Højesteret stadfæster Landsrettens dom om fængsling og udvisning på baggrund af betleri
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Øvrige straffesager
Sagsemner: Forbrydelser mod den offentlige orden;
Internationalt samarbejde;
Udlændinge;

/

Ikke i strid med menneskerettighederne at straffe for tiggeri

Sag 91/2020

afsagt den 2. februar 2022

Rigsadvokaten
mod
T

Det var ikke i strid med bl.a. retten til respekt for privatliv at straffe T med 60 dages
fængsel for tiggeri og indrejse i strid med et indrejseforbud

Straffelovens § 197
Efter straffelovens § 197, stk. 1, straffes den, der imod politiets advarsel gør sig skyldig i bet-leri
(tiggeri) med fængsel indtil 6 måneder. Under formildende omstændigheder kan straffen
bortfalde. Kravet om en forudgående advarsel gælder ifølge § 197, stk. 2, ikke, når tiggeriet er
begået i gågade, ved stationer, i eller ved supermarkeder eller i offentlige transportmidler. Er
tiggeriet begået et af de nævnte steder, skal det efter § 197, stk. 3, indgå som en skærpende
omstændighed ved fastsættelse af straffen.

Den konkrete sag
T, der er litauisk statsborger, var flere gange tidligere dømt for tiggeri på steder nævnt i § 197,
stk. 2. I 2019 var han idømt en ubetinget fængselsstraf for tiggeri og udvist af Danmark. Kort tid
efter udvisningen indrejste han igen til Danmark. Han blev i byretten fundet skyldig i at være
indrejst i strid med indrejseforbuddet og i at have tigget ved indgangen til Københavns
Hovedbanegård. Han blev straffet med fængsel i 60 dage og udvist af Danmark med indrejse-
forbud i 6 år. Landsretten stadfæstede byrettens dom.   

Lăcătuș -dommen
Efter landsrettens dom afsagde Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol dom i sagen
Lăcătuș mod Schweiz. Her var klageren blevet idømt en bøde med fængselsstraf for manglen-de
betaling af i alt ni tilfælde af tiggeri på offentlig vej i Genève. Da hun ikke kunne betale bøden,
var hun blevet frihedsberøvet i fem dage. Menneskerettighedsdomstolen fandt, at Schweiz under
de foreliggende omstændigheder havde krænket hendes ret til respekt for pri-vatliv efter Den
Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8.   

I dommen udtalte Menneskerettighedsdomstolen bl.a., at den menneskelige værdighed, der er
grundlaget for konventionens ånd, er alvorligt truet for en person, der ikke råder over til-
strækkelige midler til sit underhold, og at den pågældende ved at tigge vælger en særlig livs-
form for at overvinde en umenneskelig og prekær situation. I sagen var det ubestridt, at klage-ren
var meget fattig, analfabet og arbejdsløs, og at hun hverken modtog social bistand eller blev
støttet af en tredjeperson. I denne situation havde tiggeri ifølge Menneskerettighedsdom-stolen
givet hende mulighed for at opnå indkomst og afhjælpe sin fattigdomssituation, og ved at
forbyde tiggeri generelt og straffe hende havde de schweiziske myndigheder forhindret hende i at
kontakte andre personer for at få hjælp, hvilket havde været en af hendes mulighe-der for at få
opfyldt sine grundlæggende behov.



/

Sagen for Højesteret  
For Højesteret anførte T, at det var i strid med Menneskerettighedskonventionens artikel 8 om ret
til respekt for privatliv at straffe ham og udvise ham af Danmark. Han anførte også, at straffen og
udvisningen var i strid med Menneskerettighedskonventionens artikel 3 om forbud mod
umenneskelig eller nedværdigende behandling, artikel 10 om ret til ytringsfrihed og arti-kel 14
om forbud mod diskrimination på grund af bl.a. national oprindelse.

Højesteret udtalte, at straffen på fængsel i 60 dage var fastsat i overensstemmelse med tilken-
degivelserne i forarbejderne og almindelige strafudmålingsprincipper, og at udvisning af T med
indrejseforbud i 6 år ikke var i strid med de gældende regler for udvisning af EU-borgere.   

Spørgsmålet var herefter, om det – navnlig i lyset af Lăcătuș -dommen – var i strid med T’s
rettigheder efter artikel 3, 8, eller 10, eller efter artikel 14 sammenholdt med disse bestemmel-ser
at straffe T som sket ved landsrettens dom.

Højesteret udtalte, at der i Danmark er adgang til offentlig hjælp for personer i nød, og at per-
soner, der opholder sig her i landet, således vil have mulighed for at få opfyldt deres grund-
læggende behov. Når der er en sådan adgang til offentlig hjælp i nødsituationer, var det efter
Højesterets opfattelse usikkert, i hvilket omfang adgangen til at tigge er beskyttet efter Men-
neskerettighedskonventionens artikel 8, stk. 1.   

Efter artikel 8, stk. 2, er et indgreb i udøvelsen af retten til privatliv kun berettiget, hvis det sker i
overensstemmelse med loven og er nødvendigt i et demokratisk samfund f.eks. for at forebygge
uro og beskytte andres rettigheder. Højesteret fandt, at bestemmelsen i straffelo-vens § 197 var
begrundet i legitime hensyn, og det måtte herefter bero på en proportionalitets-afvejning, om
fængselsstraf for tiggeri ville udgøre en krænkelse af retten til privatliv.   

Højesteret udtalte, at der i Danmark som nævnt er adgang til offentlig hjælp for personer i nød,
og at der derfor kun helt undtagelsesvist vil kunne forekomme ekstraordinære tilfælde, hvor den
menneskelige værdighed er truet for en person som følge af, at den pågældende ikke har
tilstrækkelige midler til at dække sine grundlæggende behov. Sådanne ekstraordinære
omstændigheder forelå ikke i T´s sag, og den idømte straf var derfor ikke et uproportionalt
indgreb i hans ret til privatliv, jf. artikel 8, stk. 2.   

Højesteret fandt endvidere, at den idømte fængselsstraf ikke var et uproportionalt indgreb i T´s
ret til ytringsfrihed efter artikel 10. Der forelå heller ikke en krænkelse af Menneskeret-
tighedskonventions artikel 3 om forbud mod umenneskelig eller nedværdigende behandling eller
artikel 14 om forbud mod diskrimination.

Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom.