Landsrettens kendelser om fortsat varetægtsfængsling in absentia i Marokko stadfæstes
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Grundlovssag
Sagsemner: Efterforskning og straffeproces;
Internationalt samarbejde;

Varetægtsfængsling in absentia  

Sag 18/2021 og 41/2021

Kendelse afsagt 26. august 2022   

Anklagemyndigheden
mod
T

Betingelserne for fortsat varetægtsfængsling in absentia i Marokko var opfyldt  

T blev i august 2019 varetægtsfængslet in absentia af byretten, da han var mistænkt for at have en
central rolle i driften af en ulovlig fildelingstjeneste. T blev i oktober 2020 anholdt i Marokko og vare-
tægtsfængslet. De danske myndigheder fremsatte herefter en anmodning om at få ham udleveret til
retsforfølgning i Danmark, hvilket skete den 17. marts 2021.   

Inden udleveringen fandt sted, tog landsretten to gange stilling til, om der var grundlag for fortsat
varetægtsfængsling. Det skete ved kendelse af 30. december 2020 og 4. marts 2021.

Sagerne for Højesteret angik, om betingelserne for fortsat varetægtsfængsling in absentia var opfyldt
ved landsrettens to kendelser.   

Kendelsen af 30. december 2020  
Højesteret tiltrådte, at fængslingsbetingelserne i retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1, var opfyldt, da der
efter en samlet vurdering af T ’ s forhold og forventede straf var bestemte grunde til at antage, at han
ville unddrage sig strafforfølgning, hvis han blev løsladt. Højesteret lagde i den forbindelse navnlig
vægt på, at T var begæret udleveret til Danmark, og at han på tidspunktet for landsrettens kendelse
havde boet og primært opholdt sig i Marokko gennem en længere årrække.   

Højesteret tiltrådte endvidere, at fængslingsbetingelserne i retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 3, var
opfyldt. På daværende tidspunkt udestod afhøringer af såvel T som andre mistænkte, ligesom det var
oplyst, at dansk politi afventede de marokkanske myndigheders bistand til ransagning af T ’ s bopæl i
Marokko. Der var derfor bestemte grunde til at antage, at T ville vanskeliggøre forfølgningen i sagen
ved bl.a. at fjerne spor og påvirke andre.

T havde oplyst de danske myndigheder om, at han kort tid inden varetægtsfængslingen i oktober 2020
havde haft en hjerneblødning, og at han fik en ny hjerneblødning kort efter varetægtsfængslingen. T
gjorde på den baggrund gældende, at hans helbredstilstand burde have ført til løsladelse.   

Det fremgik af sagen, at de danske myndigheder under varetægtsfængslingen i Marokko løbende havde
direkte kontakt med T og fængslets direktør med henblik på at sikre, at T regelmæssigt blev undersøgt
og modtog passende behandling.   

Da T på tidspunktet for landsrettens kendelse af 30. december 2020 havde været varetægtsfængslet i ca.
3 måneder, kunne fortsat varetægtsfængsling ikke antages at stå i misforhold til den straf, der kunne
forventes i sagen. Højesteret tiltrådte på den baggrund og af de grunde, som landsretten havde anført, at
den fortsatte varetægtsfængsling ved kendelse af 30. december 2020 ikke var i strid med retsplejelovens
§ 762, stk. 3.   

Kendelsen af 4. marts 2021  
Højesteret fandt, at de omstændigheder, der var anført som grundlag for at antage, at T på tidspunktet
for kendelsen af 30. december 2020 ville unddrage sig forfølgningen, hvis han blev løsladt, stadig var



 

til stede den 4. marts 2021. Endvidere var der fortsat bestemte grunde til at antage, at han ville
vanskeliggøre forfølgningen i sagen ved bl.a. at fjerne spor og påvirke andre. Højesteret tiltrådte derfor,
at fængslingsbetingelserne i retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1 og 3, var opfyldt.   

Det fremgik af sagen bl.a., at T ’ s helbredstilstand fortsat løbende blev tilset og behandlet af
sundhedsfaglige personer i fængslet, og at ambassaden jævnligt besøgte ham.   

T havde på tidspunktet for landsrettens kendelse af 4. marts 2021 været varetægtsfængslet i ca. 5
måneder. Højesteret fandt herefter, at fortsat varetægtsfængsling ikke kunne antages at stå i misforhold
til den straf, der kunne forventes idømt i sagen. Højesteret tiltrådte på den baggrund og af de grunde,
som landsretten havde anført, at den fortsatte varetægtsfængsling ved kendelse af 4. marts 2021 ikke
var i strid med retsplejelovens § 762, stk. 3.

Landsretten var nået til samme resultat.