog indstævntes skadeopgørelse.

Forsikringsselskaberne havde imidlertid ikke på dette tidspunkt modtaget så-danne
oplysninger, som var nødvendige for at afklare, dels om forsikringssel-skabernes
forsikringstager var rette ansvarssubjekt, dels hvorledes en eventuel erstatning
skulle opgøres.

Blot eksempelvis kan henvises til de yderligere oplysninger og det yderligere
dokumentationsmateriale, DSB først i november 2015 sendte til appellanterne til
belysning af og dokumentation for erstatningskravet. I dette brev beklager DSB da
også, at man ikke tidligere har fremsendt det pågældende dokumenta-
tionsmateriale.

Øvrige oplysninger, som var nødvendige for at kunne afklare, i hvilket omfang
DSB's erstatningskrav var korrekt opgjort, fremgår af bl.a. DSB's skrivelser af 18.
april 2016, 15. juni 2016 og 2. november 2016. Endnu i december 2016 frem-kom
der fortsat oplysninger, som var nødvendige, for at skadevolder/forsik-
ringsselskaberne kunne tage endelig stilling til erstatningskravet og dets stør-relse.

Først med de oplysninger, det ultimo 2016 lykkedes at få fra DSB, var forsik-
ringsselskaberne således i stand til endeligt at vurdere og få afklaret, dels om
forsikringstageren var rette ansvarssubjekt, dels om DSB’s erstatningskrav var
korrekt opgjort og dokumenteret.

Efter rentelovens § 3, stk. 3, skal der tidligst betales rente fra det tidspunkt, hvor
der er gået 30 dage efter den dag, hvor skyldneren var i stand til at indhente de
oplysninger, som var nødvendige for at bedømme kravets berettigelse og stør-relse.
Sådanne oplysninger havde forsikringsselskaberne ikke modtaget fra DSB, før de
sidste oplysninger fremkom ultimo 2016. En eventuel erstatning kan derfor tidligst
kræves forrentet fra 30 dage efter den 12. december 2016, hvor de sidste,
nødvendige oplysninger fremkom fra DSB.

Det forhold, at DSB den 16. januar 2015 fremsendte materiale, der efter DSB's
egen daværende opfattelse dokumenterede kravet, er ikke ensbetydende med, at
forudsætningerne for at opnå ret til forrentning af erstatningen er opfyldt.

DSB har anført, at det erstatningsretlige udgangspunkt er, at en skadevolder er
erstatningsansvarlig, når de almindelige erstatningsbetingelser er opfyldt. I denne
sag er hesteejeren objektivt ansvarlig efter hestelovens regler, og forsik-
ringsselskaberne er indtrådt i skadevolderens retsstilling. Erstatningsansvarslo-
vens §§ 19-20 modificerer det erstatningsretlige udgangspunkt, når skaden er
dækket af tings- eller driftsforsikring, - eller når skadelidte er selvforsikrer - så-



/

14

ledes at skadelidtes ansvar bortfalder. Uenigheden i denne sag består i, om be-
tingelserne for at bringe §§ 19-20 i anvendelse er opfyldt.

DSB gør gældende, at hesteejerens erstatningsansvar ikke er bortfaldet efter er-
statningsansvarslovens § 19, stk. 1, allerede fordi betingelserne efter bestemmel-
sen ikke er opfyldt.

Skaden, der opgjort til 817.930,64 kr., ligger under selvrisikobeløbet på 25 mio. kr.
DSB har heller ikke fået udbetalt forsikringsdækning for skaden. Skaden er derfor
ikke dækket af en tingskadeforsikring eller en driftstabsforsikring, som efter
ordlyden af erstatningsansvarsloven § 19, stk. 1, er den udtrykkelige betin-gelse
for, at skadevolders erstatningsansvar bortfalder.

Det afgørende for, om erstatningsansvar skal bortfalde efter erstatningsansvars-
loven § 19, stk. 1, er ikke, om der er tegnet en tings- eller driftstabsforsikring og
med hvilken selvrisiko. Det afgørende er, om skadelidte som sikret under poli-cen
de facto har fået udbetalt dækning under tings- eller driftstabsforsikringen. Dette
afgørende kriterium følger udtrykkeligt af ordlyden af erstatnings-ansvarsloven §
19, stk. 1, dvs. ”i det omfang en skade er dækket af en tingsfor-sikring eller en
driftstabsforsikring” . Dette er i tråd med bemærkningerne til det lovforslag,
hvorved § 19 blev indført i erstatningsansvarsloven. Det følger af disse
bemærkninger, at skadevolder er ansvarlig inden for selvrisikobeløbet.

Hesteejerens erstatningsansvar og DSB’s krav mod forsikringsselskaberne er heller
ikke bortfaldet efter erstatningsansvarsloven § 20, allerede fordi betingel-serne for
bortfald af ansvar efter bestemmelsen ikke er opfyldt.

DSB er registreret som en SOV under CVR-nummer 25 05 00 53. Da DSB-loven
trådte i kraft i 1999, fremgik det udtrykkeligt af lovens § 13, at DSB skulle tegne
forsikringer. Lovgiver har dermed taget udtrykkelig stilling til, at DSB ikke er
omfattet af statens selvforsikringsordning men derimod skal tegne de nødven-dige
forsikringer i markedet.

DSB er dermed ikke omfattet af cirkulære om statens selvforsikring i staten,
hvilket bekræftes af Rigsrevisionens beretning om statens selvforsikringsord-ning
fra 2004, hvori det også er anført, at de institutioner, der er udtrådt af ord-ningen,
skal fungere på markedsmæssige vilkår.

Vidnerne har begge forklaret, at DSB konsekvent tegner forsikringer vedrøren-de
alle typer af risici, herunder for tingskade og driftstab, erhvervs- og pro-
duktansvar, bestyrelses- og direktionsansvar, kriminalitet, arbejdsskade, entre-
prise, auto og rejser. DSB tegner dermed forsikring fuldkommen på samme må-de
som enhver anden virksomhed og kommuner, der i almindelighed tegner er-
hvervsforsikringer i forsikringsmarkedet.



/

15

DSB’s skadeshistorik er ikke afgørende for, om DSB skal anses for at være selv-
forsikrer. Uanset dette bemærkes det, at DSB i de sidste 10 år har haft omkring 60
skadesager mod skadevoldere, herunder mod privatpersoner samt deres an-
svarsforsikringsselskaber. I de tilfælde, hvor skadevolders ansvar har været dækket
af en ansvarsforsikring, har DSB på sædvanlig vis modtaget erstatning fra
ansvarsforsikringsgiverne. DSB er ikke før denne sag blevet mødt med ind-sigelser
om, at DSB er selvforsikrer i henhold til erstatningsansvarslovens § 20 eller, at
ansvaret er bortfaldet i skadesager under selvrisikobeløbet, jf. erstat-
ningsansvarslovens § 19. Dette blev bekræftet af vidneforklaringerne.

Allerede af disse grunde opfylder DSB ikke betingelsen om ”i almindelighed” at
være selvforsikrer, jf. erstatningsansvarslovens § 20. Der er derfor ikke i med-før
af erstatningsansvarslovens § 20 grundlag for at stille hesteejeren, som om skaden
var dækket af en forsikring, jf. forudsætningsvist erstatningsansvarslo-vens § 19,
stk. 1.

Det forhold, at det af noterne i Karnovs Lovsamling fremgår, at staten også om-
fatter ”statsorganer, der ikke hører under den offentlige forvaltning, og stats-drevne
virksomheder som f.eks. DSB” , er alene et eksempel på en statslig virk-somhed,
der kan være omfattet af § 20. Kommentaren er ikke et eksempel på en statslig
virksomhed, der de facto er selvforsikrer efter § 20.

DSB kan sammenlignes med en lang række kommuner, som ikke er selvforsik-
rere, men som tegner forsikringer i markedet på lige fod med private aktører. Dette
blev bekræftet af begge vidnerne.

Det følger klart af lovforslaget til erstatningsansvarsloven, at skader, der påfø-res
kommuner, som er dækket af tings- eller driftstabsforsikring, er omfattet af
erstatningsansvarslovens § 19 og ikke af § 20. Det vil sige, at det almindelige sy-
stem under erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1, også gælder for kommunerne, der
ikke i almindelighed er selvforsikrere. Efter dette system er det afgørende krav
som bekendt, at der de facto skal være udbetalt forsikringsdækning for, at
skadevolders ansvar bortfalder efter erstatningsansvarslovens § 19.

Af lovforslaget til erstatningsansvarsloven fremgår, at det afgørende for, om en
kommune eller en anden offentlig institution ”i almindelighed” er selvforsikrer, er,
om institutionen konsekvent undlader at forsikre sig. Det kræves ikke, at der er
truffet en egentlig beslutning herom. En offentlig institution, der undlader at
forsikre sig mod bestemte skadestyper (delvis selvforsikring), er efter lovforsla-
gets specielle bemærkninger til § 20 heller ikke omfattet af bestemmelsen. Hertil
kommer, at der i udtrykket »i almindelighed« efter lovforslaget endvidere lig-ger,
at bestemmelsen finder anvendelse, selv om en selvforsikrer undtagelsesvis tegner
forsikring.



/

16

Definitionen på at være ”selvforsikrer i almindelighed” er med andre ord, at den
statslige virksomhed ”konsekvent” skal have undladt at forsikre sig. Bevis-førelsen
viser, at tilfældet netop er det modsatte for DSB, idet DSB konsekvent overholder
sin forsikringspligt og forsikrer sig mod en lang række risici.

DSB er heller ikke selvforsikrer for den konkrete skade af den grund, at DSB har
tegnet tingsskade- og driftstabsforsikring for skaden med en selvrisiko på 25 mio.
kr.

Af lovforslaget til erstatningsansvarslovens § 20 fremgår ordret: ”Bestemmelsen
omfatter heller ikke de tilfælde, hvor en offentlig institution nok forsikrer sig, men
med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for mindre skader.”
Herved forstås, at § 20 ikke kommer i anvendelse i de tilfælde, hvor DSB forsikrer
sig med en meget høj selvrisiko, og således selv har risikoen for skader, der
beløbsmæssigt falder under 25 mio. kr. Formuleringen ”mindre ska-der” må skulle
læses i forhold til ”en meget høj selvrisiko” . Ved mindre skader forstås således
skader, der er mindre end selvrisikobeløbet. Selvrisikoens stør-relse er derfor uden
betydning for vurderingen af, om DSB er selvforsikret i henhold til
erstatningsansvarslovens § 20. Den afgørende betingelse er alene, om DSB ”i
almindelighed er selvforsikrer” .

Lovforslaget til § 19, stk. 1, angiver desuden følgende: ”Er der tegnet forsikring
med selvrisiko, er der erstatningsansvar for det beløb, som selvrisikoen udgør.”
Heri ligger meget klart og tydeligt, at skadelidte kan kræve erstattet den del af
tabet, der ligger inden for selvrisikobeløbet, hvilket netop er tilfældet i denne
erstatningssag.

Der er ikke tale om en ”illusorisk” forsikringstegning som anført af forsikrings-
selskaberne. Der er heller ikke noget uforholdsmæssigt eller usædvanligt i at tegne
forsikring for såkaldte ”katastrofescenarier” eller såkaldte ”særegne og sjældne
skadesscenarier” som anført af forsikringsselskaberne, og dermed selv afholde
udgifter til at rette mindre krav videre mod skadevoldere. Det forhold, at DSB i
konkrete tilfælde, ikke får udbetalt dækning for ”mindre skader” un-der
selvrisikobeløbet, kan ikke sidestilles med, at DSB er selvforsikrer i almin-
delighed.

Under alle omstændigheder er der ikke noget usædvanligt i den fastsatte selvri-
siko. Størrelsen på DSB’s selvrisiko er et rent kommercielt og kontraktuelt anlig-
gende mellem DSB og dennes forsikringsselskab, og den nuværende selvrisiko er
fastlagt efter krav fra forsikringsselskabet. Dette blev bekræftet af vidnefor-
klaringerne.

DSB har ingen lovhjemlet pligt til at tegne skadeforsikring med et lavt selvrisi-
kobeløb med det formål, at DSB’s skadesforsikring skal dække skader, herun-



/

17

der skader på under 25 mio. kr., forårsaget af privatpersoner. Sådanne skader er
dækket af skadevoldernes ansvarsforsikringer.

Samlet set er ordlyden af erstatningsansvarslovens § 20 klar, og hverken de mi-
nisterielle bemærkninger i det lovforslag, der førte til vedtagelsen af erstat-
ningsansvarsloven, eller det, der er anført i kapitel II, afsnit C.3 i Betænkning II,
kan føre til, at erstatningsansvarslovens § 20 kan fortolkes i strid med sin ord-lyd,
ligesom det ikke kan føre til at tillægge § 20 et udvidet indhold.

Endelig bemærkes, at DSB-loven fra 1998, hvori det forudsættes, at DSB ikke
skulle være selvforsikrer, er senere i tid end både erstatningsansvarslovens § 20 fra
1984, lovforslaget fra 1983 og betænkningen fra 1978. Det må derfor tillæg-ges
betydelig vægt i vurderingen af, om DSB er selvforsikrer efter erstatnings-
ansvarslovens § 20, jf. § 19, at lovgiver senere ved DSB-loven tog konkret stil-ling
til, at DSB fra 1999 og frem ikke skulle være selvforsikrer.

DSB har krav på renter som anført i betalingspåstanden fra den 15. februar 2015,
som er 30 dage efter den 16. januar 2015, hvor forsikringsselskaberne modtog
DSB’s – senere ubestridte – skadesopgørelse på 817.930,64 kr., jf. rente-lovens §
3, stk. 3.

Forsikringsselskaberne var den 16. januar 2015 i besiddelse af de oplysninger, som
må anses for nødvendige for at bedømme kravets berettigelse og størrelse.

Det kan ikke komme DSB til skade, at forsikringsselskaberne efter at have aner-
kendt ansvar indhentede juridisk bistand fra advokat Michael Wiisbye, som
herefter i en periode på 2 år stillede en lang række supplerende spørgsmål til DSB.
Det forhold, at forsikringsselskaberne – godt to år efter skadens indtræden – havde
brug for juridisk bistand til at bedømme forpligtelsens eksistens og om-fang, kan
ikke bevirke udsættelse af betalingstidspunktet, jf. rentelovens § 3, stk. 3.

Forsikringsselskaberne er ansvarssubjekt efter hestelovens § 30a, stk. 2, hvoref-ter
DSB har et lovhjemlet direkte krav mod skadevolderens (hesteejerens) an-
svarsforsikringsselskab(er). Det kan ikke komme DSB til skade, at advokat Mi-
chael Wiisbye stillede en række supplerende spørgsmål om Banedanmarks
hegnspligt og eventuelle ansvar i forhold til et regreskrav. Disse forhold er
uvedkommende i relation til forsikringsselskabernes ansvar over for DSB efter
hestelovens § 30a, stk. 2. Til det bemærkes også, at Tryg Forsikring A/S aner-
kendte ansvaret den 16. januar 2015.

Forsikringsselskaberne havde derfor senest den 16. januar 2015 de nødvendige
oplysninger om kravets berettigelse, herunder at forsikringsselskaberne var an-
svarlige over for DSB, jf. hestelovens § 30a.



/

18

Erstatningsbeløbet er under retssagen ubestridt ned til de sidste 64 øre og er ik-ke
ændret siden opgørelsen, der blev sendt til forsikringsselskaberne den 16. ja-nuar
2015. Forsikringsselskaberne havde dermed senest den 16. januar 2015 de
nødvendige oplysninger om kravets størrelse.

Det kan ikke med rimelighed komme skadelidte til skade, at advokat Michael
Wiisbye først meget sent den 20. januar 2017 anerkendte den samlede beløbs-
mæssige opgørelse, som DSB fremsendte med dokumentation allerede den 16.
januar 2015.

Selv hvis landsretten måtte finde, at der er dele af erstatningsopgørelsen, der først
blev dokumenteret senere end den 16. januar 2015, har forsikringsgiverne ikke
godtgjort hvilke dele af kravet, herunder hvilke dele af afsavnserstatnin-gen, der i
så fald skal forrentes på et senere tidspunkt.

Af disse grunde er der ikke grundlag for at lægge en senere rentedato til grund end
den 15. februar 2015. Der påløber renter efter rentelovens § 3 fra den 15. fe-bruar
2015 og indtil betaling sker.

Landsrettens begrundelse og resultat
Spørgsmål om bortfald af ansvar efter erstatningsansvarslovens §§ 19-20
Skadevolders erstatningsansvar bortfalder efter erstatningsansvarslovens § 19, stk.
1, hvis skaden er dækket af en tingsforsikring eller driftstabsforsikring. Det følger
af forarbejderne til bestemmelsen, at skadevolder er erstatningsansvarlig for det
beløb, som selvrisikoen udgør, når forsikringen er tegnet med selvrisiko. Herefter
er hesteejerens, og dermed forsikringsselskabernes, ansvar ikke bort-faldet i
medfør af erstatningsansvarslovens § 19.

I henhold til erstatningsansvarslovens § 20 er staten, en kommune eller anden
offentlig institution, der i almindelighed er selvforsikrer, stillet som om forsik-ring
var tegnet, jf. erstatningsansvarslovens § 19. Der er enighed om, at DSB kan
henføres til ”staten, en kommune eller anden offentlig institution” i den for-stand,
disse begreber er anvendt i erstatningsansvarslovens § 20.

Spørgsmålet er herefter, om DSB kan anses for ”i almindelighed” at være selv-
forsikrer og dermed omfattet af erstatningsansvarslovens 20.

Som anført ovenfor under retsgrundlag er det efter de specielle bemærkninger til
erstatningsansvarslovens § 20 afgørende for, om en offentlig institution ”i al-
mindelighed” er selvforsikrer, om institutionen konsekvent undlader at forsikre sig.



/

19

Efter den nu historiske § 13 i DSB-loven skulle DSB efter etableringen som selv-
stændig offentlig virksomhed tegne de for virksomheden nødvendige forsikrin-ger.
Det fremgår af lovens forarbejder, at DSB efter bestemmelsens ikrafttræden ikke
længere ville være omfattet af den dagældende selvforsikringsordning for
statsinstitutioner. Oplysningerne i Rigsrevisionens beretning til statsrevisorerne om
statens selvforsikringsordning af 2004 bekræfter, at DSB rent faktisk udtråd-te af
statens selvforsikringsordning efter DSB-lovens ikrafttræden. Derudover har
vidnerne, Vidne 1 og Vidne 2, samstemmende og detalje-ret forklaret om DSB’s
omfangsrige forsikringsprogram, hvorved det også er godtgjort, at DSB siden
etableringen som selvstændig offentlig virksomhed har overholdt
forsikringspligten.

På denne baggrund må DSB anses for generelt at have forsikret sig på de risiko-
områder, der følger af DSB’s virke.

Appellanterne har imidlertid gjort gældende, at DSB på grund af den høje
selvrisiko på 25 mio. kr. på de tegnede forsikringer, må anses for at være selv-
forsikrer i erstatningsansvarslovens § 20’s forstand i relation til skader, der er
mindre end selvrisikoen.

Som ligeledes anført ovenfor under retsgrundlaget er det i de specielle bemærk-
ninger, der ligger til grund for bestemmelsen, anført, at en offentlig institution ikke
”i almindelighed” er selvforsikrer, hvis institutionen ”nok forsikrer sig, men med
meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for mindre skader” .

Landsretten finder, at ordene ”mindre skader” efter sammenhængen og en na-turlig
sproglig forståelse udgør skader, der er mindre end selvrisikoen. Der er således
navnlig ikke holdepunkter for at antage, at der med udtrykket ”mindre skader” er
tilsigtet en størrelsesmæssig absolut begrænsning, og at der herfra modsætningsvist
kan sluttes, at erstatningsansvarslovens § 20 finder anvendel-se ved en selvrisiko
for beløbsmæssigt ”større skader” . Det bemærkes endvide-re, at der ikke i loven
eller forarbejderne hertil er grundlag for at kunne anse en offentlig institution for at
være delvis selvforsikrer og dermed delvist omfattet af bestemmelsen.

På denne baggrund kan DSB ikke anses for at være en offentlig institution, der i
almindelighed er selvforsikrer i den forstand, udtrykket anvendes i erstatnings-
ansvarslovens § 20.

Herefter finder landsretten, at erstatningsansvarslovens § 20 sammenholdt med §
19 ikke kan føre til, at DSB skal stilles som om, der er tegnet forsikring for den
risiko, DSB har påtaget sig ved tegning af forsikring med selvrisiko, heller ikke
selvom selvrisikoen nominelt udgør et betydeligt beløb.



/

20

Med disse bemærkninger tiltræder landsretten, at forsikringsselskabernes an-svar
for DSB’s tab ikke er bortfaldet i medfør af erstatningsansvarslovens §§ 19-20.

Om rentekravet
Den 16. januar 2015 fremsendte DSB en skadesopgørelse med bilag til Tryg For-
sikring A/S til dokumentation for sit erstatningskrav.

Skadesopgørelsen omfattede bl.a. en reparationsudgift på 390.593 kr., som blev
dokumenteret ved en mail 10. maj 2013 fra DSB Vedligehold A/S til DSB, hvori
reparationsudgiften var opgjort til i alt 255.592,51 kr. Efter det for landsretten
foreliggende materiale, blev differencen mellem de to beløb først dokumenteret
ved DSB’s fremsendelse af brev af 5. november 2015 med bilag til advokat Wiis-
bye, hvor DSB’s tab som følge af nedsættelse af værdien af togenes hjul blev do-
kumenteret. Forsikringsselskaberne havde således først fra denne dato de op-
lysninger, som må anses for nødvendige for at bedømme berettigelsen og stør-
relsen af den del af DSB’s krav vedrørende reparationsudgiften, der udgjorde
135.000 kr. Denne del af DSB’s krav forrentes herefter fra den 6. december 2015,
jf. rentelovens § 3, stk. 3.

I skadesopgørelsen fra januar 2015 opgjorde DSB afsavnserstatningen ved be-
nyttelse af en sats pr. dag på 17.986 kr. Denne sats blev efter det for landsretten
foreliggende materiale først specificeret af DSB ved fremsendelse af takster for
afsavnserstatning med brev af 15. juni 2016 til advokat Wiisbye. Forsikringssel-
skaberne havde således først fra denne dato de oplysninger, som må anses for
nødvendige for at bedømme berettigelsen og størrelsen af DSB’s krav vedrøren-de
afsavnserstatningen. Denne del af DSB’s krav, i alt 341.734 kr., forrentes her-efter
fra den 16. juli 2016, jf. rentelovens § 3, stk. 3.

Landsretten finder det herudover godtgjort, at forsikringsselskaberne den 16.
januar 2015 havde de oplysninger, som måtte anses for nødvendige for at vur-dere
størrelsen og berettigelsen af den øvrige del af DSB’s krav. Landsretten be-mærker
hertil, at spørgsmålene vedrørende erstatningsansvarslovens §§ 19-20 angår det
retlige grundlag for kravet, og at de spørgsmål, forsikringsselskaber-ne
efterfølgende stillede DSB om henholdsvis hegnspligt og DSB’s fradragsret for
moms af materiel, kunne afklares allerede på tidspunktet for DSB’s opgørel-se af
sit krav den 16. januar 2015 bl.a. ud fra den tidligere jernbanelov og moms-loven.

Herefter forrentes den øvrige del af DSB’s krav, i alt 341.196,64 kr., fra den 15.
februar 2015.



/

21

Efter sagens udfald skal Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S i
sagsomkostninger for begge retter betale 129.940 kr. til DSB. 110.000 kr. af belø-
bet er til dækning af udgifter til advokatbistand ekskl. moms og 19.940 kr. til
dækning af retsafgift. Ud over sagens værdi er der ved fastsættelsen af beløbet til
advokatbistand taget hensyn til sagens omfang og forløb.

THI KENDES FOR RET:

Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S skal inden 14 dage solidarisk til
DSB betale 817.930,64 kr., hvoraf 341.196,64 kr. skal tillægges procesrente fra
den 16. februar 2015, 135.000 kr. skal tillægges procesrente fra den 6. december
2015 og 341.734 kr. skal tillægges procesrente fra den 16. juli 2016.

I sagsomkostninger for begge retter skal Concordia Forsikring A/S og Tryg For-
sikring A/S inden 14 dage solidarisk til DSB betale 129.940 kr. Sagsomkostnin-
gerne forrentes efter rentelovens § 8 a.



/