Sag om samvær mellem tvangsbortadopteret barn og dets biologiske forældre hjemvist til ny behandling i familieretten
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Forældreansvarssag
Sagsemner: Familieret og personlige forhold;

HØJESTERETS DOM
afsagt tirsdag den 21. februar 2023

Sagen er behandlet for lukkede døre

Sag BS-25683/2022-HJR
(1. afdeling)

Mor
og
Far
(advokat Anders Brøndtved, beskikket for begge)

mod

Adoptivforældrene
(advokat Peter Ølholm, beskikket for begge)

I tidligere instanser er afsagt dom af Familieretten i Nykøbing Falster den 2.
september 2021 (BS-19076/2021-NYK) og af Østre Landsrets 2. afdeling den 31.
januar 2022 (BS-32861/2021-OLR).

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Michael Rekling, Hanne Schmidt, Jan
Schans Christensen, Anne Louise Bormann og Jørgen Steen Sørensen.

Påstande
Appellanterne, Mor og Far, har påstået, at der fastsættes samvær mellem dem og
barnet kaldet Barn, født Dato (2020), fire gange årligt. Subsidiært har de påstået, at
der fastsættes samvær og/eller anden kontakt i mindre omfang.

Indstævnte, adoptivforældrene, har påstået stadfæstelse.



2

Supplerende sagsfremstilling
I familierettens dom anføres, at Mor og Far i begyndel-sen af anbringelsen uden
for hjemmet havde samvær med barnet hver 3. uge, sidste gang den 10. august
2020. Af en rapport, der efter det oplyste er udarbej-det af en
familieplejekonsulent i Lolland Kommune den 29. april 2020, fremgår i den
forbindelse bl.a.:

”Plejefamilien beskriver:

Ifølge samværsafgørelsen har Barn samvær med hans biologiske foræl-
dre 1.5 time hver 3. uge, og der er afsat tid til at ringe til plejefamilien
hver 14. dag.

Plejefamilien oplever indtil videre et godt samarbejde med Barns biolo-
giske forældre. Forældrene kommer til samvær i plejefamiliens hjem.
Første samvær fandt sted d. 8 april. Stemningen var rolig, og Barn sad det
meste af samværet hos sin biologiske mor, hun gav ham mad og skiftede
ham. På grund af den korte periode der beskrives her, er det begrænset
hvad der foreligger af oplevelser med de biologiske foræl-dre.

Plejefamilien oplever at forældrene følger den afgørelse der foreligger.”

Af en tilsvarende rapport, der efter det oplyste er udarbejdet den 15. juni 2020,
fremgår bl.a.:

”Der har været afholdt 2 samvær siden sidste status, 20. maj og 10. juni.
Begge forældre kommer i hjemmet hos plejefamilien, samværene er om
formiddagen i halvanden time.

Ved første samvær i april var det primært moderen der var aktiv om-kring
bleskift, give mad osv., ved samværet i maj opfodrer moderen, fa-deren til
at være aktiv med at skifte ble og give mad, faderen gav ham også et bad
grundet … dårlige mave, han havde skidt sig selv op af ryg-gen.

Forældrene havde medbragt dåbskjole ved samværet 10. juni, de øn-skede
at … skulle prøve den, de har planlagt dåb d. Dato, i Kirke.

… opleves meget rolig under samværene. Plejemor giver udtryk for at han
ikke gør noget væsen af sig, når forældrene er til samvær.



3

Ved samværet i juni deltog begge forældre, ved dette samvær var det
moderen der var aktiv. Hun forsøgte at give … en flaske, men han ville
ikke åbne munden og flyttede sit hoved, Plejemor foreslog at give det et
forsøg hos hende, og her ville … gerne spise. Efter han havde tømt fla-
sken, fik moderen ham i armene igen, her lå han stille og roligt. … har
ikke grædt under samværene, han er stille og kan ifølge plejemor godt
give forældrene et smil. Ved samværet d. 10. juni tog faderen ikke selv
initiativ til at holde … , han holdt ham da moderen skulle på toilettet, og
da de skulle tage afsked opfordrer moderen ham til at holde ham igen.

Plejemor fortæller at faderen bruger tid på, at fortælle plejemor om sit liv
og sin familie. Han virker meget opslugt af sine egne historier, og fylder
hele samværs tiden ud med snak. Plejemor fortæller at moderen sætter ord
på at det er blevet nemmere for hvert samvær at håndtere fø-lelserne, hun
giver udtryk for godt at kunne blive ked af det, når hun er hjemme og
tænker på situationen. Plejemor oplever ikke nogen af for-ældrene virke
gråd labile eller synligt berørte i situationen.

Forældrene overholder de aftalte ringedage, det er altid moderen der
ringer.”

Retsgrundlag
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis vedrørende betydningen af
Menneskerettighedskonventionens artikel 8 om ret til familieliv i sager om
bortadoption uden samtykke er nærmere beskrevet i Højesterets domme af 4.
februar 2019 (UfR 2019.1565) og 8. marts 2021 (UfR 2021.2400).

Efterfølgende har Menneskerettighedsdomstolen (Storkammeret) den 10. de-
cember 2021 afsagt dom i sagen Abdi Ibrahim mod Norge (sag nr. 15379/16) om
et tilfælde, hvor et barn var placeret i familiepleje og derefter bortadopteret.
Domstolen fandt, at der forelå en krænkelse af artikel 8, og anførte bl.a.:

”149. The Court reiterates that an adoption will as a rule entail the sev-
erance of family ties to a degree that, according to its case-law, is per-
missible only in very exceptional circumstances and could only be justi-
fied if motivated by an overriding requirement pertaining to the child’s
best interests (see Strand Lobben and Others, §§ 206 and 207, quoted at
paragraph 145 above). That is so since it is in the very nature of adop-tion
that no real prospects of rehabilitation or family reunification exist and
that it is instead in the child’s best interests that he or she be placed
permanently in a new family (ibid., § 209). Given the nature of the is-sues
and the seriousness of the interests at stake, a stricter scrutiny is
necessarily called for in respect of such decisions (ibid., §§ 209 and 211).



4

150. Against this background, it should be emphasised that, regardless of
the applicant’s acceptance during the adoption proceedings that X’s foster
care could continue, and irrespective of whether the domestic au-thorities
were justified in considering long-term foster care for X were he not to be
adopted, she and her son retained a right to respect for family life under
Article 8 of the Convention. The fact that the applicant did not apply for
family reunification did not dispense the authorities from their general
obligation to consider the best interests of X in main-taining family ties
with the applicant, to preserve their personal rela-tions and, by
implication, to provide for a possibility for them to have contact with one
another in so far as reasonably feasible and compatible with X’s best
interests (see Strand Lobben and Others, § 207, quoted at paragraph 145
above). The foregoing is a central consideration in the Court’s
examination of whether the domestic authorities provided rele-vant and
sufficient reasons to show that the circumstances of the case were so
exceptional as to justify a complete and definite severance of the ties
between X and the applicant and were motivated by an overrid-ing
requirement pertaining to the child’s best interests and also whether, in so
deciding, they struck a fair balance between the compet-ing interests at
stake.

151. Moreover, the Court is fully conscious of the primordial interest of
the child in the decision-making process. However, the process leading to
the withdrawal of parental responsibility and consent to adoption shows
that the domestic authorities did not attempt to perform a genu-ine
balancing exercise between the interests of the child and those of his
biological family, but focused on the child’s interests instead of trying to
combine both sets of interests, and moreover did not seriously con-
template any possibility of the child’s retaining contact with his biologi-
cal family (see, similarly, Strand Lobben and Others, cited above, § 220).
In this context, the Court is not persuaded that the competent domestic
authorities duly considered the potential significance of the fact that the
applicant had not applied to have the care order lifted, but merely op-
posed adoption on the grounds that she wished to maintain a right of
contact with her child (see paragraph 43 above). In this regard, given that
the High Court’s decision was largely premised on an assessment of X’s
attachment to his foster home, the factual basis on which it relied in
making that assessment appears to disclose shortcomings in the deci-sion-
making process.

152. In this respect the Court observes that the issue of contact between
the applicant and X, and especially X’s reactions to the contact sessions
that had been conducted since his placement in care, played a central



5

role in the question before the High Court. In that connection, the Court
takes particular note that the decision under consideration was taken in a
context where there had in fact been very little contact between the
applicant and her son from the outset following his placement. On 10
December 2010, when the care order was issued, the County Social
Welfare Board decided to grant the applicant contact rights for two hours,
four times per year, and the District Court in its judgment of 6 September
2011 put in place a regime with contact rights for one hour, six times per
year (see paragraphs 22 and 29 above). Between 2013 and the High
Court’s decision, X had apparently met the applicant only twice (see
paragraph 49 above). The Court considers that that sparse contact
between the applicant and X after the care order was issued had provided
limited evidence from which to draw clear conclusions about whether it
would be in X’s best interests, as these appeared in 2015 when the
impugned decision was taken, that the applicant be given no right to
future contact with him (see, mutatis mutandis, Strand Lobben and
Others, cited above, § 221).

153. Moreover, the Court notes that the reasons set out in the High
Court’s decision focused essentially on the potential effects of removing
X from his foster parents and returning him to the applicant, rather than
on the grounds for terminating all contact between X and the ap-plicant.
In this respect, the High Court appears to have given more im-portance to
the foster parents’ opposition to “open adoption” than to the applicant’s
interest in the possibility of a continued family life with her child through
contact with him.
…

162. Having regard to all of the above considerations, the Court is not
satisfied that in depriving the applicant of her parental responsibility in
respect of X and authorising his adoption by the foster parents, the do-
mestic authorities attached sufficient weight to the applicant’s right to
respect for family life, in particular to the mother and child’s mutual in-
terest in maintaining their family ties and personal relations and hence the
possibility for them to maintain contact. The reasons advanced in support
of the decision were not sufficient to demonstrate that the cir-cumstances
of the case were so exceptional as to justify a complete and definite
severance of the ties between X and the applicant, or that the decision to
that effect was motivated by an overriding requirement per-taining to X’s
best interests. Emphasising the gravity of the interference and the
seriousness of the interests at stake, the Court also considers that the
decision-making process leading to the applicant’s ties with X being
definitively cut off, was not conducted in such a way as to ensure

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 



6

that all of her views and interests were duly taken into account. There has
accordingly been a violation of Article 8.”

Anbringender

 
 
 
 
 
 
 
 
Mor og Far har overordnet anført navnlig, at det vil være
bedst for barnet, at der fastsættes samvær, da det vil være lettere for barnet at
forholde sig til at være bortadopteret og til baggrunden for det. Det vil også være
lettere for barnet fremover at til- eller fravælge en relation til dem, hvis de
kontinuerligt har været i hans liv. Myndighederne har fra begyndelsen ikke haft til
hensigt, at der skulle etableres samvær, og har reelt umuliggjort en betyd-ningsfuld
og positiv relation. Afgørelsen om samvær kan derfor ikke træffes alene på
baggrund af en vurdering af den hidtidige forbindelse.

Erklæringen af 10. august 2021 fra psykolog Person er ensidigt ind-hentet af
adoptivforældrene og er nu halvandet år gammel. Den kan allerede derfor ikke
tillægges afgørende betydning for spørgsmålet om samvær. Det fremgår heller
ikke, hvilke oplysninger psykologen har haft til rådighed, og hun har ikke mødt
dem eller på anden måde drøftet spørgsmålet om samvær med dem.
Statusrapporterne vedrørende samvær under anbringelsen viser, at de havde et godt
samarbejde med plejefamilien, og at barnet ikke led overlast ved samvær.

Myndighedernes administration af forældreansvarslovens § 20 a er i strid med
Menneskerettighedskonventionens artikel 8. Den ændring af bestemmelsen, som
blev foretaget på baggrund af UfR 2019.1565 H, er rent sproglig og uden
betydning for foreneligheden med artikel 8.

Adoptivforældrene har overordnet anført navnlig, at det er bedst for barnet, at der
ikke fastsættes samvær. Barnet er fortsat i en sårbar tilknytningsfase, hvor
udviklingen kræver ro. Der er i sager efter forældreansvarslovens § 20 a en for-
modning for, at de biologiske forældre er udfordret på forældreevnen, og dette må
naturligt indgå i vurderingen af samvær. Der har ikke været kontakt af be-tydning
mellem barnet og de biologiske forældre, og intet indikerer, at de biolo-giske
forældre vil kunne bidrage med noget positivt i forhold til barnet.

Det er uden betydning, at erklæringen fra psykolog Person er halvandet år
gammel, da det tydeligt fremgår, at tilknytningsprocessen mellem dem og barnet
forventes at tage flere år. Der er ikke tale om en tilfældigt valgt psykolog, idet
Person er tilknyttet Ankestyrelsen og yder speciali-seret rådgivning til
adoptivfamilier. Det forhold, at et adskillelsestraume hos barnet må tilskrives
anbringelsen og adoptionen, og ikke de biologiske foræl-dre, er uden betydning for
spørgsmålet om samvær, hvor det alene er barnets bedste, der er afgørende.



7

Efter Menneskerettighedskonventionens artikel 8 er både barnets og deres ret til
privat- og familieliv beskyttet, herunder deres ret til anonymitet. Næsten uanset
hvordan et samvær måtte blive etableret, vil det involvere dem, og der er risiko for,
at deres identitet vil blive kendt for de biologiske forældre. Det vil gå ud over
barnets ret til familieliv med dem.

Højesterets begrundelse og resultat

Sagens baggrund og problemstilling
Mor og Far er biologiske forældre til et barn født Dato (2020). Barnet blev den 3.
april 2020 uden deres samtykke anbragt uden for hjemmet. Den 1. juli 2020 blev
barnet frigivet til adoption og den 14. august 2020 placeret hos adoptivforældrene.

Sagen angår, om Mor og Far skal have ret til samvær el-ler anden form for kontakt
med barnet.

Forældreansvarsloven og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention
Hvis et barn er adopteret, kan der ifølge forældreansvarslovens § 20 a, stk. 1, ef-ter
anmodning fra barnets oprindelige slægtninge fastsættes samvær eller an-den form
for kontakt med disse, navnlig hvis barnet forud for adoptionen havde samvær
eller anden form for kontakt med den, som anmoder om fastsæt-telse af samvær
mv. Anden form for kontakt kan efter lovens § 22 bl.a. bestå i telefonsamtaler,
brevveksling, elektronisk post og fotografier.

Efter lovens § 4, 1. pkt., skal afgørelser efter loven træffes ud fra, hvad der er
bedst for barnet.

Det fremgik tidligere af § 20 a, stk. 1, at der kun kunne fastsættes samvær eller
anden form for kontakt i ”helt særlige tilfælde” . Ved Højesterets dom af 4. fe-
bruar 2019 (UfR 2019.1565) blev det heroverfor fastslået, at bestemmelsen må
fortolkes i overensstemmelse med artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettig-
hedskonvention om ret til familieliv. Højesteret anførte i den forbindelse, at Den
Europæiske Menneskerettighedsdomstol i flere afgørelser om adoption uden
samtykke har tillagt det betydning, at adoptionen ikke fuldstændigt af-skar
relationen mellem barnet og dets oprindelige slægt, og at det derfor næppe ville
være i overensstemmelse med konventionen, hvis samvær eller anden kontakt efter
§ 20 a kun var en mulighed i helt særlige tilfælde. Højesteret an-førte også, at
afgørelsen om samvær i alle tilfælde skal træffes under hensynta-gen til, hvad der
er bedst for barnet, og at det må indgå, om det bl.a. i lyset af forløbet af et samvær
forud for adoptionen kan antages, at forældrene, eventu-elt med støtte, vil kunne
spille en positiv rolle for barnet i forbindelse med sam-vær eller anden kontakt,
herunder ved at barnet får mulighed for at kende sine rødder.



8

Som beskrevet i Højesterets dom af 8. marts 2021 (UfR 2021.2400) er bestemmel-
sen i § 20 a efterfølgende ændret i 2019, således at det ikke kun er i helt særlige
tilfælde, at der kan fastsættes samvær eller anden form for kontakt. Som anført i
dommen fremgår det af forarbejderne til ændringsloven bl.a., at der skal anlæg-ges
en helhedsvurdering af barnets samlede situation både på kort og lang sigt, og at
det centrale er, hvad der er bedst for barnet, ikke de oprindelige slægtnin-ges ret.
Det fremgår også, at det i vurderingen af barnets bedste skal indgå, at barnet efter
en adoption står i en særlig situation, hvor der skal skabes tilknyt-ning mellem
barnet og adoptivfamilien, og hvor barnets behov for en stabil og
sammenhængende dagligdag skal kunne opfyldes, ligesom de bagvedliggende
årsager til, at der er truffet afgørelse om adoption uden samtykke – herunder
manglende forældreevne – naturligt vil skulle indgå. Endvidere fremgår bl.a., at
samvær eller anden kontakt vil kunne være bedst for barnet, hvis der forud for
adoptionen har været en betydningsfuld og positiv relation mellem barnet og den
oprindelige slægtning, og det vurderes, at denne relation fremover i bar-nets liv vil
spille en positiv rolle.

Højesteret bemærker, at forældreansvarslovens § 20 a også efter lovændringen i
2019 skal fortolkes i overensstemmelse med Menneskerettighedsdomstolens
praksis vedrørende artikel 8, jf. om denne praksis nærmere de nævnte højeste-
retsdomme fra 2019 og 2021 samt Menneskerettighedsdomstolens dom af 10.
december 2021 i sagen Abdi Ibrahim mod Norge (sag nr. 15379/16). Det må så-
ledes bl.a. sikres, at muligheden for samvær eller anden form for kontakt mel-lem
barnet og de biologiske forældre ikke i realiteten fortsat forbeholdes ”helt særlige
tilfælde” , og at hensynet til, at barnet får mulighed for at kende sine rødder, indgår
i den samlede helhedsvurdering efter § 20 a.

I sammenhæng med det anførte må der i sager efter forældreansvarslovens § 20 a
tilvejebringes et oplysningsgrundlag, som gør det muligt at træffe afgørelse i
overensstemmelse med såvel § 20 a som Menneskerettighedskonventionens ar-
tikel 8. Den nærmere sagsoplysning må bero på en konkret vurdering, herunder af,
hvilke oplysninger om barnet, de biologiske forældre og adoptivforældrene der
allerede foreligger. I tilfælde, hvor det efter disse oplysninger ikke på for-hånd kan
afvises, at der er grundlag for at fastsætte samvær eller anden form for kontakt,
kan det bl.a. være relevant at tilvejebringe en børnesagkyndig er-klæring og en
sagkyndig erklæring om de biologiske forældre, jf. retsplejelo-vens § 450 a, 1.
pkt., herunder at indkalde den børnesagkyndige til at afgive for-klaring. I den
forbindelse kan også mulighederne for fastsættelse af anden form for kontakt end
samvær belyses, jf. forældreansvarslovens § 22.

Den konkrete sag
Familierettens og landsrettens domme må forstås således, at der er truffet afgø-
relse navnlig på grundlag af Mor og Fars forklaringer og



9

den af adoptivforældrene indhentede erklæring af 10. august 2021 fra psykolog
Person, som tidligere har rådgivet adoptivforældrene. Det fremgår ikke, hvilke
oplysninger psykologen har været i besiddelse af, ligesom det ikke fremgår, at
erklæringen bygger på aktuelle vurderinger af barnet, eller at mu-lighederne for
anden form for kontakt end samvær har været overvejet. Det må lægges til grund,
at psykologen ikke har talt med Mor og Far.

Efter Højesterets opfattelse kan det ikke efter de foreliggende oplysninger afvi-ses,
at betingelserne for at fastsætte samvær eller anden form for kontakt mel-lem Mor
og Far og barnet, herunder f.eks. udveksling af fotos eller videooptagelser mv., er
opfyldt. Under disse omstændigheder finder Højesteret, at familierettens og
landsrettens afgørelser ikke bygger på et til-strækkeligt oplysningsgrundlag, og at
sagen derfor bør hjemvises til ny behand-ling i familieretten.

Konklusion
Højesteret ophæver familierettens og landsrettens domme og hjemviser sagen til
ny behandling i familieretten.

THI KENDES FOR RET:

Familierettens og landsrettens domme ophæves, og sagen hjemvises til ny be-
handling i familieretten.

Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for Højesteret til den anden part
eller til statskassen.