De appelindstævntes påstand om afvisning af appellantens principale anerkendelsespåstand tages ikke til følge. De appelindstævntes påstand om afvisning af appellant... Vis mere
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Småsag
Sagsemner: Fast Ejendom;
Miljø- og naturbeskyttelse;
Selskaber, fonde og foreninger;

/

HØJESTERETS KENDELSE
afsagt onsdag den 14. juli 2021

Sag BS-5814/2021-HJR

Appellant
(advokat Lars Vindfeldt Skals)

mod

Appelindstævnte 1
og
Appelindstævnte 2
(advokat Søren Egede Schulz for begge)

I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Viborg den 15. juli 2019 (BS-
49841/2018-VIB) og af Vestre Landsrets 14. afdeling den 15. september 2020
(BS-35640/2019-VLR).

I påkendelsen har deltaget tre dommere: Henrik Waaben, Oliver Talevski og Anne
Louise Bormann.

Påstande mv.

I ankestævningen af 10. februar 2021 har Appellant (vejlauget), nedlagt påstand
om, at de indstævnte, Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2, som ejere af
ejendommen Adresse 1, 8600 Silkeborg, Matrikel nr. 1, skal anerkende, at
ejendommen ikke har vejret til den private fællesvej beliggende Matrikel nr. 2.

I ankesvarskriftet af 22. februar 2021 har Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte
2 nedlagt påstand om afvisning af vejlaugets anerkendelsespåstand, subsidiært
stadfæstelse af landsrettens dom.



/

2

I processkrift af 3. marts 2021 har vejlauget fastholdt anerkendelsespåstanden og
nedlagt en ny subsidiær påstand om hjemvisning til landsretten.

I processkrift af 4. marts 2021 har Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2
nedlagt påstand om afvisning af vejlaugets hjemvisningspåstand.

Spørgsmålene om afvisning af vejlaugets principale og subsidiære påstand er
udskilt til særskilt forudgående behandling og afgørelse på skriftligt grundlag.

Sagsfremstilling
Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2 er ejere af ejendommen Adresse 1, 8600
Silkeborg.

Ejendommen Adresse 1 har Matrikel nr. 1, og ligger for enden af den private
fællesvej Vej 1, der har Matrikel nr. 2 og fører til Vej 2, der er den nærmeste
offentlige vej.

I 2017 stiftedes vejlauget Appellant. Efter det oplyste var formålet med stiftelsen
af vejlauget, at der skulle rejses et erstatningskrav for skader på den private
fællesvej mod Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2.

Vejlauget anlagde den 18. december 2018 sag ved byretten med påstand om, at
Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2 skulle anerkende, at de som ejere af
ejen-dommen Adresse 1 ikke havde vejret til den private fællesvej Vej 1.

Ved dom af 15. juli 2019 frifandt byretten Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte
2. Af byrettens begrundelse fremgår bl.a.:

”Det fremgår af lov om private vejrettigheder § 1, stk. 1, at når en vej er
eneste eller væsentligste adgang til en ejendom eller til nogen af dennes
lodder, og vejen er angivet på matrikelkortet, hvis udvisende i det væ-
sentlige stemmer med forholdene i marken, kan retten til denne vej, selv
om den ikke er tinglyst, ikke fortrænges af senere erhververe af ret-
tigheder over den tjenende ejendom ifølge aftale eller retsforfølgning.
Det fremgår af samme lovs § 1, stk. 2, at den, der vil bestride, at der fo-
religger en ret til vejen, når de i stk. 1 nævnte betingelser er til stede, har
bevisbyrden. Lovens § 1 er beskyttelsespræceptiv over for indehavere af
vejrettigheder, og retten skal derfor påse, at bestemmelsen tages i be-
tragtning ved afgørelse om vejrettigheder.

Retten lægger til grund, at Vej 1 er eneste eller væsentligste ad-gang til
Adresse 1, at Vej 1 er angivet på matrikelkortet, og at matrikelkortet i det
væsentligste stemmer overens med forholdene for Vej 1 i marken, og at
Adresse 1's eventuelle vejret til Vej 1



/

3

ikke er tinglyst. Da de sagsøgte gjorde brug af Vej 1 til færdsel til og fra
Adresse 1, forinden sagsøger erhvervede adkomst til Vej 1, kan sagsøger
ikke fortrænge en vejrettighed for Adresse 1 over Vej 1, jf. lov om private
vejrettigheder § 1, stk. 1.

Herefter er der ikke grundlag for at tage stilling til, om der foreligger det
nødvendige procesfællesskab, om sagsøger har løftet bevisbyrden for, at
der ikke foreligger en ret til færdsel på den private fællesvej, jf. lov om
private vejrettigheder § 1, stk. 2, og retten skal ligeledes ikke fo-retage
vurdering i medfør af samme lovs § 2.”

Vejlauget ankede til Vestre Landsret, der ved dom af 15. september 2020 stad-
fæstede byrettens dom. Af landsrettens begrundelse fremgår:

”Vej 1 er noteret i tingbogen med tre ejere, hvoraf de to er afgået ved
døden. Efter det oplyste lægger landsretten til grund, at dødsbo-erne ikke
har udlagt eller overdraget de ideelle anparter af vejen. Efter opførelse af
et hus på de indstævntes ejendom og etablering af indkør-sel til Vej 1 har
den tredje ejer, Person 2, overdraget sin ideelle anpart af vejen til
ejerlavet Appellant.

Efter ejerlavets påstand drejer sagen sig om håndhævelse af ejerret-
tigheder over vejen. Adgangen til at håndhæve ejerrettigheder over en
fast ejendom, som ejes af flere ejere, tilkommer som udgangspunkt ejerne
i forening. Det følger heraf, at et søgsmål med det formål at håndhæve
ejerrettighederne alene kan anlægges af ejerne i forening. Ef-ter det
oplyste blev ejerlavet stiftet med henblik på at opnå erstatning for
skaderne på vejen efter byggeriet. Købesummen for Person 2's ideelle
anpart af vejen udgjorde alene 10 kr.

Under disse omstændigheder er der ikke grundlag for at fravige ud-
gangspunktet om, at der foreligger et nødvendigt procesfællesskab mel-
lem ejerne af vejen.

Med denne begrundelse stadfæster landsretten herefter byrettens dom.”

Vejlauget ansøgte herefter Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at anke
landsrettens dom til Højesteret.

Den 22. januar 2021 meddelte Procesbevillingsnævnet tilladelse til at anke dom-
men. Det hedder i tilladelsen:

"Procesbevillingsnævnet meddeler herved i medfør af retsplejelovens



/

 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

4
           
 
 
           § 371, stk. 1, 2. pkt., Appellant tilladelse til anke til
           Højesteret af en dom, der er afsagt af Vestre Landsret den 15. september
           i en sag mellem Appellant på den ene side og Appelindstævnte 1 og
           Appelindstævnte 2 på den anden side."

Parternes synspunkter
Vejlauget Appellant har til støtte for realitetsbehandling af
anerkendelsespåstanden anført navnlig, at landsretten ved at tage stilling til
spørgs-målet om nødvendigt procesfællesskab har realitetsbehandlet sagen,
hvilket også ses af, at landsretten ikke har afvist sagen, men har afsagt frifindende
dom. Højesteret kan således foretage realitetsbehandling af sagen.

Heller ikke det forhold, at spørgsmålet om nødvendigt procesfællesskab i an-
søgningen til Procesbevillingsnævnet er fremhævet som et principielt spørgs-mål i
sagen, kan føre til, at Højesteret er afskåret fra at realitetsbehandle aner-
kendelsespåstanden, da anketilladelsen er givet uden en begrænsning efter
retsplejelovens § 371, stk. 1, 3. pkt.

Til støtte for realitetsbehandling af hjemvisningspåstanden er det anført, at
hjemvisningspåstanden er nedlagt rettidigt, og i øvrigt, at anerkendelsespåstan-
den i ankestævningen må anses for – ”som det mindre i det mere” – at inde-
holde en påstand om hjemvisning.

Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2 har til støtte for påstan-den om
afvisning af vejlaugets anerkendelsespåstand anført navnlig, at lands-retten ikke
har taget stilling til sagens realitet, og at anerkendelsespåstanden så-ledes burde
have været nedlagt som hjemvisningspåstand.

Af vejlaugets ansøgning til Procesbevillingsnævnet om anketilladelse fremgår
endvidere, at anken alene skulle angå en prøvelse af landsrettens afgørelse om
nødvendigt procesfællesskab – og ikke en prøvelse af sagens realitet vedrø-rende
vejret. Procesbevillingsnævnets anketilladelse må herefter fortolkes såle-des, at
der alene er givet tilladelse til at anke med påstand om hjemvisning.

Til støtte for påstanden om afvisning af vejlaugets hjemvisningspåstand er det
gjort gældende, at hjemvisningspåstanden ikke er nedlagt rettidigt, da den er
nedlagt mere end fire uger efter, at Procesbevillingsnævnet meddelte vejlauget
tilladelse til at anke landsrettens dom, jf. retsplejelovens § 372, stk. 2, og at
vejlaugets anerkendelsespåstand i ankestævningen ikke kan anses for at have
indeholdt en påstand om hjemvisning ”som det mindre i det mere” .

Højesterets begrundelse og resultat
Appellant (vejlauget) har i ankestævningen for Højesteret ned-lagt en principal
påstand om, at Appelindstævnte 1 og



/

5

Appelindstævnte 2 skal anerkende, at de som ejere af ejendommen Adresse 1 i By
ved Silkeborg ikke har vejret til en nærmere angivet privat fællesvej. Vejlauget
har nedlagt en subsidiær påstand om, at sagen hjemvises til landsretten.
Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2 har over for begge vejlaugets påstande
nedlagt påstand om afvisning, og spørgsmålet om afvisning er udskilt til særskilt
behandling.

Vejlaugets principale anerkendelsespåstand svarer til den påstand, som vejlau-get
nedlagde i byret og landsret. I byretten blev Appelindstævnte 1 og
Appelindstævnte 2 frifundet med den begrundelse, at de havde en vej-rettighed
over den omhandlede private fællesvej. I landsretten blev frifindelsen i
overensstemmelse med et anbringende herom, som Appelindstævnte 1 og
Appelindstævnte 2 havde gjort gældende såvel i byret som landsret, stadfæstet
med den begrundelse, at der forelå et nødvendigt procesfælleskab mellem de tre
ejere af den private fællesvej, og at dødsboerne efter to af ejerne ikke havde
udlagt eller overdraget deres ideelle anpart til vejlauget.

Spørgsmålet om nødvendigt procesfællesskab var efter de foreliggende oplys-
ninger omdrejningspunktet for vejlaugets ansøgning til Procesbevillingsnæv-net.
Uanset dette begrænsede Procesbevillingsnævnet ikke i medfør af retspleje-lovens
§ 371, stk. 1, vejlaugets anketilladelse således, at det alene er spørgsmålet om
nødvendigt procesfælleskab, som er til prøvelse for Højesteret. Højesteret finder,
at der ikke er grundlag for at afvise vejlaugets principale anerkendelses-påstand.

Vejlaugets subsidiære påstand om hjemvisning til landsretten blev nedlagt i et
processkrift under skriftvekslingen for Højesteret og er foranlediget af, at
Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2 i ankesvarskriftet nedlagde påstand om
afvisning af vejlaugets principale anerkendelsespåstand. Højesteret tillader, at
hjemvisningspåstanden tages i betragtning, og tager derfor ikke Appelindstævnte
1 og Appelindstævnte 2's afvisningspåstand til følge, jf. retsplejelovens § 383, stk.
1.

THI BESTEMMES:

Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2's påstand om afvisning af Appellants
principale anerkendelsespåstand tages ikke til følge.

Appelindstævnte 1 og Appelindstævnte 2's påstand om afvisning af Appellants
subsidiære hjemvisningspåstand tages ikke til følge.



/