Sagen handler om sagsøgtes opretholdelse af logningsbekendtgørelsen (bkg. nr. 988 af 28. september 2006). Opretholdelsen er i strid med EU-retten og menneskerettighederne.... Vis mere
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: EU;
Menneskerettigheder;
Retspleje og civilproces;
Statsforfatningsret;

/

ØSTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 29. juni 2021

Sag BS-36799/2018-OLR
(16. afdeling)

Foreningen imod Ulovlig Logning
(advokat Martin von Haller Grønbæk
v/ advokat Julie Bak-Larsen iht. proceduretilladelse)

mod

Justitsminister Sagsøgte
Justitsministeriet
(advokat Rass Holdgaard)

Landsdommerne Dorthe Wiisbye, Janni Christoffersen og Kristian Porsager Sei-
erøe har deltaget i sagens afgørelse.

Sagens baggrund og parternes påstande
Sagen drejer sig i første række om, hvorvidt bekendtgørelse nr. 988 af 28. sep-
tember 2006 om udbydere af elektroniske kommunikationsnets og elektroniske
kommunikationstjenesters registrering og opbevaring af oplysninger om tele-trafik
med senere ændring (herefter ”logningsbekendtgørelsen”) er ugyldig, fordi den er i
strid med EU-retten.

Sagen handler dernæst om, hvorvidt sagsøgte har sikret, at en sådan ugyldig
retstilstand er bragt til ophør hurtigst muligt.

Logningsbekendtgørelsen er udstedt med hjemmel i retsplejelovens § 786, stk. 4 og
7, og indeholder bl.a. bestemmelser om teleselskabernes pligt til at foretage generel
og udifferentieret registrering og opbevaring af en række oplysninger i relation til al
brug af fastnet- og mobiltelefoni, beskedtjenester, placering af mo-



/

2

bile enheder, opkaldstidspunkt og varighed samt enkeltbrugeres adgang til in-
ternettet (alt i det følgende benævnt logning). Udbydere af elektronisk telekom-
munikation, der er omfattet af bekendtgørelsen, skal foretage logning af trafik-data
som fastsat, men ikke af selve indholdet af tale-, billed- og tekstkommuni-kation.
Overtrædelse af handlepligterne i logningsbekendtgørelsen kan medfø-re bødestraf.

Sagen er anlagt af en forening stiftet til formålet, og sagsanlægget skal ses på
baggrund af to domme afsagt af EU-Domstolen, henholdsvis den 8. april 2014 i de
forenede sager C-293/12 og C-594/12 (Digital Rights Ireland m.fl.)(herefter Digital
Rights-dommen) og den 21. december 2016 i de forenede sager C-203/15 og C-
698/15 (Tele2 Sverige AB og Watson m.fl.) (herefter Tele2-dommen). Ved Digital
Rights-dommen blev et EU-direktiv om logning, direktiv 2006/24/EF af 15. marts
2006, kendt ugyldigt. Ved Tele 2-dommen fastslog EU-Domstolen, at artikel 15,
stk. 1, i e-databeskyttelsesdirektivet, direktiv 2002/58/EF af 12. juli 2002,
sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i EU's Charter om
Grundlæggende Rettigheder er til hinder for en national lovgivning, der med
henblik på bekæmpelse af kriminalitet fastsætter en generel og udifferenti-eret
lagring af samtlige trafikdata og lokaliseringsdata vedrørende samtlige abonnenter
og registrerede brugere i forbindelse med samtlige midler til elek-tronisk
kommunikation.

Sagen er anlagt den 1. juni 2018 ved Københavns Byret, som ved kendelse af 28.
september 2018 henviste sagen til behandling ved landsretten efter retspleje-lovens
§ 226, stk. 1.

Sagen har efter henvisningen til landsretten været udsat på EU-Domstolens af-
gørelse i de forenede sager C-511/18, C-512/18 og C-520/18 (La Quadrature du Net
m.fl.) (herefter La Quadrature-dommen), som angår yderligere præjudiciel-le
spørgsmål vedrørende medlemsstaternes adgang til at give teleudbydere på-læg om
at foretage logning, herunder af hensyn til den nationale sikkerhed. EU-Domstolen
afsagde dom i de nævnte forenede sager den 6. oktober 2020.

Sagsøger, Foreningen imod Ulovlig Logning, har over for sagsøgte, justitsmini-ster
Sagsøgte, nedlagt følgende anerkendelsespåstande:

1) Bekendtgørelse nr. 988 af 28. september 2006 om udbydere af elektro-
niske kommunikationsnets og elektroniske kommunikationstjenesters
registrering og opbevaring af oplysninger om teletrafik er ugyldig;

og

2) Sagsøgte har ikke sikret, at den ugyldige retstilstand fra bekendtgø-relse
nr. 988 af 28. september 2006 om udbydere af elektroniske kom-
munikationsnets og elektroniske kommunikationstjenesters registrering og
opbevaring af oplysninger blev bragt til ophør hurtigst muligt.



/

3

Sagsøgeren har anført, at påstandene er sideordnede.

Sagsøgte, justitsminister Sagsøgte, har over for begge foreningens på-stande påstået
frifindelse.

Sagsfremstilling
Retsplejelovens § 786, stk. 4, har følgende ordlyd:

”Stk. 4. Det påhviler udbydere af telenet eller teletjenester at foretage
registrering og opbevaring i 1 år af oplysninger om teletrafik til brug for
efterforskning og retsforfølgning af strafbare forhold. Justitsministeren
fastsætter efter forhandling med erhvervsministeren nærmere regler om
denne registrering og opbevaring.”

Bestemmelsen blev indsat i retsplejeloven ved ændringslov nr. 378 af 6. juni 2002.
Loven gennemførte FN-konventionen til bekæmpelse af finansiering af terrorisme,
FN's Sikkerhedsråds resolution nr. 1373 (2001) samt nogle øvrige initiativer til
bekæmpelse af terrorisme m.v. (Anti-terrorpakke I).

Af bemærkningerne til det lovforslag (L 35 af 13. december 2001), der førte til
vedtagelsen af ændringsloven, fremgår bl.a. følgende:

”Med henblik på at styrke politiets efterforskningsmuligheder foreslås en
bestemmelse i retsplejelovens § 786, hvorefter teleselskaber og inter-
netudbydere skal registrere og opbevare (»logge«) de oplysninger om tele-
og internetkommunikation, der er relevante for politiets indgreb i
meddelelseshemmeligheden mv. Der er alene tale om registrering og
opbevaring af trafikdata og ikke af selve indholdet af kommunikatio-nen.
De nærmere regler om denne logning fastsættes af justitsministe-ren efter
forhandling med ministeren for videnskab, teknologi og ud-vikling og i
øvrigt efter dialog med branchen.

Denne del af lovforslaget er delvis udformet på grundlag af betænkning nr.
1377/1999 om børnepornografi og IT-efterforskning. Betænkningen er
afgivet af Justitsministeriets udvalg om økonomisk kriminalitet og
datakriminalitet (»Brydensholt-udvalget«), der påpeger et behov for, at
internetudbydere forpligtes til at logge data om internettrafik.”

Ændringsloven indeholdt i § 8 en bestemmelse, der forpligtede justitsministe-ren til
at fremsætte forslag om revision af bestemmelsen senest i folketingsåret 2005-06.

I 2006 blev revisionsbestemmelsen ændret således, at fristen for justitsministe-ren
til at fremsætte lovforslag om revision blev udskudt til folketingsåret 2009-10. Det
fremgår af bemærkningerne til det lovforslag (L 217 af 31. marts 2006), der førte til
ændringen, bl.a., at den bekendtgørelse om logning, der var forud-sat udstedt i
medfør af bestemmelsen i retsplejelovens § 786, stk. 4, 2. pkt., hav-



/

4

de måttet afvente udfaldet af forhandlinger i EU om udstedelsen af et direktiv om
logning.

Den 15. marts 2006 udstedte Europa-Parlamentet og Rådet direktiv 2006/24/EF
(logningsdirektivet) om lagring af data genereret eller behandlet i forbindelse med
tilvejebringelse af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstje-nester
eller elektroniske kommunikationsnet og om ændring af e-databeskyt-
telsesdirektivet (direktiv 2002/58/EF). Direktivet, der har til formål at harmoni-sere
medlemsstaternes bestemmelser om logning med henblik på at sikre, at der er
adgang til teledata i forbindelse med efterforskning, afsløring og retsforfølg-ning af
grov kriminalitet, indeholder bestemmelser om bl.a. lagringspligt, lag-ringsperiode,
adgang og databeskyttelse. Direktivet, der havde gennemførelses-frist den 15.
september 2007, indeholder i artikel 14 en bestemmelse, hvorefter Kommissionen
senest den 15. september 2010 skulle forelægge Europa-Parla-mentet og Rådet en
evaluering af direktivets anvendelse, virkninger mv. med henblik på at fastslå, om
det var nødvendigt at ændre direktivet.

Logningsbekendtgørelsen, som er genstand for den foreliggende sag, trådte i kraft
den 15. september 2007. Ved bekendtgørelsen blev væsentlige dele af log-
ningsdirektivet gennemført i dansk ret.

Bekendtgørelsen blev ændret i 2014, hvor reglerne om såkaldt sessionslogning
(logning af en række forbindelsesoplysninger om internettrafik) blev ophævet.

Af logningsbekendtgørelsen fremgår bl.a.:

”Kapitel 1

FORMÅL OG ANVENDELSESOMRÅDE

§ 1. Udbydere af elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester til
slutbrugere skal foretage registrering og opbevaring af oplysninger om
teletrafik, der genereres eller behandles i udbyderens net, således at dis-se
oplysninger vil kunne anvendes som led i efterforskning og retsfor-
følgning af strafbare forhold.

§ 2. Bekendtgørelsen finder ikke anvendelse for transport af radio- og
tv-programmer.

§ 3. Bekendtgørelsen finder ikke anvendelse for andelsforeninger,
ejerforeninger, antenneforeninger og lignende foreninger eller sammen-
slutninger heraf, der inden for foreningen eller sammenslutningen ud-byder
elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester til færre end 100 enheder.

Kapitel 2

REGISTRERINGS- OG OPBEVARINGSPLIGT



/

5

§ 4. En udbyder af elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester til
slutbrugere skal registrere følgende oplysninger om fastnet- og mobilte-
lefoni samt SMS-, EMS- og MMS-kommunikation:

1) opkaldende nummer (A-nummer) samt navn og adresse på
abonnenten eller den registrerede bruger,

2) opkaldte nummer (B-nummer) samt navn og adresse på abon-
nenten eller den registrerede bruger,

3) ændring af opkaldte nummer (C-nummer) samt navn og adresse på
abonnenten eller den registrerede bruger,

4) kvittering for modtagelse af meddelelser,
5) identiteten på det benyttede kommunikationsudstyr (IMSI- og

IMEI-numre),
6) den eller de celler en mobiltelefon er forbundet til ved kommuni-

kationens start og afslutning, samt de tilhørende masters præcise
geografiske eller fysiske placering på tidspunktet for kommuni-
kationen,

7) tidspunktet for kommunikationens start og afslutning og
8) tidspunktet for første aktivering af anonyme tjenester (taletids-

kort).

§ 5. En udbyder af elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester til
slutbrugere skal registrere følgende oplysninger om en brugers adgang til
internettet:

1) den tildelte brugeridentitet,
2) den brugeridentitet og det telefonnummer, som er tildelt kom-

munikationer, der indgår i et offentligt elektronisk kommunika-
tionsnet,

3) navn og adresse på den abonnent eller registrerede bruger, til hvem
en internetprotokol-adresse, en brugeridentitet eller et tele-
fonnummer var tildelt på kommunikationstidspunktet og

4) tidspunktet for kommunikationens start og afslutning.
Stk. 2. Udbydere af elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester til

slutbrugere, der udbyder trådløs adgang til internettet, skal endvidere
registrere oplysninger om det lokale netværks præcise geografiske eller
fysiske placering samt identiteten på det benyttede kommunikationsud-styr.

§ 6. Udover de i § 5 nævnte oplysninger skal en udbyder af elektroni-
ske kommunikationsnet eller -tjenester til slutbrugere registrere følgen-de
oplysninger om egne e-mail-tjenester:

1) afsendende e-mail-adresse og
2) modtagende e-mail-adresse.

Stk. 2. For så vidt angår oplysninger om kommunikation foretaget ved
brug af udbyderens egne internettelefoni-tjenester, skal de i § 5, stk. 1,
nævnte oplysninger registreres.

§ 7. Kan de i §§ 4 - 6 nævnte oplysninger registreres af flere udbydere
af elektroniske kommunikationsnet eller -tjenester til slutbrugere, skal
oplysningerne registreres og opbevares af mindst én af udbyderne.

§ 8. Registrering og opbevaring af de i §§ 4 - 6 nævnte oplysninger
kan efter aftale med udbyderen af elektroniske kommunikationsnet el-



/

6

ler -tjenester til slutbrugere på dennes vegne foretages af en anden ud-
byder eller af en tredjemand.

§ 9. De i medfør af §§ 4 - 6 registrerede oplysninger skal opbevares i 1
år.

Kapitel 3

STRAF

§ 10. Overtrædelse af §§ 4 - 6 og 9 straffes med bøde.
Stk. 2. Der kan pålægges selskaber m.v. (juridiske personer) stra-

fansvar efter reglerne i straffelovens 5. kapitel.”

Udbyderne skal hverken efter loven eller bekendtgørelsen registrere eller opbe-vare
indholdet af kommunikation, hverken i forbindelse med brug af telefon, internettet
eller udbyderens egne kommunikationstjenester.

Ved lov nr. 650 af 15. juni 2010 blev revisionen af bestemmelsen i retspleje-lovens
§ 786, stk. 4, på ny udskudt – denne gang til folketingsåret 2011-12. Af
bemærkningerne til det lovforslag (L 180 af 24. marts 2010), der førte til udsky-
delsen, fremgår bl.a., at denne var begrundet i, at en ændring af de danske log-
ningsregler burde ske i lyset af resultatet af et igangværende arbejde i EU-regi med
evalueringen af logningsdirektivet .

Med ikrafttrædelsen af lov nr. 573 af 18. juni 2012 blev revisionen atter udskudt, nu
til folketingsåret 2012-13. På ny blev der i bemærkningerne til lovforslaget (L 53 af
14. december 2011) henvist til det igangværende arbejde med revision af
logningsdirektivet, der på dette tidspunkt endnu ikke var afsluttet.

Ved lov nr. 635 af 12. juni 2013 blev revisionen yderligere udskudt, nu til folke-
tingsåret 2014-15, hvilket ifølge bemærkningerne til lovforslaget (L 142 af 6. fe-
bruar 2013) skyldtes, at den omtalte ændring af logningsdirektivet fortsat ikke var
gennemført. Forsinkelsen med ændringen af EU’s logningsdirektiv hang ifølge
bemærkningerne sammen med forhandlingerne om et forslag til en gene-rel
databeskyttelsesforordning, der indebar en stillingtagen til samspillet med
logningsreglerne.

Den 8. april 2014 afsagde EU-Domstolen Digital Rights-dommen. Ved dommen
kendtes logningsdirektivet ugyldigt. I dommen hedder det bl.a.:

”Om de præjudicielle spørgsmål

Det andet spørgsmål, litra b)-d), i sag C-293/12 og det første spørgsmål i
sag C-594/12



/

7

23      Med det andet spørgsmål, litra b)-d), i sag C-293/12 og det første
spørgsmål i sag C-594/12, som behandles samlet, anmoder de forelæg-
gende retter nærmere bestemt Domstolen om at bedømme gyldighe-den af
direktiv 2006/24 i lyset af chartrets artikel 7, 8 og 11.

Relevansen af chartrets artikel 7, 8 og 11 i relation til spørgsmålet om
gyldigheden af direktiv 2006/24

24      Det fremgår af artikel 1 i direktiv 2006/24 og af 4., 5., 7.-11., 21. og
22. betragtning hertil, at hovedformålet med dette direktiv er at har-
monisere medlemsstaternes bestemmelser om de pligter, der er pålagt
udbydere af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjene-ster
eller af et offentligt kommunikationsnet, for så vidt angår lagring af visse
data, der genereres eller behandles af disse udbydere, med henblik på at
sikre, at der er adgang til disse data i forbindelse med forebyggelse,
efterforskning, afsløring og retsforfølgning af grov krimi-nalitet, såsom
organiseret kriminalitet og terrorisme, under overholdel-se af de
rettigheder, som er fastslået i chartrets artikel 7 og 8.

25      Den pligt, der i henhold til artikel 3 i direktiv 2006/24 er pålagt
udbydere af offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjene-ster
eller af et offentligt kommunikationsnet til at lagre de data, som er
opregnet i direktivets artikel 5, med henblik på i påkommende tilfælde at
gøre dem tilgængelige for de kompetente nationale myndigheder, rejser en
række spørgsmål vedrørende beskyttelsen af såvel privatliv som
kommunikation, som er fastslået i chartrets artikel 7, beskyttelsen af
personoplysninger i henhold til chartrets artikel 8 samt respekten for
ytringsfriheden, som er sikret ved chartrets artikel 11.

26      I denne henseende bemærkes, at de data, som udbydere af offent-ligt
tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester eller af et of-fentligt
kommunikationsnet i henhold til artikel 3 og 5 i direktiv 2006/24 skal
lagre, bl.a. er data, der er nødvendige for at spore og iden-tificere kilden til
en kommunikation og dens bestemmelsessted, fastslå en kommunikations
dato, klokkeslæt, varighed og type, identificere brugernes
kommunikationsudstyr og foretage en lokalisering af mobilt udstyr, dvs.
data, der bl.a. omfatter navn og adresse på abonnenten el-ler den
registrerede bruger, telefonnummer på den, der foretager opkaldet, og det
kaldte nummer samt for internettjenester en IP-adres-se. Disse data gør det
bl.a. muligt at få kendskab til, med hvilken per-son og ved hjælp af hvilket
kommunikationsmiddel en abonnent eller registreret bruger har
kommunikeret, samt at tidsfæste kommunikatio-nen og identificere det
sted, hvorfra den har fundet sted. Desuden gør de det muligt at være
bekendt med hyppigheden af abonnentens eller den registrerede brugers
kommunikation med bestemte personer i en given periode.

27      Disse data vil tilsammen kunne gøre det muligt at drage meget
præcise slutninger vedrørende privatlivet for de personer, hvis data er
blevet lagret, såsom vaner i dagligdagen, midlertidige eller varige op-
holdssteder, daglige eller andre rejser, hvilke aktiviteter der udøves, disse
personers sociale relationer og de sociale miljøer, de frekventerer.



/

8

28      Selv om direktiv 2006/24, som det fremgår af dets artikel 1, stk. 2,
og artikel 5, stk. 2, ikke tillader lagring af indholdet af elektroniske
kommunikationer, herunder oplysninger, der er indhentet over et elek-
tronisk kommunikationsnet, er det på denne baggrund ikke udelukket, at
den omhandlede lagring af data kan have indvirkning på abonnen-ters og
registrerede brugeres brug af de kommunikationsmidler, som er omfattet af
dette direktiv, og dermed på disse personers udøvelse af deres
ytringsfrihed, som er sikret ved chartrets artikel 11.

29      Lagring af data med henblik på, at de kompetente nationale myn-
digheder eventuelt kan få adgang hertil, som omhandlet i direktiv 2006/24,
vedrører direkte og specifikt privatlivet og dermed de rettig-heder, som er
sikret ved chartrets artikel 7. Herudover er en sådan lag-ring af data tillige
omfattet af chartrets artikel 8, idet den udgør be-handling af
personoplysninger i denne artikels forstand og derfor nød-vendigvis skal
opfylde de krav vedrørende beskyttelse af sådanne op-lysninger, der følger
af denne artikel (dom Volker und Markus Schecke og Eifert, C-92/09 og C-
93/09, EU:C:2010:662, præmis 47).

30      Selv om de præjudicielle forelæggelser i de foreliggende sager
navnlig rejser det principielle spørgsmål om, hvorvidt abonnenters og
registrerede brugeres data under hensyn til chartrets artikel 7 kan lag-res,
vedrører de også spørgsmålet, om direktiv 2006/24 opfylder de krav til
beskyttelse af personoplysninger, som følger af chartrets artikel 8.

31      På baggrund af de ovenstående betragtninger skal der med hen-blik
på at besvare det andet spørgsmål, litra b)-d), i sag C-293/12 og det første
spørgsmål i sag C-594/12 foretages en bedømmelse af gyldighe-den af
direktivet under hensyn til chartrets artikel 7 og 8.

Spørgsmålet, om der foreligger et indgreb i de rettigheder, som er fast-slået
i chartrets artikel 7 og 8

32      Som generaladvokaten har påpeget i navnlig punkt 39 og 40 i for-
slaget til afgørelse, indebærer direktiv 2006/24, idet det foreskriver lag-
ring af de i direktivets artikel 5, stk. 1, opregnede data, og idet det tilla-der,
at de kompetente nationale myndigheder får adgang til disse data, en
fravigelse af den ordning, som er indført ved direktiv 95/46 og 2002/58
med henblik på at beskytte retten til respekt for privatlivet, for så vidt
angår behandling af personoplysninger inden for den elektroni-ske
kommunikationssektor, idet de sidstnævnte direktiver foreskriver
kommunikationshemmelighed og fortrolighed af trafikdata samt pligt til at
slette disse data eller anonymisere dem, når de ikke længere er nødvendige
for fremføringen af kommunikationen, medmindre – og kun så længe – de
er nødvendige for faktureringen.

33      Ved afgørelsen af, om der foreligger et indgreb i den grundlæg-
gende ret til respekt for privatlivet, er det uden betydning, om de vide-
regivne oplysninger er følsomme oplysninger, eller om indgrebet har
medført eventuelle ubehageligheder for de berørte (jf. i denne retning dom
Österreichischer Rundfunk m.fl., C-465/00, C-138/01 og C-139/01,
EU:C:2003:294, præmis 75).



/

9

34      Heraf følger, at den pligt, der i henhold til artikel 3 og 6 i direktiv
2006/24 er pålagt udbydere af offentligt tilgængelige elektroniske kom-
munikationstjenester eller af et offentligt kommunikationsnet til i et
nærmere bestemt tidsrum at lagre data vedrørende en persons privat-liv og
kommunikation som dem, der er omhandlet i dette direktivs ar-tikel 5, i sig
selv udgør et indgreb i de rettigheder, som er sikret ved chartrets artikel 7.

35      Desuden udgør de kompetente nationale myndigheders adgang til
disse data et yderligere indgreb i denne grundlæggende ret (jf. for så vidt
angår EMRK’s artikel 8 Den Europæiske Menneskerettighedsdom-stols
domme, Leander mod Sverige, 26.3.1987, serie A, nr. 116, § 48, og Rotaru
mod Rumænien (Storkammeret), nr. 28341/95, § 46, ECHR 2000-V, samt
Weber og Saravia mod Tyskland (afgørelse), nr. 54934/00, § 79, ECHR
2006-XI). Artikel 4 og 8 i direktiv 2006/24, der fastsætter regler om de
kompetente nationale myndigheders adgang til dataene, indebærer derfor
også et indgreb i de rettigheder, som er sikret ved chartrets artikel 7.

36      Direktiv 2006/24 indebærer ligeledes et indgreb i den grundlæg-
gende ret til beskyttelse af personoplysninger, som er sikret ved chart-rets
artikel 8, eftersom det foreskriver en behandling af personoplys-ninger.

37      Det må fastslås, at det indgreb i de grundlæggende rettigheder, der er
fastslået i chartrets artikel 7 og 8, som direktiv 2006/24 indebæ-rer, således
som generaladvokaten også har anført i navnlig punkt 77 og 80 i forslaget
til afgørelse, er meget vidtrækkende og må anses for at være af særligt
alvorlig karakter. Den omstændighed, at lagringen af data og den
efterfølgende anvendelse af dem finder sted, uden at abon-nenten eller den
registrerede bruger oplyses herom, er desuden, som generaladvokaten har
anført i punkt 52 og 72 i forslaget til afgørelse, egnet til at skabe en følelse
hos de berørte personer af, at deres privat-liv er genstand for konstant
overvågning.

Spørgsmålet, om indgrebet i de rettigheder, som er sikret ved chartrets
artikel 7 og 8, er begrundet

38      I henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, skal enhver begrænsning i
udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, være
fastlagt i lovgivningen og respektere disse rettigheders og frihe-ders
væsentligste indhold, og der kan under iagttagelse af proportiona-
litetsprincippet kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødven-dige
og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen,
eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og frihe-der.

39      Hvad angår det væsentligste indhold af den grundlæggende ret til
respekt for privatlivet og de øvrige rettigheder, som er fastslået i chartrets
artikel 7, må det fastslås, at selv om den lagring af data, som foreskrives i
direktiv 2006/24, udgør et særlig alvorligt indgreb i disse rettigheder, er det
ikke af en sådan art, at det indebærer en krænkelse af det væsentligste
indhold af disse rettigheder, eftersom direktivet, så-



/

10

ledes som det fremgår af dets artikel 1, stk. 2, ikke giver adgang til at gøre
sig bekendt med selve indholdet af de elektroniske kommunika-tioner.

40      Denne lagring af data vil heller ikke kunne indebære en krænkel-se
af det væsentligste indhold af den grundlæggende ret til beskyttelse af
personoplysninger, som er fastslået i chartrets artikel 8, eftersom ar-tikel 7
i direktiv 2006/24 indeholder en regel om databeskyttelse og da-
tasikkerhed, hvorefter udbydere af offentligt tilgængelige elektroniske
kommunikationstjenester eller af et offentligt kommunikationsnet med
forbehold af bestemmelser vedtaget i medfør af direktiv 95/46 og 2002/52
skal respektere visse principper for databeskyttelse og datasik-kerhed, i
overensstemmelse med hvilke medlemsstaterne sikrer, at der iværksættes
de fornødne tekniske og organisatoriske foranstaltninger mod hændelig
eller ulovlig tilintetgørelse eller hændeligt tab eller for-ringelse af data.

41      Med hensyn til spørgsmålet, om det nævnte indgreb forfølger et mål
af almen interesse, bemærkes, at selv om direktiv 2006/24 er til-tænkt at
harmonisere medlemsstaternes bestemmelser om de pligter, der er pålagt
de nævnte udbydere for så vidt angår lagring af visse da-ta, der genereres
eller behandles af dem, er det materielle mål med det-te direktiv, således
som det fremgår af dets artikel 1, stk. 1, at sikre, at der er adgang til disse
data i forbindelse med efterforskning, afsløring og retsforfølgning af grov
kriminalitet som defineret af de enkelte medlemsstater i deres nationale
lovgivning. Det materielle mål med dette direktiv er derfor at bidrage til
bekæmpelsen af grov kriminalitet og dermed i sidste ende til den offentlige
sikkerhed.

42      Det fremgår af Domstolens praksis, at bekæmpelsen af interna-tional
terrorisme med henblik på opretholdelse af international fred og sikkerhed
udgør et mål for EU af almen interesse (jf. i denne retning domme Kadi og
Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen, C-
402/05 P og C-415/05 P, EU:C:2008:461, præmis 363, og Al-Aqsa mod
Rådet, C-539/10 P og C-550/10 P, EU:C:2012:711, præ-mis 130). Det
samme gælder for bekæmpelsen af grov kriminalitet med henblik på at
sikre den offentlige sikkerhed (jf. i denne retning dom Tsakouridis, C-
145/09, EU:C:2010:708, præmis 46 og 47). I øvrigt be-mærkes i denne
henseende, at chartrets artikel 6 fastslår, at enhver har ret til ikke alene
frihed, men også sikkerhed.

43      I denne henseende fremgår det af syvende betragtning til direk-tiv
2006/24, at Rådet (retlige og indre anliggender) på grund af den be-
tydelige vækst i de muligheder, der ligger i elektronisk kommunika-tion, i
sine konklusioner af 19. december 2002 påpegede, at data vedrø-rende
anvendelsen af elektronisk kommunikation udgør et særdeles vigtigt og
brugbart redskab til forebyggelse af strafbare handlinger og bekæmpelse af
kriminalitet, især organiseret kriminalitet.

44      Det må derfor fastslås, at lagring af data med henblik på, at de
kompetente nationale myndigheder eventuelt kan få adgang hertil, som
omhandlet i direktiv 2006/24, faktisk forfølger et mål af almen in-teresse.



/

11

45      Under disse omstændigheder skal det efterprøves, om det ind-greb,
som er fastslået, er forholdsmæssigt.

46      I denne henseende skal der henvises til, at proportionalitetsprin-
cippet ifølge Domstolens faste praksis indebærer et krav om, at EU-in-
stitutionernes retsakter skal være egnede til at gennemføre de lovlige mål,
som forfølges med den omhandlede lovgivning, og ikke går vide-re, end
hvad der er nødvendigt og passende for gennemførelsen af dis-se mål (jf. i
denne retning domme Afton Chemical, C-343/09, EU:C:2010:419, præmis
45, Volker und Markus Schecke og Eifert, EU:C:2010:662, præmis 74,
Nelson m.fl., C-581/10 og C-629/10, EU:C:2012:657, præmis 71, Sky
Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, præmis 50, og Schaible, C-101/12,
EU:C:2013:661, præmis 29).

47      Hvad angår domstolskontrollen med overholdelsen af disse be-
tingelser, når der er tale om indgreb i grundlæggende rettigheder, vil
rækkevidden af EU-lovgivers skønsbeføjelse kunne være begrænset under
hensyn til en række faktorer, herunder navnlig det omhandlede område,
karakteren af den omhandlede rettighed, som er sikret ved chartret,
karakteren og alvoren af indgrebet samt formålet hermed (jf. analogt for så
vidt angår EMRK’s artikel 8 Den Europæiske Menneske-
rettighedsdomstols dom, S og Marper mod Det Forenede Kongerige
(Storkammeret), nr. 30562/04 og 30566/04, § 102, ECHR 2008-V).

48      I det foreliggende tilfælde er EU-lovgivers skønsbeføjelse, henset til
dels den betydelige rolle, som beskyttelsen af personoplysninger spiller i
forhold til den grundlæggende ret til respekt for privatlivet, dels
rækkevidden og alvoren af det indgreb i denne ret, som direktiv 2006/24
indebærer, begrænset, hvorfor der skal foretages en streng ef-terprøvelse.

49      Hvad angår spørgsmålet, om lagring af data er egnet til at gen-
nemføre det mål, som forfølges med direktiv 2006/24, må det fastslås, at
de data, som skal lagres i henhold til dette direktiv, henset til den stadigt
større betydning af elektroniske kommunikationsmidler, giver de
kompetente nationale myndigheder på det strafferetlige område yderligere
muligheder for at opklare grov kriminalitet og derfor i den-ne henseende
udgør et brugbart redskab i efterforskningen af straffesa-ger. Lagring af
sådanne data kan dermed anses for at være egnet til at gennemføre det mål,
som forfølges med det nævnte direktiv.

50      Det kan ikke føre til et andet resultat, at der, som anført af bl.a.
Person 1 og Person 2 samt af den portugisiske rege-ring i de skriftlige
bemærkninger, som de har indgivet til Domstolen, eksisterer adskillige
former for elektronisk kommunikation, som ikke er omfattet af
anvendelsesområdet for direktiv 2006/24, eller som mu-liggør anonym
kommunikation. Dette vil ganske vist kunne begrænse datalagringens
egnethed til at opnå det mål, som forfølges, men vil dog ikke, som
generaladvokaten har anført i punkt 137 i forslaget til afgø-relse, kunne
gøre denne lagring uegnet.

51      Hvad angår spørgsmålet, om den datalagring, som er foreskrevet i
direktiv 2006/24, er nødvendig, skal det fastslås, at bekæmpelse af



/

12

grov kriminalitet, og navnlig organiseret kriminalitet og terrorisme, ganske
vist er af afgørende betydning for at sikre den offentlige sikker-hed, og at
effektiviteten heraf i vidt omfang kan være afhængig af an-vendelse af
moderne efterforskningsteknikker. Et sådant mål af almen interesse kan
imidlertid, hvor grundlæggende det end er, ikke i sig selv begrunde, at en
foranstaltning med henblik på datalagring som den, der er indført med
direktiv 2006/24, anses for nødvendig af hensyn til bekæmpelsen af grov
kriminalitet.

52      Hvad angår retten til respekt for privatlivet kræver hensynet til
beskyttelsen af denne grundlæggende ret ifølge Domstolens faste prak-sis
under alle omstændigheder, at undtagelserne fra og begrænsnin-gerne af
beskyttelsen af personoplysninger skal holdes inden for det strengt
nødvendige (dom IPI, C-473/12, EU:C:2013:715, præmis 39 og den deri
nævnte retspraksis).

53      I denne henseende skal der erindres om, at beskyttelsen af perso-
noplysninger i medfør af den udtrykkelige pligt, som er fastsat i chart-rets
artikel 8, stk. 1, har en særlig betydning for retten til respekt for privatlivet,
som er fastslået i chartrets artikel 7.

54      Den pågældende EU-lovgivning skal således fastsætte klare og
præcise regler, som regulerer rækkevidden og anvendelsen af den om-
handlede foranstaltning og opstiller en række mindstekrav, således at de
personer, hvis data er blevet lagret, råder over tilstrækkelige garan-tier, der
gør det muligt effektivt at beskytte deres personlige oplysnin-ger mod
risikoen for misbrug og mod ulovlig adgang til og anvendelse af disse
oplysninger (jf. analogt for så vidt angår EMRK’s artikel 8 Den
Europæiske Menneskerettighedsdomstols domme, Liberty m.fl. mod Det
Forenede Kongerige, 1.7.2008, nr. 58243/00, §§ 62 og 63, Rotaru mod
Rumænien, §§ 57-59, samt S og Marper mod Det Forenede Konge-rige, §
99).

55      Behovet for at råde over sådanne garantier er så meget desto stør-re,
når personoplysningerne, som foreskrevet i direktiv 2006/24, under-gives
automatisk databehandling, og der eksisterer en betydelig risiko for ulovlig
adgang til disse data (jf. analogt for så vidt angår EMRK’s artikel 8 Den
Europæiske Menneskerettighedsdomstols domme, S og Marper mod Det
Forenede Kongerige, § 103, samt M.K. mod Frankrig, 18.4.2013, nr.
19522/09, § 35).

56      Hvad angår spørgsmålet, om det indgreb, som direktiv 2006/24
indebærer, er begrænset til det strengt nødvendige, bemærkes, at dette
direktiv i henhold til dets artikel 3, sammenholdt med dets artikel 5, stk. 1,
foreskriver lagring af alle trafikdata vedrørende fastnettelefoni,
mobiltelefoni, internetadgang samt e-mail og telefoni via internettet. Det
omfatter således alle elektroniske kommunikationsmidler, hvis an-vendelse
er meget udbredt og af stadigt stigende betydning i den en-keltes
dagligdag. Desuden omfatter dette direktiv i henhold til dets ar-tikel 3 alle
abonnenter og registrerede brugere. Det indebærer dermed et indgreb i de
grundlæggende rettigheder for praktisk talt hele den europæiske
befolkning.



/

13

57      I denne henseende skal det for det første fastslås, at direktiv 2006/24
generelt omfatter alle personer og alle elektroniske kommuni-
kationsmidler og samtlige trafikdata uden nogen form for differentie-ring,
begrænsning eller undtagelse under hensyn til målet om at be-kæmpe grov
kriminalitet.

58      Direktiv 2006/24 omfatter således dels generelt alle personer, der gør
brug af elektroniske kommunikationstjenester, uden at de perso-ner, hvis
data lagres, dog – end ikke indirekte – befinder sig i en situa-tion, der vil
kunne give anledning til strafferetlig forfølgning. Direkti-vet finder dermed
anvendelse selv på personer, for hvis vedkommen-de der ikke findes noget
som helst indicium for, at deres adfærd kan have – selv en indirekte eller
fjern – forbindelse til grov kriminalitet. Endvidere indeholder det ikke
nogen undtagelsesbestemmelse, således at det finder anvendelse selv på
personer, hvis kommunikation i hen-hold til nationale retsregler er omfattet
af tavshedspligt.

59      Dels kræver det nævnte direktiv, skønt det har til formål at bidra-ge
til bekæmpelsen af grov kriminalitet, ikke nogen sammenhæng mel-lem de
data, som foreskrives lagret, og en trussel mod den offentlige sikkerhed, og
det er navnlig ikke begrænset til en lagring, som er rettet mod data
vedrørende et bestemt tidsrum og/eller et bestemt geografisk område
og/eller en given personkreds, der på den ene eller anden må-de vil kunne
være indblandet i grov kriminalitet, eller mod personer, der af andre
grunde gennem lagring af deres data ville kunne bidrage til forebyggelse,
afsløring og retsforfølgning af grov kriminalitet.

60      Ud over dette generelle fravær af grænser fastsætter direktiv 2006/24
for det andet ikke noget objektivt kriterium, som gør det mu-ligt at
afgrænse de kompetente nationale myndigheders adgang til da-taene og
den efterfølgende anvendelse heraf med henblik på forebyg-gelse,
afsløring eller strafferetlig forfølgning vedrørende kriminalitet, der, henset
til rækkevidden og alvoren af indgrebet i de rettigheder, som er fastslået i
chartrets artikel 7 og 8, kan anses for tilstrækkeligt grov til at begrunde et
sådant indgreb. Direktiv 2006/24 begrænser sig derimod til i artikel 1, stk.
1, at henvise generelt til grov kriminalitet som defineret af de enkelte
medlemsstater i deres nationale lovgivning.

61      Hvad angår de kompetente nationale myndigheders adgang til
dataene og den efterfølgende anvendelse heraf indeholder direktiv 2006/24
desuden ingen materielle og processuelle betingelser herfor. Dette direktivs
artikel 4, som regulerer disse myndigheders adgang til de lagrede data,
foreskriver ikke udtrykkeligt, at denne adgang og den efterfølgende
anvendelse af de omhandlede data skal være strengt be-grænset til
forebyggelse og afsløring af præcist afgrænsede strafbare handlinger eller
strafferetlig forfølgning vedrørende sådanne, men be-grænser sig til at
foreskrive, at hver medlemsstat fastsætter den proce-dure, der skal følges,
og de betingelser, der skal være opfyldt for at få adgang til lagrede data, i
overensstemmelse med kravet om nødven-dighed og proportionalitet.

62      Direktiv 2006/24 fastsætter navnlig ikke noget objektivt kriteri-um,
der gør det muligt at begrænse antallet af personer, der er bemyn-



/

14

digede til at få adgang til og efterfølgende anvende lagrede data til det
strengt nødvendige, henset til det mål, som forfølges. Særligt er de
kompetente nationale myndigheders adgang til lagrede data ikke un-
dergivet en forudgående kontrol, der udøves af enten en retsinstans el-ler
en uafhængig administrativ enhed, hvis afgørelse tjener til at be-grænse
adgangen til og anvendelsen af data til det strengt nødvendige med henblik
på at nå det mål, som forfølges, og træffes på grundlag af en begrundet
anmodning, som fremsættes af disse myndigheder inden for rammerne af
procedurer med henblik på forebyggelse, afsløring el-ler strafferetlig
forfølgning. Der er heller ikke foreskrevet en præcis for-pligtelse for
medlemsstaterne til at fastsætte sådanne begrænsninger.

63      Med hensyn til varigheden af datalagringen foreskriver direktiv
2006/24 i artikel 6 for det tredje, at dataene skal lagres i et tidsrum af
mindst seks måneder, uden at der på nogen måde foretages en son-dring
mellem de kategorier af data, som er fastsat i dette direktivs arti-kel 5, efter
deres relevans for det mål, som forfølges, eller afhængigt af, hvilke
personer der er berørt.

64      Lagringen er endvidere af en varighed på mellem mindst seks og
højst 24 måneder, uden at det er præciseret, at fastsættelsen af lagrings-
perioden skal være baseret på objektive kriterier for at sikre, at den be-
grænses til det strengt nødvendige.

65      Det fremgår af det ovenstående, at direktiv 2006/24 ikke fastsæt-ter
klare og præcise regler, der regulerer rækkevidden af indgrebet i de
grundlæggende rettigheder, som er fastslået i chartrets artikel 7 og 8. Det
må derfor fastslås, at dette direktiv indebærer et indgreb i disse
grundlæggende rettigheder, som er meget vidtrækkende og af særligt
alvorlig karakter i EU’s retsorden, uden at dette indgreb er præcist af-
grænset af bestemmelser, der gør det muligt at sikre, at det faktisk er
begrænset til det strengt nødvendige.

66      Hvad angår reglerne om datasikkerhed og -beskyttelse for så vidt
angår data, der lagres af udbydere af offentligt tilgængelige elektroni-ske
kommunikationstjenester eller af et offentligt kommunikationsnet, må det
herudover fastslås, at direktiv 2006/24 ikke fastsætter tilstræk-kelige
garantier, således som foreskrevet i chartrets artikel 8, der gør det muligt at
sikre en effektiv beskyttelse af lagrede data mod risikoen for misbrug og
mod enhver ulovlig adgang til og anvendelse af disse oplysninger. For det
første fastsætter artikel 7 i direktiv 2006/24 således ikke regler, som er
specifikke og tilpasset til den meget store mængde data, hvis lagring er
foreskrevet i dette direktiv, til disse datas følsom-me karakter samt til
risikoen for ulovlig adgang til dataene, og som navnlig ville skulle udgøre
en klar og streng regulering af beskyttelsen og sikkerheden af de
omhandlede data med henblik på at sikre deres integritet og fortrolighed.
Der er desuden heller ikke fastsat en præcis forpligtelse for
medlemsstaterne til at fastsætte sådanne regler.

67      Artikel 7 i direktiv 2006/24, sammenholdt med artikel 4, stk. 1, i
direktiv 2002/58 og artikel 17, stk. 1, andet afsnit i direktiv 95/46, sikrer
ikke, at de nævnte udbydere anvender et særlig højt beskyttelses- og
sikkerhedsniveau ved hjælp af tekniske og organisatoriske foranstalt-



/

15

ninger, men tillader bl.a. disse udbydere at tage økonomiske hensyn i
betragtning ved fastsættelsen af det sikkerhedsniveau, de anvender, for så
vidt angår udgifterne til iværksættelse af sikkerhedsforanstalt-ningerne.
Navnlig sikrer direktiv 2006/24 ikke en irreversibel destruk-tion af dataene
ved udløbet af lagringsperioden.

68      For det andet skal det tilføjes, at det nævnte direktiv ikke fore-
skriver, at de omhandlede data lagres på EU’s område, hvorfor det ik-ke
kan antages, at det fuldt ud er sikret, at overholdelsen af de krav
vedrørende beskyttelse og sikkerhed, som er omhandlet i de to foregå-ende
præmisser, kontrolleres af en uafhængig myndighed, således som det
udtrykkeligt kræves i chartrets artikel 8, stk. 3. En sådan kontrol, som
gennemføres på grundlag af EU-retten, er imidlertid et væsentligt led i
beskyttelsen af personer i forbindelse med behandling af perso-
noplysninger (jf. i denne retning dom Kommissionen mod Østrig, C-
614/10, EU:C:2012:631, præmis 37).

69      Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fastslås, at
EU-lovgiver ved vedtagelsen af direktiv 2006/24 har overskredet de
grænser, som overholdelsen af proportionalitetsprincippet kræver, henset
til chartrets artikel 7, 8 og 52, stk. 1.

70      Under disse omstændigheder er der ikke anledning til at behand-le
spørgsmålet om gyldigheden af direktiv 2006/24 i relation til chart-rets
artikel 11.

71      Det andet spørgsmål, litra b)-d), i sag C-293/12 og det første
spørgsmål i sag C-594/12 skal derfor besvares med, at direktiv 2006/24 er
ugyldigt.”

Parterne har under sagen dokumenteret et notat af 2. juni 2014 om betydningen af
dommen udarbejdet af Justitsministeriet. Af notatet fremgår bl.a., at ministe-riet
fandt, at der ikke var grundlag for at antage, at de danske logningsregler var i strid
med Den Europæiske Unions Charter om Grundlæggende Rettighe-der. I notatet
henvistes især til, at dansk ret i modsætning til logningsdirektivet indeholder klare
og præcise regler for myndighedernes mulighed for at få ad-gang til de loggede
oplysninger og for den periode, hvori oplysningerne skal opbevares.

I folketingsåret 2014-15 fremsatte regeringen atter lovforslag om at udskyde re-
visionen af logningsbestemmelsen, denne gang i et år til folketingsåret 2015-16.
Baggrunden for forslaget (L 193 af 29. april 2015) var ifølge bemærkningerne et
ønske om at afvente en afklaring af, om – og i givet fald hvornår – Kommissio-nen
ville fremsætte forslag om nye EU-regler om logning efter Digital Rights-dommen.
Den 27. maj 2015 blev der udskrevet folketingsvalg, og lovforslaget bortfaldt.



/

16

Ved lov nr. 640 af 8. juni 2016 blev revisionen af logningsbestemmelsen udskudt til
folketingsåret 2016-17. Af bemærkningerne til det lovforslag (L 183 af 27. april
2016), der førte til udskydelsen fremgår bl.a.:

” Til brug for revisionen af logningsreglerne har Rigspolitiet fremsat en række
anbefalinger, som bygger på politiets hidtidige erfaringer med anvendelsen af 
reglerne. Et eksternt konsulenthus har med afsæt i Rigspolitiets anbefalinger 
beregnet de erhvervsøkonomiske konsekvenser, som peger på omstillingsom-
kostninger for udbyderne i omegnen af en milliard kr. Det overstiger efter Ju-
stitsministeriets opfattelse grænsen for det acceptable.

Justitsministeriet har  samtidig med beregningen af de erhvervsøkonomiske 
konsekvenser afholdt  møder med en række store udbydere og interesseorga-
nisationer inden for  tele- og internetbranchen. På møderne er der blevet etab-
leret en nyttig og konstruktiv  dialog om udformningen af fremtidens log-
ningsregler.

Efter Justitsministeriets  opfattelse er der ingen tvivl om, at behovet for nye 
logningsregler er reelt  og presserende. Omvendt ønsker ministeriet ikke, at 
udbyderne pålægges  økonomiske byrder for nye logningsregler i en størrel-
sesorden, som ikke  er acceptabel.

Justitsministeriet finder  på den baggrund, at revisionen af logningsreglerne 
bør udsættes med henblik på at fortsætte den gode dialog med udbyderne, så-
ledes at de nye regler  både i tilstrækkelig grad tilgodeser politiets behov, og 
samtidig ikke pålægger  udbyderne unødige økonomiske byrder.

Justitsministeriet vil  i tillæg til den igangværende dialog gennemføre en hø-
ring af relevante myndigheder,  organisationer mv. om deres vurdering og er-
faringer med de gældende  logningsregler. ”

EU-Domstolen afsagde den 21. december 2016 dom i Tele2-sagen om de britiske
og svenske logningsreglers forenelighed med EU-retten. Af dommen fremgår bl.a.:

”

1 Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 15, stk.
1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12. juli 2002 om
behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elek-
troniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse inden for elek-tronisk
kommunikation) (EFT 2002, L 201, s. 37), som ændret ved Europa-Par-lamentets
og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009 (EUT 2009, L 337, s. 11)
(herefter »direktiv 2002/58«), sammenholdt med artikel 7 og 8 samt artikel 52, stk.
1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter
»chartret«).

2        Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med to tvister mellem for så
vidt angår den første anmodning Tele2 Sverige AB og Post- och telestyrelsen (den
svenske myndighed for post- og teletilsyn, herefter »PTS«) vedrørende den
omstændighed, at sidstnævnte har bedt Tele2 Sverige om at lagre sine



/

17

abonnenters og registrerede brugeres trafikdata og lokaliseringsdata (sag C-
203/15), og for så vidt angår den anden anmodning Tom Watson, Peter Brice og
Geoffrey Lewis på den ene side og Secretary of State for the Home Depart-ment
(indenrigsministeren, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordir-land) på
den anden side vedrørende spørgsmålet, om section 1 i Data Reten-tion and
Investigatory Powers Act 2014 (lov af 2014 om datalagring og efter-
forskningsbeføjelser, herefter »DRIPA«) (sag C-698/15) er forenelig med EU-
retten.

…

108    Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7,8 og
11 samt artikel 52, stk. 1, er derimod ikke til hinder for, at en medlemsstat ved-
tager en lovgivning, der som en forebyggende foranstaltning muliggør en må-
lrettet lagring af trafikdata og lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af
grov kriminalitet, forudsat at lagringen af disse data begrænses til det strengt
nødvendige for så vidt angår kategorierne af data, der skal lagres, de omhandlede
kommunikationsmidler, de berørte personer og den fastsatte va-righed af lagringen.

109    For at opfylde de krav, der er anført i denne doms foregående præmis, skal en
sådan national lovgivning for det første fastsætte klare og præcise regler, der
regulerer rækkevidden og anvendelsen af en sådan foranstaltning om lagring af
data, og som opstiller en række mindstekrav, således at de personer, hvis data er
blevet lagret, råder over tilstrækkelige garantier, der gør det muligt ef-fektivt at
beskytte deres personlige oplysninger mod risikoen for misbrug. Lovgivningen
skal navnlig angive, under hvilke omstændigheder og på hvilke betingelser der i
forebyggende øjemed kan vedtages en foranstaltning om lag-ring af data, hvorved
det sikres, at en sådan foranstaltning begrænses til det strengt nødvendige (jf.
analogt for så vidt angår direktiv 2006/24 Digital Rights-dommen, præmis 54 og
den deri nævnte retspraksis).

110    Hvad for det andet angår de materielle betingelser, som en national lovgiv-
ning, der inden for rammerne af kriminalitetsbekæmpelse gør det muligt i
forebyggende øjemed at lagre trafikdata og lokaliseringsdata, skal opfylde, for at
det sikres, at den er begrænset til det strengt nødvendige, bemærkes, at selv om
sådanne betingelser kan variere i forhold til de foranstaltninger, der træf-fes med
henblik på forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølgning af grov
kriminalitet, skal lagringen af disse data ikke desto mindre altid opfyl-de objektive
kriterier, som fastlægger et forhold mellem de data, der skal lag-res, og det
forfulgte mål. Navnlig skal sådanne betingelser i praksis være af en sådan art, at de
faktisk kan afgrænse omfanget af foranstaltningen og følgelig den berørte
personkreds.

111    Hvad angår afgrænsningen af en sådan foranstaltning med hensyn til person-
kredsen og de potentielt omfattede situationer skal den nationale lovgivning være
baseret på objektive forhold, der gør det muligt at fokusere målrettet på en
personkreds, hvis data kan afsløre en forbindelse, i det mindste indirekte, til grov
kriminalitet, bidrage til bekæmpelse af grov kriminalitet på den ene el-ler den
anden måde eller forhindre en alvorlig fare for den offentlige sikker-hed. En sådan
afgrænsning kan sikres gennem et geografisk kriterium, når de kompetente
nationale myndigheder på grundlag af objektive forhold finder, at



/

18

der i et eller flere geografiske områder er en forhøjet risiko for, at sådan krimi-
nalitet bliver planlagt eller begået.

112    Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål i sag
C-203/15 besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med
chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, skal fortolkes således, at
bestemmelsen er til hinder for en national lovgivning, der med henblik på be-
kæmpelse af kriminalitet fastsætter en generel og udifferentieret lagring af samtlige
trafikdata og lokaliseringsdata vedrørende samtlige abonnenter og registrerede
brugere i forbindelse med samtlige midler til elektronisk kommu-nikation.

Det andet spørgsmål i sag C-203/15 og det første spørgsmål i sag C-698/15

113    Indledningsvis bemærkes, at Kammarrätten i Stockholm (appeldomstolen for
forvaltningsretlige sager i Stockholm) alene har forelagt det andet spørgsmål i sag
C-203/15 for det tilfælde, at det første spørgsmål i den nævnte sag besva-res
benægtende. Dette andet spørgsmål afhænger imidlertid ikke af spørgsmå-let om,
hvorvidt en lagring af data er generel eller målrettet som omhandlet i denne doms
præmis 108-111. Det andet spørgsmål i sag C-203/15 skal derfor besvares sammen
med det første spørgsmål i sag C-698/15, som er forelagt uafhængigt af
rækkevidden af den pligt til lagring af data, som udbyderne af elektroniske
kommunikationstjenester er pålagt.

114    Med det andet spørgsmål i sag C-203/15 og det første spørgsmål i sag C-698/15
ønsker de forelæggende retter nærmere bestemt oplyst, om artikel 15, stk. 1, i
direktiv 2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7 og 8 samt artikel 52, stk. 1,
skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en national lov-givning, der
regulerer beskyttelsen af og sikkerheden vedrørende trafikdata og
lokaliseringsdata, og navnlig de kompetente nationale myndigheders ad-gang til de
lagrede data, uden at begrænse denne adgang til målet om bekæm-pelse af grov
kriminalitet, uden at undergive den nævnte adgang en forudgå-ende kontrol
foretaget af en domstol eller af en uafhængig administrativ myn-dighed og uden at
stille et krav om, at de pågældende data lagres på EU’s om-råde.

115    Hvad angår de mål, som kan begrunde en national lovgivning, der fraviger
princippet om fortrolighed i forbindelse med elektronisk kommunikation, be-
mærkes, at for så vidt som opregningen af de mål, der er fastsat i artikel 15, stk. 1,
første punktum, i direktiv 2002/58, er udtømmende, således som det er blevet
fastslået i denne doms præmis 90 og 102, skal adgangen til de lagrede data faktisk
og præcist opfylde et af disse mål. For så vidt som det mål, der forfølges med den
pågældende lovgivning, skal stå i forhold til alvoren af det indgreb i de
grundlæggende rettigheder, som denne adgang indebærer, følger det desuden heraf,
at det på området for forebyggelse, efterforskning, afslø-ring og retsforfølgning af
straffelovsovertrædelser alene er bekæmpelse af grov kriminalitet, der kan
begrunde en sådan adgang til de lagrede data.

116    Hvad angår iagttagelsen af proportionalitetsprincippet skal en national lov-
givning, der regulerer de betingelser, hvorunder udbyderne af elektroniske
kommunikationstjenester skal give de kompetente nationale myndigheder ad-gang
til de lagrede data, i overensstemmelse med det, der er blevet fastslået i



/

19

denne doms præmis 95 og 96, sikre, at en sådan adgang holdes inden for det
strengt nødvendige.

117    Da de retsforskrifter, der er omhandlet i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58,
desuden i overensstemmelse med 11. betragtning til direktivet skal være »om-
fatte[t] af passende beskyttelsesordninger«, skal en sådan foranstaltning, såle-des
som det fremgår af den i denne doms præmis 109 anførte retspraksis, fast-sætte
klare og præcise regler, der angiver, under hvilke omstændigheder og på hvilke
betingelser udbyderne af elektroniske kommunikationstjenester skal give de
kompetente nationale myndigheder adgang til de pågældende data. En
foranstaltning af denne art skal desuden være retligt bindende i national ret.

118    Med henblik på at sikre, at de kompetente nationale myndigheders adgang til
de lagrede data begrænses til det strengt nødvendige, tilkommer det ganske vist
national ret at fastsætte de betingelser, hvorunder udbyderne af elektroni-ske
kommunikationstjenester skal give en sådan adgang. Den pågældende na-tionale
lovgivning kan imidlertid ikke begrænse sig til at opstille et krav om, at adgangen
opfylder et af målene i artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, selv hvis der er tale om
bekæmpelse af grov kriminalitet. En sådan national lovgiv-ning skal nemlig også
fastsætte de materielle og processuelle betingelser for de kompetente nationale
myndigheders adgang til de lagrede data (jf. analogt for så vidt angår direktiv
2006/24 Digital Rights-dommen, præmis 61).

119    For så vidt som en generel adgang til samtlige lagrede data – uafhængigt af,
om der foreligger nogen forbindelse, selv indirekte, til det forfulgte mål – ikke kan
anses for at være begrænset til det strengt nødvendige, skal den pågæl-dende
nationale lovgivning således være baseret på objektive kriterier med henblik på
fastlæggelsen af de omstændigheder og betingelser, hvorunder de kompetente
nationale myndigheder skal gives adgang til abonnenters eller re-gistrerede
brugeres data. I denne henseende kan der i forbindelse med målet om bekæmpelse
af kriminalitet i princippet kun gives adgang til data vedrø-rende personer, der er
mistænkt for at planlægge, ville begå eller have begået en alvorlig lovovertrædelse
eller på en eller anden måde være involveret i en sådan lovovertrædelse (jf. analogt
Menneskerettighedsdomstolens dom af 4.12.2015, Zakharov mod Rusland,
CE:ECHR:2015:1204JUD004714306, § 260). I særlige situationer, såsom de
situationer, hvor vitale interesser for den natio-nale sikkerhed, forsvaret eller den
offentlige sikkerhed er truet af terrorvirk-somhed, kan der imidlertid også gives
adgang til andre personers data, når der foreligger objektive forhold, som gør det
muligt at antage, at disse data i en konkret sag kan bidrage effektivt til
bekæmpelsen af en sådan virksomhed.

120    Med henblik på i praksis at sikre fuld iagttagelse af disse betingelser er det af-
gørende, at de kompetente nationale myndigheders adgang til de lagrede data i
princippet, undtagen i behørigt begrundede hastende tilfælde, er undergivet en
forudgående kontrol, der foretages af enten en domstol eller en uafhængig
administrativ enhed, og at denne domstols eller denne enheds afgørelse træf-fes på
grundlag af en begrundet anmodning, som navnlig fremsættes af disse
myndigheder inden for rammerne af procedurer med henblik på forebyggelse,
afsløring eller strafferetlig forfølgning (jf. analogt for så vidt angår direktiv
2006/24 Digital Rights-dommen, præmis 62. Jf. ligeledes analogt for så vidt an-går
EMRK’s artikel 8 Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.1.2016, Szabó og
Vissy mod Ungarn, CE:ECHR:2016:0112JUD003713814, §§ 77 og 80).



/

20

121    Det er desuden vigtigt, at de kompetente nationale myndigheder, som har fået
adgang til de lagrede data, underretter de berørte personer herom inden for
rammerne af de gældende nationale procedurer, så snart underretningen her-om
ikke kan skade disse myndigheders efterforskning. Denne underretning er nemlig
de facto nødvendig for at gøre det muligt for disse personer navnlig at udøve den
adgang til retsmidler, som udtrykkeligt er fastsat i artikel 15, stk. 2, i direktiv
2002/58, sammenholdt med artikel 22 i direktiv 95/46, i tilfælde af, at deres
rettigheder er blevet tilsidesat (jf. analogt dom af 7.5.2009, Rijkeboer, C-553/07,
EU:C:2009:293, præmis 52, og af 6.10.2015, Schrems, C-362/14, EU:C:2015:650,
præmis 95).

122    Hvad angår reglerne om sikkerheden vedrørende og beskyttelsen af de data,
der lagres af udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, bemærkes, at
artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58 ikke gør det muligt for medlemsstaterne at
fravige direktivets artikel 4, stk. 1 eller stk. 1a. De sidstnævnte bestemmelser
opstiller et krav om, at disse udbydere træffer passende tekniske og organisa-
toriske foranstaltninger, der gør det muligt at sikre en effektiv beskyttelse af de
lagrede data mod risikoen for misbrug og mod enhver ulovlig adgang til disse data.
Henset til mængden af lagrede data, den følsomme karakter af dis-se data og
risikoen for ulovlig adgang til disse skal udbyderne af elektroniske
kommunikationstjenester med henblik på at sikre de pågældende datas fulde
integritet og fortrolighed sikre et særligt højt niveau for beskyttelse og sikker-hed
gennem passende tekniske og organisatoriske foranstaltninger. Særligt skal den
nationale lovgivning foreskrive en lagring på EU’s område og en irre-versibel
destruktion af disse data ved udløbet af lagringsperioden (jf. analogt for så vidt
angår direktiv 2006/24 Digital Rights-dommen, præmis 66-68).

123    Under alle omstændigheder skal medlemsstaterne sikre, at en uafhængig
myndighed fører tilsyn med overholdelsen af det beskyttelsesniveau, som EU-
retten sikrer på området for beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med
behandling af personoplysninger, idet et sådant tilsyn udtrykkeligt er påkræ-vet i
henhold til chartrets artikel 8, stk. 3, og idet det nævnte tilsyn i overens-stemmelse
med Domstolens faste praksis udgør et element af afgørende be-tydning for
overholdelsen af beskyttelsen af fysiske personer i forbindelse med behandling af
personoplysninger. I modsat fald ville de personer, hvis personoplysninger er
blevet lagret, blive berøvet deres ved chartrets artikel 8, stk. 1 og 3, sikrede ret til
at indgive en anmodning til de nationale tilsynsmyn-digheder med henblik på
beskyttelse af deres oplysninger (jf. i denne retning dom Digital Rights-dommen,
præmis 68, og dom af 6.10.2015, Schrems, C-362/14, EU:C:2015:650, præmis 41
og 58).

124    Det tilkommer de forelæggende retter at efterprøve, om og i hvilket omfang
de i hovedsagerne omhandlede nationale lovgivninger overholder de krav, der
følger af artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7,
8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, således som disse udførligt er beskre-vet i denne
doms præmis 115-123, for så vidt angår såvel de kompetente natio-nale
myndigheders adgang til de lagrede data som beskyttelsen af og sikker-
hedsniveauet i forbindelse med disse data.

125    Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål i sag
C-203/15 og det første spørgsmål i sag C-698/15 besvares med, at artikel 15, stk. 1,
i direktiv 2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt ar-tikel 52,
stk. 1, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en na-



/

21

tional lovgivning, der regulerer beskyttelsen af og sikkerheden vedrørende
trafikdata og lokaliseringsdata, og navnlig de kompetente nationale myndig-heders
adgang til de lagrede data, uden i forbindelse med bekæmpelsen af kri-minalitet at
begrænse denne adgang til målet om bekæmpelse af grov krimi-nalitet, uden at
undergive den nævnte adgang en forudgående kontrol foreta-get af en domstol eller
af en uafhængig administrativ myndighed og uden at stille et krav om, at de
pågældende data lagres på EU’s område.

Det andet spørgsmål i sag C-698/15

126    Med det andet spørgsmål i sag C-698/15 ønsker Court of Appeal (England &
Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civi-le
sager)) nærmere bestemt oplyst, om Domstolen i Digital Rights-dommen har
anlagt en videre fortolkning af chartrets artikel 7 og/eller 8 end den, som
Menneskerettighedsdomstolen har anlagt for så vidt angår EMRK’s artikel 8.

127    Indledningsvis bemærkes, at selv om de grundlæggende rettigheder, som er
anerkendt i EMRK, udgør generelle principper i EU-retten, således som det
bekræftes af artikel 6, stk. 3, TEU, udgør EMRK ikke et retligt instrument, der er
formelt integreret i Unionens retsorden, så længe Unionen ikke har tiltrådt den (jf. i
denne retning dom af 15.2.2016, N., C-601/15 PPU, EU:C:2016:84, præmis 45 og
den deri nævnte retspraksis).

128    Den i det foreliggende tilfælde omhandlede fortolkning af direktiv 2002/58
skal således alene anlægges i lyset af de grundlæggende rettigheder, der er sikret
ved chartret (jf. i denne retning dom af 15.2.2016, N., C-601/15 PPU,
EU:C:2016:84, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).

129    Endvidere bemærkes, at det fremgår af forklaringerne ad chartrets artikel 52,
at chartrets artikel 52, stk. 3, skal sikre den nødvendige sammenhæng mellem
chartret og EMRK, »dog uden at dette berører EU-rettens og EU-Domstolens
autonomi« (dom af 15.2.2016, N., C-601/15 PPU, EU:C:2016:84, præmis 47).
Særligt er chartrets artikel 52, stk. 3, første punktum – således som det udtryk-
keligt fremgår af chartrets artikel 52, stk. 3, andet punktum – ikke til hinder for, at
EU-retten kan yde en mere omfattende beskyttelse end EMRK. Hertil kommer
endelig den omstændighed, at chartrets artikel 8 vedrører en grund-læggende
rettighed, der adskiller sig fra chartrets artikel 7, og som ikke har noget sidestykke
i EMRK.

130    Ifølge Domstolens faste praksis er begrundelsen for en anmodning om præju-
diciel afgørelse dog ikke, at der skal afgives responsa vedrørende generelle el-ler
hypotetiske spørgsmål, men at der skal foreligge et behov med henblik på selve
afgørelsen af en retstvist, der vedrører EU-retten (jf. i denne retning dom af
24.4.2012, Kamberaj, C-571/10, EU:C:2012:233, præmis 41, af 26.2.2013, Åker-
berg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 42, og af 27.2.2014, Pohoto-
vosť, C-470/12, EU:C:2014:101, præmis 29).

131    Henset til de betragtninger, der bl.a. fremgår af denne doms præmis 128 og
129, har spørgsmålet om, hvorvidt beskyttelsen i henhold til chartrets artikel 7 og 8
går videre end den beskyttelse, der er sikret ved EMRK’s artikel 8, i det
foreliggende tilfælde ingen indflydelse på den fortolkning af direktiv 2002/58,
sammenholdt med chartret, som er omhandlet i tvisten i hovedsagen i sag C-
698/15.



/

22

132    Det fremgår således ikke, at en besvarelse af det andet spørgsmål i sag C-
698/15 kan tilvejebringe elementer til fortolkning af EU-retten, som er nødven-
dige for afgørelsen af den nævnte tvist med hensyn til denne ret.

133    Det følger heraf, at det andet spørgsmål i sag C-698/15 ikke kan antages til rea-
litetsbehandling.

…

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:

1)      Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/58/EF af 12. 
juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets 
fred i den elektroniske kommunikationssektor (direktiv om databeskyttelse 
inden for elektronisk kommunikation), som ændret ved Europa-Parlamentets 
og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25. november 2009, sammenholdt med arti-
kel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om 
grundlæggende rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hin-
der for en national lovgivning, der med henblik på bekæmpelse af kriminalitet 
fastsætter en generel og udifferentieret lagring af samtlige trafikdata og lokali-
seringsdata vedrørende samtlige abonnenter og registrerede brugere i forbin-
delse med samtlige midler til elektronisk kommunikation.

2)      Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, som ændret ved direktiv 2009/136, sam-
menholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i chartret om grundlæg-
gende rettigheder, skal fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for en 
national lovgivning, der regulerer beskyttelsen af og sikkerheden vedrørende 
trafikdata og lokaliseringsdata, og navnlig de kompetente nationale myndig-
heders adgang til de lagrede data, uden i forbindelse med bekæmpelsen af kri-
minalitet at begrænse denne adgang til målet om bekæmpelse af grov krimi-
nalitet, uden at undergive den nævnte adgang en forudgående kontrol foreta-
get af en domstol eller af en uafhængig administrativ myndighed og uden at 
stille et krav om, at de pågældende data lagres på EU’s område.

3)      Det andet spørgsmål, der er forelagt af Court of Appeal (England & Wales) 
(Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sa-
ger), Det Forenede Kongerige)), kan ikke antages til realitetsbehandling.”

Dommen var i 2017 genstand for drøftelser i EU-regi ad flere omgange.

Af udkast til justitsministerens tale til brug for besvarelsen af samrådsspørgs-
mål AA og AB (Alm. del) fra Folketingets Retsudvalg den 2. marts 2017 fremgår 
bl.a.:

”Samrådsspørgsmål AA:

"Hvad agter den danske regering at foretage sig som reaktion på dommen i Tele2-
Watson sagen ved EU-domstolen?"

Samrådsspørgsmål AB:



/

23

"Vil ministeren suspendere den logning, der finder sted med hjemmel i den danske 
logningsbekendtgørelse, indtil lovgivningen er ændret, så lovgivningen ikke er i 
strid med grundlæggende menneskerettigheder" 

…

[EU-Domstolens dom  af 21. december 2016]
…

Jeg skal starte med at understrege, at vi ikke er færdige med at analysere kon- 
sekvenserne af dommen i Tele2-sagen for de danske logningsregler.

Der er dog to centrale konklusioner i EU-domstolens dom, som ligger fast alle-
rede på nuværende tidspunkt.

For det første: Ifølge dommen er EU-retten til hinder for en såkaldt "generel og
udifferentieret" logning af alle oplysninger. Det vil med andre ord sige, at reg-ler
om logning ikke må omfatte alle teleselskabernes kunder til enhver tid.

For det andet: Ifølge dommen er EU-retten ikke til hinder for såkaldt "målret-
tet" logning af oplysninger med henblik pa bekæmpelse af grov kriminalitet eller
en fare

mod den offentlige sikkerhed.

[Dommens betydning for dansk ret]

De danske regler om logning indebærer i dag, at teleudbyderne skal logge op-
lysninger om alle deres kunder.

Med visse variationer er det, når vi taler teleoplysninger, også tilfældet i de
øvrige EU-lande, der har regler om logning.

Dommen i Tele2-sagen rejser derfor en væsentlig problemstilling i forhold til
den måde logningsreglerne i EU-landene er skruet sammen på i dag.

Den problemstilling skal der selvfølgelig findes en løsning på, ikke bare i Dan-
mark, men også i de øvrige berørte lande.

Det skal efter regeringens opfattelse være en løsning, der "målretter" lognin-gen,
og som samtidigt sikrer, at politiet i videst muligt omfang har adgang til de loggede
oplysninger, som de har brug for i konkrete efterforskninger.

EU-domstolen har ikke taget præcis stilling til, hvordan "målrettede" regler om
logning kan se ud.

Derfor er både vi her i Danmark, vores kollegaer i de øvrige EU-lande samt EU-
kommissionen i gang med at overveje, hvordan logningsreglerne bør ind-rettes
fremadrettet.

EU-kommissionen har bl.a. for nyligt tilkendegivet, at man vil udarbejde ret-
ningslinjer for, hvordan regler om logning fremadrettet kan konstrueres.



/

24

Justitsministeriet og Rigspolitiet har desuden – sideløbende med EU-proces-sen –
indledt drøftelser med teleselskaberne om de tekniske muligheder for at målrette
logningsreglerne. Den viden skal vi selvfølgelig også have, før vi kan tage stilling
til, hvordan vi skal tilpasse logningsreglerne.

Derfor er det bedste svar jeg på nuværende tidspunkt kan give på, hvad rege-ringen
vil foretage sig i lyset af dommen, ret overordnet:

Vi kommer til at lave nogle tilpasninger af logningsreglerne, således at de ikke
længere omfatter alle teleselskabernes kunder, men det er for tidligt at sige,
hvordan sådanne "målrettede" logningsregler nærmere kommer til at se ud.”

Af et brev af 16. marts 2017 fra daværende justitsminister, Person 3, til
Teleindustriens direktør, Person 4, fremgår bl.a.:

”Dommen i Tele2-sagen nødvendiggør nogle tilpasninger af de gældende danske
logningsregler. Jeg ved, at det i den forbindelse har været vigtigt for
teleselskaberne at få klarhed over, hvilke regler der skal efterleves i den kom-
mende tid, og hvilken proces vi forventer i forhold til tilpasning af reglerne.

Jeg kan i den anledning oplyse, at det er vigtigt for regeringen, at et lovforslag
fremsættes for Folketinget, som tilpasser de gældende danske logningsregler i
overensstemmelse med dommen i Tele2-sagen, uden unødigt ophold.

Det er imidlertid ligeledes vigtigt for regeringen, at udformningen af de nye regler
sker på et fuldt oplyst grundlag, og at udlægningen af dommens konse-kvenser
sker i fællesskab med de øvrige EU-lande og EU Kommissionen. Der-for er
Justitsministeriet også i tæt dialog med de øvrige berørte EU-lande og EU-
Kommissionen.

Justitsministeriet og Rigspolitiet vil i øvrigt fortsætte den konstruktive dialog med
teleselskaberne med henblik på at sikre, at selskabernes indsigt og syns-punkter
inddrages i arbejdet.

Som jeg også har oplyst offentligt, betyder dette, at vi først forventer at kunne
fremsætte et lovforslag om revision af logningsreglerne i den kommende fol-
ketingssamling, og at de gældende danske logningsregler opretholdes, indtil
tilpasningerne er gennemført.

Det bemærkes i den forbindelse for en god ordens skyld, at der ikke er nogen
bestemt EU-retlig frist for, hvor hurtigt medlemsstaterne skal tage højde for en
dom fra EU-Domstolen. Efter EU-Domstolens praksis skal man blot hurtigst
muligt iværksætte foranstaltninger til opfyldelse af en dom.

…

Lad mig afslutningsvis understrege, at det som justitsminister er mig magtpå-
liggende at sikre, at politiet og PET har de efterforskningsredskaber, der skal til for
at beskytte os alle. Politiets og PETs fortsatte adgang til – efter en ret-skendelse –
at indhente loggede oplysninger fra teleselskaberne er i den for-bindelse et centralt
element. Samtidigt skal det naturligvis sikres, at reglerne om logning holdes inden
for EU-rettens grænser.”



/

25

Ved lov nr. 673 af 8. juni 2017 blev revisionen af bestemmelsen i retsplejelovens §
786, stk. 4, udskudt til folketingsåret 2017-18. Af bemærkningerne til lovforsla-get
(L 191 af 26. april 2017) fremgår bl.a.:

” EU-Domstolen afsagde den 21. december 2016 dom i de forenede sager C-
203/15 og C-698/15, Tele2 og Watson m.fl. (Tele2-sagen) om de britiske og 
svenske logningsreglers forenelighed med EU-retten. Justitsministeriet er - li-
gesom de øvrige EU-lande og EU-Kommissionen - endnu ikke færdig med at 
udrede Tele2-sagens nærmere konsekvenser for de danske logningsregler, 
men dommen forventes at indebære, at der vil skulle foretages nogle tilpas-
ninger af logningsreglerne.

Det foreslås på den  baggrund, at revisionen af logningsreglerne udskydes til 
folketingsåret 2017-18 med henblik på, at der i forbindelse med revisionen kan 
tages højde for dommen  i Tele2-sagen.

En udskydelse af ændringen  af logningsreglerne til folketingsåret 2017-18 vur-
deres således at være  nødvendig for at kunne tilpasse de danske logningsreg-
ler mest hensigtsmæssigt  i lyset af dommen i Tele2-sagen. Der er bl.a. behov 
for en grundig dialog  med en række andre berørte EU-lande, der står i samme 
situation som Danmark,  samt EU-Kommissionen om, hvilke muligheder der 
er for at indrette nationale  logningsregler i lyset af dommen i Tele2-sagen. Det 
er desuden af afgørende  betydning, at der er den fornødne tid til at sikre det 
bedste operationelle  resultat for politiet og PET i forbindelse med ændringer 
af logningsreglerne,  der udgør et centralt efterforskningsredskab for myndig-
hederne. Endelig vil en udskydelse af revisionen af logningsreglerne give mu-
lighed for en grundig  drøftelse med bl.a. telebranchen om de tekniske mulig-
heder - og de forventede  omkostninger - ved at tilpasse logningsreglerne i ly-
set af Tele2-dommen.

…

2.4. EU-Domstolens dom af 21. december 2016 i de forenede sager C-203/15 og C-
698/15, Tele2 og Watson  m.fl. (om de britiske og svenske logningsregler)

I EU-Domstolens dom  af 21. december 2016 i Tele2-sagen udtalte Domstolen 
bl.a., at artikel 15, stk.  1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 
2002/58/EF af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse 
af privatlivets fred  i den elektroniske kommunikationssektor (e-databeskyttel-
sesdirektivet), sammenholdt  med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, i 
EU’s charter om grundlæggende  rettigheder (Chartret), skal fortolkes således, 
at bestemmelsen er  til hinder for en national lovgivning, der med henblik på 
bekæmpelse af kriminalitet  fastsætter en generel og udifferentieret lagring af 
samtlige trafikdata  og lokaliseringsdata vedrørende samtlige abonnenter og 
registrerede brugere  i forbindelse med samtlige midler til elektronisk kommu-
nikation (præmis 112).

EU-Domstolen udtalte  i den forbindelse, at en sådan national lovgivning, der 
navnlig ikke er begrænset  til en lagring, som er rettet mod data vedrørende et 
tidsrum og/eller et  geografisk område og/eller en personkreds, derfor over-
skrider det strengt  nødvendige og ikke kan anses for at være begrundet i et 
demokratisk samfund,  således som det er påkrævet i henhold til artikel 15, 



/

26

stk. 1, i e-databeskyttelsesdirektivet sammenholdt med Chartrets artikel 7 (ret 
til respekt for privatliv og familieliv), 8 (ret til beskyttelse af personoplysnin-
ger) og 11 (ret til ytrings- og informationsfrihed) (præmis 106 og 107).

Endvidere udtalte EU-Domstolen, at e-databeskyttelsesdirektivets artikel 15, 
stk. 1, sammenholdt  med Chartrets artikel 7, 8 og 11 derimod ikke er til hinder 
for, at en medlemsstat  vedtager en lovgivning, der som en forebyggende for-
anstaltning muliggør  en målrettet lagring af trafikdata og lokaliseringsdata 
med henblik på bekæmpelse  af grov kriminalitet, forudsat at lagringen af dis-
se data begrænses til det strengt nødvendige for så vidt angår kategorierne af 
data, der skal lagres, de omhandlede kommunikationsmidler, de berørte per-
soner og den fastsatte  varighed af lagringen (præmis 108).

EU-Domstolen udtalte,  at en sådan national lovgivning for det første skal fast-
sætte klare og præcise  regler, der regulerer rækkevidden og anvendelsen af en 
sådan foranstaltning  om lagring af data, og som opstiller en række mindste-
krav, således at de  personer, hvis data er blevet lagret, råder over tilstrækkeli-
ge garantier, der gør  det muligt effektivt at beskytte deres personlige oplys-
ninger mod risikoen  for misbrug. Lovgivningen skal navnlig angive, under 
hvilke omstændigheder  og på hvilke betingelser der i forebyggende øjemed 
kan vedtages en foranstaltning  om lagring af data, hvorved det sikres, at en 
sådan foranstaltning  begrænses til det strengt nødvendige (præmis 109).

Endvidere udtalte EU-Domstolen, at en national lovgivning, der med henblik 
på forebyggelse, efterforskning,  afsløring og retsforfølgning af grov kriminali-
tet gør det muligt i forebyggende øjemed at lagre trafikdata og lokaliserings-
data, skal opfylde objektive  kriterier, som fastlægger et forhold mellem de da-
ta, der skal lagres, og det forfulgte mål. Navnlig skal sådanne betingelser i 
praksis være af en sådan art, at de faktisk kan afgrænse omfanget af foranstalt-
ningen og følgelig den berørte personkreds (præmis 110).

For så vidt angår afgrænsningen  af en sådan foranstaltning, udtalte EU-Dom-
stolen, at den nationale  lovgivning skal være baseret på objektive forhold, der 
gør det muligt at fokusere  målrettet på en personkreds, hvis data kan afsløre 
en forbindelse, i det  mindste indirekte, til grov kriminalitet, bidrage til be-
kæmpelse af grov kriminalitet  på den ene eller den anden måde eller forhin-
dre en alvorlig fare  for den offentlige sikkerhed. En sådan afgrænsning kan 
endvidere sikres gennem  et geografisk kriterium, når de kompetente nationale 
myndigheder på grundlag  af objektive forhold finder, at der i et eller flere 
geografiske områder  er en forhøjet risiko for, at sådan kriminalitet bliver plan-
lagt eller begået (præmis  111).

3. Justitsministeriets  overvejelser og den foreslåede ordning
De danske logningsregler  indebærer, at teleudbyderne skal foretage logning af 
en række oplysninger  om alle deres kunder, på alle tidspunkter og i hele lan-
det, jf. nærmere herom  pkt. 2.3.

Det må derfor forventes,  at der i lyset af EU-Domstolens dom i Tele2-sagen, jf. 
pkt. 2.4 ovenfor, vil  skulle foretages nogle tilpasninger af de danske lognings-
regler, således at reglerne  målrettes. EU-Domstolen har ikke taget stilling til, 
hvordan målrettede  logningsregler nærmere kan udfærdiges.

Justitsministeriet er  på den baggrund for tiden ved at udrede, hvordan de 
danske logningsregler  kan tilpasses i lyset af dommen i Tele2-sagen. Et cen-
tralt element i den udredning er en dialog med en række andre EU-lande, der 



/

27

står i samme situation som Danmark for så vidt angår spørgsmålet om tilpas-
ning af deres nationale logningsregler.

EU-Kommissionen har desuden tilkendegivet, at Kommissionen - i tæt samar-
bejde med medlemsstaterne  - vil udarbejde retningslinjer for, hvordan med-
lemsstaterne kan fastsætte  nationale logningsregler i overensstemmelse med 
dommen i Tele2-sagen.  EU-Kommissionen har ikke på nuværende tidspunkt 
tilkendegivet, hvornår  disse retningslinjer forventes at foreligge.

Revisionen af logningsreglerne  bør derfor efter Justitsministeriets opfattelse 
udskydes til folketingsåret  2017-18 bl.a. med henblik på at kunne gennemføre 
en grundig dialog med de andre berørte EU-lande og EU-Kommissionen om, 
hvordan logningsregler  fremadrettet kan indrettes. En udskydelse af revisio-
nen vil desuden give  bedre tid at sikre det bedste operationelle resultat for po-
litiet og PET i forbindelse  med ændringer af logningsreglerne, der udgør et 
centralt efterforskningsredskab  for myndighederne. Endelig vil en udskydelse 
af revisionen af logningsreglerne  give mulighed for en grundig drøftelse med 
bl.a. telebranchen om  de tekniske muligheder - og de forventede omkostnin-
ger - ved at tilpasse logningsreglerne i lyset af dommen i Tele2-sagen.

Det foreslås på den  baggrund, at revisionsbestemmelsen i § 8 i lov nr. 378 af 6. 
juni 2002 om ændring  af retsplejeloven og visse andre love, som ændret ved § 
7 i lov nr. 542 af 8. juni 2006, lov nr. 650 af 15. juni 2010, lov nr. 573 af 18. juni 
2012, lov nr. 635 af  12. juni 2013 og lov nr. 640 af 8. juni 2016, ændres således, 
at revisionen af logningsreglerne  skal foretages i folketingsåret 2017-18.

Der henvises til lovforslagets  § 1, nr. 1.

Det bemærkes, at de  gældende logningsregler i retsplejelovens § 786, stk. 4, og 
logningsbekendtgørelsen  ikke ophæves, før revisionen af logningsreglerne er 
gennemført.

Det skal i den forbindelse  bemærkes, at der ikke er nogen bestemt EU-retlig 
frist for, hvor hurtigt  medlemsstaterne skal tage højde for en dom fra EU-
Domstolen. Efter EU-Domstolens  praksis skal medlemsstaterne blot hurtigst 
muligt iværksætte foranstaltninger til opfyldelse af en dom.

I forlængelse heraf  bemærkes det, at Højesteret i en dom af 19. januar 2017 i en 
sag om opfølgning  på en dom fra EU-Domstolen om ret til erstatningsferie 
ved sygdom har fastslået,  at det var velbegrundet, at de danske myndigheder 
brugte et års tid på  at udrede dommens nærmere konsekvenser, herunder på 
at tilvejebringe et fyldestgørende  beslutningsgrundlag, som bl.a. indebar dia-
log med andre EU-lande  om deres opfølgning på dommen.

Regeringen vil hurtigst  muligt fremsætte et lovforslag for Folketinget om til-
pasning af de gældende  danske logningsregler.”

Af brev af 11. januar 2018 fra den daværende justitsminister, Person 3, til
Folketingets Retsudvalg (REU Alm. del, 2017-18, bilag 136) fremgår:

” Revision af reglerne og logning
1. Ved lov nr. 673 af 8. juni 2017 om ændring af retsplejeloven og visse andre love
(ændring af revisionsbestemmelse) udskød Folketinget revisionen af log-
ningsreglerne til samlingen 2017/18 for, at der kunne tages højde for EU-Dom-



/

28

stolens dom af 21. december 2016 om de britiske og svenske logningsreglers
forenelighed med EU-retten (Tele2-sagen).

Af pkt. 3 i de almindelige bemærkninger til lovforslag nr. L 191, der lå til
grund for lovændringen, fremgår det bl.a. at Justitsministeriet var ved at udre-
de, hvordan de danske logningsregler kunne tilpasses i lyset af Tele2-sagen, at
et centralt element i den udredning var en dialog med de andre EU-lande, at 
EU-Kommissionen havde tilkendegivet at ville udarbejde retningslinjer for,
hvordan medlemsstaterne kunne fastsætte nationale logningsregler i lyset af
dommen i Tele2-sagen, og at de gældende logningsregler i retsplejelovens § 786,
stk. 4, og logningsbekendtgørelsen ikke ville blive ophævet, før revisio-nen af
logningsreglerne er gennemført.

2. I forbindelse med fremsættelsen af lovforslag nr. L 191 tilkendegav jeg, at
logningsreglerne ville blive revideret i indeværende samling. Denne tilkende-
givelse var baseret på, at EU-Kommissionen på daværende tidspunkt forven-tede
at udarbejde de ovenfor nævnte retningslinjer i efteråret 2017. Kommis-sionen har
imidlertid endnu ikke færdiggjort arbejdet med de nævnte ret-ningslinjer. Ifølge
den seneste tilkendegivelse fra Kommissionen vil retnings-linjerne foreligge i løbet
af 2018.

Det er efter min opfattelse afgørende, at udformningen af nye logningsregler sker
på et fuldt oplyst grundlag, og at udlægningen af Tele2-dommens konse-kvenser
sker i fællesskab med de øvrige EU-lande og EU-Kommissionen.

Den fælles proces er vigtig for at sikre, at de nye regler holdes inden for EU-rettens
rammer, og at politiet og PET samtidig har de redskaber, der skal til for at
bekæmpe alvorlig kriminalitet. Desuden vil en fælles tilgang i EU være med til at
sikre, at telebranchen ikke pålægges unødige byrder.

På denne baggrund påtænker jeg i løbet af de kommende måneder at fremsæt-te et
lovforslag for Folketinget om at udskyde revisionen af logningsreglerne til
folketingssamlingen 2018/19.

3. Jeg skal for god ordens skyld oplyse, at de gældende logningsregler i rets-
plejelovens § 786, stk. 4, og logningsbekendtgørelsen fortsat opretholdes indtil
revisionen af logningsreglerne er gennemført.

Det kan i den forbindelse bemærkes, at der ikke er nogen bestemt EU-retlig frist
for, hvor hurtigt medlemsstaterne skal tage højde for en dom fra EU-Domstolen i
en præjudiciel sag vedrørende en anden medlemsstats lovgiv-ning. Efter EU-
Domstolens praksis skal medlemsstaterne så hurtigt som mu-ligt iværksætte
foranstaltninger til opfyldelse af en dom.

I den foreliggende situation har sagen vist sig at være for kompliceret til, at ar-
bejdet i EU om konsekvenserne af Tele2-sagen har kunnet afsluttes, og at EU-
Kommissionen har kunnet udstede de forudsatte retningslinjer om logning. Der
foreligger derfor efter Justitsministeriets opfattelse ikke et tilstrækkeligt oplyst
grundlag for gennemførelsen af en revision af logningsreglerne i Dan-mark på
nuværende tidspunkt.

Det bemærkes, at EU-Kommissionen er orienteret om, at Danmark såvel som de
øvrige berørte medlemslande opretholder deres gældende logningsregler



/

29

indtil videre, hvilket ikke har givet EU-Kommissionen anledning til bemærk-
ninger.

4. Lad mig afslutningsvis understrege, at det for mig som justitsminister er af-
gørende, at politiet og PET til enhver tid har de efterforskningsredskaber, der skal
til for at beskytte os alle. Politiets og PETs adgang til – efter en retskendel-se – at
indhente loggede oplysninger fra teleselskaberne er i den forbindelse et centralt
element.”

Af brev af 8. marts 2018 fra EU-Kommissionen til Teleindustrien fremgår bl.a.:

”The Commission is fully aware of the significance of the Tele2 ruling and its
consequences on national data retention legislation, including the need to en-sure
the protection of privacy and the confidentiality of communications. At the same
time, the importance of data retention as an essential component en-abling law
enforcement authorities to effectively fight crime, including cyber-crime, must also
be recognised.

This is why, since the Tele2 ruling was delivered, the Commission has been in-
volved in discussions, first of all, primarily with the Member States and the
relevant EU agencies, to examine possible ways forward which would satis-
factorily meet the Court's Tele2 criteria and law enforcement's operational re-
quirements. The issues raised in these discussions are wideranging which is why
the assessment on the way forward is still ongoing.

Let me assure you that the Commission is treating this issue with the close at-
tention it deserves. Our commitment is to continue engaging with all relevant
stakeholders and doing all we can to find viable, workable and legally sound
solutions on this complex subject.”

Ved lov nr. 716 af 8. juni 2018 blev revisionen af bestemmelsen i retsplejelovens §
786, stk. 4, på ny udskudt i et år – dvs. til folketingsåret 2018-19. Af bemærk-
ningerne til lovforslaget (L 218 af 11. april 2018) fremgår bl.a.:

”Ved lov nr. 673 af 8. juni 2017 om ændring af retsplejeloven og visse andre 
love (ændring af revisionsbestemmelse) udskød Folketinget revisionen af log-
ningsreglerne til samlingen 2017/18, for at der kunne tages højde for EU-Dom-
stolens dom af 21. december 2016 om de britiske og svenske logningsreglers 
forenelighed med EU-retten (Tele2-sagen).

Baggrunden for udskydelsen var bl.a., at Justitsministeriet var ved at udrede, 
hvordan de danske logningsregler kunne tilpasses i lyset af Tele2-sagen, at et 
centralt element i den udredning var en dialog med de andre EU-lande, at EU-
Kommissionen havde tilkendegivet at ville udarbejde retningslinjer for, hvor-
dan medlemsstaterne kunne fastsætte nationale logningsregler i lyset af dom-
men i Tele2-sagen, og at de gældende logningsregler i retsplejelovens § 786, 
stk. 4, og logningsbekendtgørelsen ikke ville blive ophævet, før revisionen af 
logningsreglerne er gennemført.



/

30

Kommissionen har imidlertid endnu ikke færdiggjort arbejdet med de nævnte 
retningslinjer. Ifølge den seneste tilkendegivelse fra Kommissionen vil ret-
ningslinjerne foreligge i løbet af 2018.

Det er efter Justitsministeriets  opfattelse afgørende, at udformningen af nye 
logningsregler sker  på et fuldt oplyst grundlag, og at udlægningen af Tele2-
dommens konsekvenser  sker i fællesskab med de øvrige EU-lande og EU-
Kommissionen. Den  fælles proces er vigtig for at sikre, at de nye regler holdes 
inden for EU-rettens  rammer, og at politiet og PET samtidig har de redskaber, 
der skal til for at bekæmpe  alvorlig kriminalitet. Desuden vil en fælles tilgang 
i EU være med til at sikre, at telebranchen ikke pålægges unødige byrder.”

Efter Tele2-dommen forelagde  en række nationale domstole nye præjudicielle 
spørgsmål for EU-Domstolen  vedrørende den nærmere fastlæggelse af, i hvilket 
omfang det vil være i overensstemmelse  med EU-retten at logge teledata, her-
under vedrørende medlemsstaternes  mulighed for at foretage logning af hen-
syn til sikring af den nationale  sikkerhed. Blandt disse sager var C-511/18, C-
512/18 og C-520/18 (La Quadrature  du Net m.fl.), som indgik til domstolen i be-
gyndelsen af august 2018.

Den 28. september 2019 afgav  Rigspolitiet en redegørelse om den såkaldte tele-
datasag. Af redegørelsen, der er baseret på en gennemgang af ca. 10.700 straf-
fesager, hvor der fra 2012 til 2019 var indhentet teledata, fremgår bl.a., at der i 
en årrække var fejl i Rigspolitiets konvertering af teledata, og at der ikke var 
sket orientering til de øvrige aktører i straffesagskæden om kendte fejl og risici 
ved brugen af teledata. 

Justitsministeriet orienterede ved notat af 1. oktober 2019 Folketingets Retsud-
valg om, at ministeren ville fremsætte lovforslag i december 2019 om udskydel-
se af revisionen af logningsreglerne. I notatet anføres det bl.a., at de yderligere 
forelagte sager kunne give EU-Domstolen anledning til at genoverveje den ret-
stilstand, som Tele2-dommen havde statueret, og at fremsættelse af et nyt lov-
forslag derfor ville blive stillet i bero indtil afsigelsen af dommene.

Ved lov nr. 644 af 19. maj 2020 blev revisionen af bestemmelsen i retsplejelovens 
§ 786, stk. 4, udskudt til folketingsåret 2020-21. Af bemærkningerne til lovforsla-
get (L 87 af 18. december 2019) fremgår bl.a.:

”Ved lov nr. 716 af 8. juni 2018 om ændring af retsplejeloven og visse 
andre love (Ændring af revisionsbestemmelse) udskød Folketinget revi-
sionen af logningsreglerne til samlingen 2018-19.

Baggrunden for udskydelsen var, at det efter Justitsministeriets opfat-
telse var afgørende, at udformningen af nye logningsregler skete på et 
fuldt oplyst grundlag, og at udlægningen af EU-Domstolens dom af 21. 
december 2016 (Tele2-dommen) skete i fællesskab med de øvrige EU-
lande og EU-Kommissionen. Justitsministeriet afventede derfor, at 



/

31

Kommissionen færdiggjorde arbejdet med fælles retningslinjer for,
hvordan medlemsstaterne kan fastsætte nationale logningsregler i lyset 
af Tele2-dommen. Kommissionen havde ved fremsættelsen af forslaget 
til lov nr. 716 af 8. juni 2018 senest tilkendegivet, at retningslinjerne ville 
foreligge i løbet af 2018.

Kommissionen har  endnu ikke udstedt retningslinjerne.

Der verserer for tiden  et antal sager for EU-Domstolen, som kan få be-
tydning for medlemsstaternes  mulighed for at fastsætte nationale log-
ningsregler.

Danmark og 16 andre  EU/EØS-medlemsstater afgav mundtligt indlæg i 
EU-Domstolens forenede  sager nr. C-511/18 og C-512/18 samt C-520/18 i 
forbindelse med domsforhandlingen den 9.-10. september 2019. Der 
henvises til notat  af 29. november 2018 om afgivelse af indlæg i sagerne. 
Notatet er sendt til Folketingets Retsudvalg (Alm. del - bilag 171). I 
overensstemmelse med notatet gjorde regeringen under sagerne gæl-
dende, at Domstolen  bør genoverveje visse af de udtalelser, som Dom-
stolen afgav i Tele2-dommen.

Det forventes, at EU-Domstolen vil afsige domme i sagerne omkring 
maj 2020.

Det er Justitsministeriets vurdering, at udformningen af de nye log-
ningsregler bør ske  på et fuldt oplyst grundlag, og at rækkevidden af 
Tele2-dommen skal  fastlægges i fællesskab med de øvrige EU-lande og 
EU-Kommissionen.  Den fælles proces er vigtig for at sikre, at de nye 
regler holdes inden  for EU-rettens rammer. Desuden vil en fælles til-
gang i EU være med  til at sikre, at telebranchen ikke pålægges unødige 
byrder. Justitsministeriet  følger derfor udviklingen i de øvrige medlem-
sstater tæt.

Som følge heraf og i lyset af, at EU-Domstolens kommende domme i de 
ovenfor omtalte logningssager  vil kunne give svar på, hvordan log-
ningsregler kan indrettes,  foreslås det at udskyde revisionen af log-
ningsreglerne til folketingsåret 2020-21.”

Den 6. oktober 2020 afsagde EU-Domstolen dom i La Quadrature-sagerne. I
dommen hedder det bl.a.:

”105 Det skal indledningsvis bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at
der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn
til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den ind-går, og til de
mål, der forfølges med den lovgivning, som den er en del af, og bl.a. til denne
lovgivnings tilblivelse (jf. i denne retning dom af 17.4.2018, Egenberger, C-
414/16, EU:C:2018:257, præmis 44).

106    Som det bl.a. fremgår af sjette og syvende betragtning til direktiv 2002/58,
har dette direktiv til formål at beskytte brugerne af elektroniske kommu-
nikationstjenester mod de risikomomenter for deres personoplysninger



/

32

og privatliv, der følger af anvendelsen af ny teknologi, og navnlig den øgede
mulighed for at foretage automatiseret opbevaring og behandling af
oplysninger. Det nævnte direktiv søger, således som det fremgår af an-den
betragtning hertil, især at sikre fuld overholdelse af de rettigheder, der er
nævnt i chartrets artikel 7 og 8. Det fremgår i denne henseende af
begrundelsen til forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om
behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den
elektroniske kommunikationssektor (KOM(2000) 385 endelig), der lå til
grund for direktiv 2002/58, at EU-lovgiver ønskede »at sikre, at der fortsat
garanteres en høj grad af beskyttelse af personoplysninger og privatlivets fred
i forbindelse med alle elektroniske kommunikationstjenester, uanset hvilken
teknologi der anvendes«.

107    Artikel 5, stk. 1, i direktiv 2002/58 fastsætter i denne henseende princippet
om fortrolighed i forbindelse med såvel elektronisk kommunikation som de
dermed forbundne trafikdata, og indebærer navnlig, at det for andre end
brugerne principielt er forbudt for enhver at lagre denne kommuni-kation og
disse data, uden at disse brugere har givet samtykke hertil.

108    Hvad navnlig angår den behandling og lagring af trafikdata, der foreta-
ges af udbydere af elektroniske kommunikationstjenester, fremgår det af
artikel 6 i samt af 22. og 26. betragtning til direktiv 2002/58, at en sådan
behandling kun er tilladt i det omfang og tidsrum, der er nødvendigt af hensyn
til markedsføringen og faktureringen af tjenesterne, samt leverin-gen af
tillægstjenester. Når denne frist er udløbet, skal de behandlede eller lagrede
data slettes eller gøres anonyme. Hvad angår andre lokaliserings-data end
trafikdata bestemmer det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, at disse data kun
kan behandles under visse betingelser og kun, når de er gjort anonyme, eller
når brugeren eller abonnenten har givet sit samtykke hertil (dom af
21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 86 og den
deri nævnte retspraksis).

109    EU-lovgiver har således med vedtagelsen af dette direktiv konkretiseret
de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 7 og 8, hvilket indebærer, at
brugerne af elektroniske kommunikationsmidler principielt med rette kan
forvente, at deres kommunikation og de dermed forbundne data for-bliver
anonyme, så længe de ikke har givet deres samtykke, og ikke kan gøres til
genstand for registrering.

110    Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58 gør det imidlertid muligt for medlems-
staterne at indføre undtagelser til såvel den i dette direktivs artikel 5, stk. 1,
fastsatte principielle forpligtelse til at sikre fortroligheden af perso-
noplysninger som til de tilsvarende forpligtelser, der bl.a. er anført i det
nævnte direktivs artikel 6 og 9, hvis en sådan indskrænkning er nødven-dig,
passende og forholdsmæssig i et demokratisk samfund af hensyn til den
nationale sikkerhed, forsvaret, den offentlige sikkerhed, eller forebyg-gelse,
efterforskning, afsløring og retsforfølgning i straffesager eller uau-toriseret
brug af det elektroniske kommunikationssystem. Med henblik herpå kan
medlemsstaterne bl.a. vedtage retsforskrifter om lagring af data i en begrænset
periode, som kan begrundes i et af disse hensyn.

111    Når dette er sagt, kan den mulighed for at fravige de rettigheder og for-
pligtelser, der er fastsat i artikel 5, 6 og 9 i direktiv 2002/58, ikke begrunde,



/

33

at en fravigelse af den principielle pligt til at sikre fortroligheden af elek-
tronisk kommunikation og de dermed forbundne data, og navnlig af det
forbud mod at lagre disse data, der udtrykkeligt er fastsat i dette direktivs
artikel 5, bliver hovedreglen (jf. i denne retning dom af 21.12.2016, Tele2, C-
203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 89 og 104).

112    Hvad angår de formål, som kan begrunde en begrænsning af de rettighe-
der og forpligtelser, der er fastsat i navnlig artikel 5, 6 og 9 i direktiv 2002/58,
har Domstolen allerede fastslået, at opregningen af de formål, der er fastsat i
dette direktivs artikel 15, stk. 1, første punktum, er udtøm-mende, således at
en retsforskrift, der er vedtaget i henhold til denne be-stemmelse, faktisk og
præcist skal opfylde et af disse formål (jf. i denne retning dom af 2.10.2018,
Ministerio Fiscal, C-207/16, EU:C:2018:788, præ-mis 52 og den deri nævnte
retspraksis).

113    Det fremgår endvidere af artikel 15, stk. 1, tredje punktum, i direktiv
2002/58, at medlemsstaterne kun har mulighed for at vedtage retsforskrif-ter
med henblik på at indskrænke rækkevidden af de rettigheder og for-pligtelser,
der er omhandlet i dette direktivs artikel 5, 6 og 9, såfremt dette sker i
overensstemmelse med EU-rettens generelle principper, som bl.a. omfatter
proportionalitetsprincippet, og de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved
chartret. Domstolen har i denne henseende allerede fast-slået, at den pligt,
som en medlemsstat i henhold til en national lovgiv-ning har pålagt udbydere
af elektroniske kommunikationstjenester, til at lagre trafikdata med henblik på
i påkommende tilfælde at gøre dem til-gængelige for de kompetente nationale
myndigheder, ikke blot rejser en række spørgsmål vedrørende overholdelsen
af chartrets artikel 7 og 8, der vedrører henholdsvis respekten for privatlivet
og beskyttelsen af perso-noplysninger, men ligeledes vedrørende artikel 11,
der omhandler yt-ringsfriheden (jf. i denne retning dom af 8.4.2014, Digital
Rights, C-293/12 og C-594/12, EU:C:2014:238, præmis 25 og 70, og af
21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 91 og 92
og den deri nævnte retspraksis).

114    I forbindelse med fortolkningen af artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58 skal
der således tages hensyn til betydningen af såvel retten til respekt for pri-
vatlivet, der er sikret ved chartrets artikel 7, som retten til beskyttelse af
personoplysninger, der er sikret ved dette charters artikel 8, således som denne
betydning fremgår af Domstolens praksis, og retten til ytringsfri-hed, idet
denne grundlæggende rettighed, der er sikret ved chartrets arti-kel 11, udgør et
af de væsentlige grundlag for et demokratisk og plurali-stisk samfund, og er
en del af de værdier, som Unionen i overensstemmel-se med artikel 2 TEU er
støttet på (jf. i denne retning dom af 6.3.2001, Connolly mod Kommissionen,
C-274/99 P, EU:C:2001:127, præmis 39, og af 21.12.2016, Tele2, C-203/15
og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 93 og den deri nævnte retspraksis).

115    Det skal i denne henseende præciseres, at lagring af trafikdata og lokalise-
ringsdata i sig selv udgør dels en undtagelse fra det forbud mod at lagre disse
data, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2002/58, og som gæl-der for
alle andre end brugerne, dels et indgreb i den grundlæggende ret til respekt for
privatlivet og til beskyttelse af personoplysninger, der er sikret ved chartrets
artikel 7 og 8, idet det ikke er afgørende, om de på-



/

34

gældende oplysninger vedrørende privatlivet er følsomme, eller om dette
indgreb har medført eventuelle ubehageligheder for de berørte (jf. i denne
retning udtalelse 1/15 (PNR-aftalen mellem EU og Canada) af 26.7.2017,
EU:C:2017:592, præmis 124 og 126 og den deri nævnte retspraksis; jf. ana-
logt om EMRK’s artikel 8, Menneskerettighedsdomstolen, 30.1.2020, Brey-er
mod Tyskland, CE:ECHR:2020:0130JUD005000112, § 81).

116    Det er desuden ikke afgørende, om de lagrede data efterfølgende anven-
des (jf. analogt om EMRK’s artikel 8, Menneskerettighedsdomstolen,
16.2.2000, Amann mod Schweiz, CE:ECHR:2000:0216JUD002779895, § 69,
og af 13.2.2020, Trjakovski og Chipovski mod Nordmakedonien,
CE:ECHR:2020:0213JUD005320513, § 51), idet adgangen til sådanne data,
uanset hvorledes disse data efterfølgende anvendes, udgør et særskilt indgreb i
de grundlæggende rettigheder, der er nævnt i den foregående præmis (jf. i
denne retning udtalelse 1/15 (PNR-aftalen mellem EU og Ca-nada) af
26.7.2017, EU:C:2017:592, præmis 124 og 126).

117    Denne konklusion forekommer så meget desto mere begrundet, som tra-
fikdata og lokaliseringsdata kan afsløre oplysninger om en lang række
forhold, der vedrører de berørte personers privatliv, herunder følsomme
oplysninger, såsom oplysninger om seksuel orientering, politiske anskuel-ser,
samfundsmæssige, filosofiske, religiøse og andre overbevisninger samt
oplysninger om helbredstilstand, mens sådanne oplysninger i øvrigt nyder en
særlig beskyttelse i EU-retten. De nævnte data vil tilsammen kunne gøre det
muligt at drage meget præcise slutninger vedrørende pri-vatlivet for de
personer, hvis data er blevet lagret, såsom vaner i daglig-dagen, midlertidige
eller varige opholdssteder, daglige eller andre rejser, hvilke aktiviteter der
udøves, disse personers sociale relationer og de soci-ale miljøer, de
frekventerer. Særligt gør disse data det muligt at lave en profil af de berørte
personer, hvilken oplysning, henset til retten for respekt af privatlivet, er lige
så følsom som selve indholdet af kommuni-kationen (jf. i denne retning dom
af 8.4.2014, Digital Rights, C-293/12 og C-594/12, EU:C:2014:238, præmis
27, og af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis
99).

118    For det første bemærkes, at lagring af trafikdata og lokaliseringsdata med
henblik på politimæssige formål i sig selv kan medføre et indgreb i retten til
respekt for kommunikation, der er sikret ved chartrets artikel 7, og ha-ve
afskrækkende virkninger, der kan afholde brugerne af elektroniske
kommunikationsmidler fra at udøve deres ret til ytringsfrihed, der er sik-ret
ved dette charters artikel 11 (jf. i denne retning dom af 8.4.2014, Digital
Rights, C-293/12 og C-594/12, EU:C:2014:238, præmis 28, og af 21.12.2016,
Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 101). Sådanne af-
skrækkende virkninger kan imidlertid navnlig påvirke de personer, hvis
kommunikation i henhold til nationale bestemmelser er undergivet tavs-
hedspligt, og de whistleblowere, hvis aktiviteter er beskyttet i henhold til
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/1937 af 23. oktober 2019
om beskyttelse af personer, der indberetter overtrædelser af EU-ret-ten (EUT
2019, L 305, s. 17). Disse virkninger er desuden så meget desto mere alvorlige
i betragtning af, at der er tale om store mængder af lagrede data af meget
forskellig art.



/

35

119    For det andet bemærkes, at henset til den store mængde trafikdata og lo-
kaliseringsdata, der løbende kan lagres ved hjælp af en generel og udiffe-
rentieret lagringsforanstaltning, og den følsomme karakter af de oplysnin-ger,
som disse data kan give adgang til, medfører alene den omstændig-hed, at
udbyderne af elektroniske kommunikationstjenester lagrer de nævnte data, en
risiko for misbrug og ulovlig adgang.

120    Når dette er sagt, afspejler artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, for så vidt
som den giver medlemsstaterne mulighed for at indføre de undtagelser, der er
nævnt i denne doms præmis 110, det forhold, at de rettigheder, der er sikret
ved chartrets artikel 7, 8 og 11, ikke er absolutte rettigheder, men skal ses i
sammenhæng med deres funktion i samfundet (jf. i denne ret-ning dom af
16.7.2020, Facebook Ireland og Schrems, C-311/18, EU:C:2020:559, præmis
172 og den deri nævnte retspraksis).

121    Som det fremgår af chartrets artikel 52, stk. 1, tillader dette charter nemlig
begrænsninger i udøvelsen af disse rettigheder, for så vidt som disse be-
grænsninger er fastlagt i lovgivningen og respekterer de nævnte rettighe-ders
væsentligste indhold, og for så vidt som disse begrænsninger under iagttagelse
af proportionalitetsprincippet er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen
interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres
rettigheder og friheder.

122    I forbindelse med fortolkningen af artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58 i ly-
set af chartret skal der således også tages hensyn til betydningen af de ret-
tigheder, der er sikret ved chartrets artikel 3, 4, 6 og 7, og den betydning, som
formålene om beskyttelse af den nationale sikkerhed og om bekæm-pelse af
grov kriminalitet har som følge af, at de bidrager til beskyttelsen af andres
rettigheder og friheder.

123    Chartrets artikel 6, som Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretli-
ge sager) og Cour constitutionnelle (forfatningsdomstol) har henvist til,
fastsætter i denne henseende ikke blot retten for enhver til frihed, men og-så
til personlig sikkerhed, og sikrer rettigheder, der svarer til dem, der er sikret
ved EMRK’s artikel 5 (jf. i denne retning dom af 15.2.2016, N., C-601/15
PPU, EU:C:2016:84, præmis 47, af 28.7.2016, JZ, C-294/16 PPU,
EU:C:2016:610, præmis 48, og af 19.9.2019, Rayonna prokuratura Lom, C-
467/18, EU:C:2019:765, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).

124    Det skal endvidere bemærkes, at chartrets artikel 52, stk. 3, har til formål
at sikre den nødvendige sammenhæng mellem de i chartret indeholdte
rettigheder og de tilsvarende ved EMRK sikrede rettigheder, uden at det-te
berører EU-rettens og Den Europæiske Unions Domstols autonomi. Der skal
derfor ved fortolkningen af chartret tages hensyn til de tilsvarende rettigheder
i EMRK som tærskel for minimumsbeskyttelse (jf. i denne ret-ning dom af
12.2.2019, TC, C-492/18 PPU, EU:C:2019:108, præmis 57, og af 21.5.2019,
Kommissionen mod Ungarn (Brugsrettigheder over landbrugs-arealer), C-
235/17, EU:C:2019:432, præmis 72 og den deri nævnte retsprak-sis).

125    Hvad angår EMRK’s artikel 5, der fastsætter »retten til frihed« og »retten
til personlig sikkerhed«, har denne artikel ifølge Den Europæiske Menne-
skerettighedsdomstols praksis til formål at beskytte individet mod enhver



/

36

form for vilkårlig eller ubegrundet frihedsberøvelse (jf. i denne retning
Menneskerettighedsdomstolen, 18.3.2008, Ladent mod Polen,
CE:ECHR:2008:0318JUD001103603, §§ 45 og 46, 29.3.2010, Medvedyev
m.fl. mod Frankrig, CE:ECHR:2010:0329JUD000339403, §§ 76 og 77, og af
13.12.2012, El-Masri mod »The former Yugoslav Republic of Macedonia«,
CE:ECHR:2012:1213JUD003963009, § 239). Eftersom denne bestemmelse
omhandler frihedsberøvelse, der foretages af en offentlig myndighed, kan
chartrets artikel 6 imidlertid ikke fortolkes således, at den pålægger de of-
fentlige myndigheder en pligt til at vedtage specifikke foranstaltninger med
henblik på at retsforfølge visse strafbare handlinger.

126    Hvad navnlig angår den effektive bekæmpelse af strafbare handlinger,
som navnlig mindreårige og andre sårbare personer er ofre for, og som Cour
constitutionnelle (forfatningsdomstol) har henvist til, skal det deri-mod
fremhæves, at der i medfør af chartrets artikel 7 kan påhvile de of-fentlige
myndigheder positive forpligtelser til at vedtage retlige foran-staltninger, der
har til formål at beskytte privatlivet og familielivet (jf. i denne retning dom af
18.6.2020, Kommissionen mod Ungarn (Foreningers gennemsigtighed), C-
78/18, EU:C:2020:476, præmis 123 og den deri nævn-te praksis fra
Menneskerettighedsdomstolen). Sådanne forpligtelser kan ligeledes følge af
den nævnte artikel 7 med hensyn til den beskyttelse, der gælder for en persons
hjem og kommunikation, af artikel 3 og 4 med hen-syn til beskyttelsen af en
persons fysiske og psykiske integritet og af for-buddet mod tortur og
umenneskelig og nedværdigende behandling.

127    Som følge af eksistensen af disse forskellige positive forpligtelser, er det
imidlertid nødvendigt, at der foretages en afvejning mellem de omhandle-de
forskellige interesser og rettigheder.

128    Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har således fastslået, at de
positive forpligtelser, der følger af EMRK’s artikel 3 og 8, idet chartrets ar-
tikel 4 og 7 indeholder de tilsvarende garantier, navnlig indebærer, at der skal
vedtages materielle og proceduremæssige bestemmelser samt prakti-ske
foranstaltninger, der gør det muligt effektivt at bekæmpe lovovertræ-delser
mod personer gennem effektiv efterforskning og retsforfølgning, idet denne
forpligtelse er så meget desto vigtigere, når et barns fysiske og psykiske
velbefindende er truet. Når dette er sagt, skal de foranstaltnin-ger, som det
tilkommer de kompetente myndigheder at træffe, fuldt ud respektere adgangen
til retsmidler og de andre garantier, der kan begræn-se omfanget af de
strafferetlige efterforskningsbeføjelser, og de andre ret-tigheder og
frihedsrettigheder. Der skal efter denne domstols opfattelse navnlig indføres
en retlig ramme, der gør det muligt at foretage en afvej-ning mellem de
forskellige interesser og rettigheder, der skal beskyttes
(Menneskerettighedsdomstolen, 28.10.1998, Osman mod Det Forenede
Kongerige, CE:ECHR:1998:1028JUD002345294, §§ 115 og 116, 4.3.2004,
M.C. mod Bulgarien, CE:ECHR:2003:1204JUD003927298, § 151, 24.6.2004,
Von Hannover mod Tyskland, CE:ECHR:2004:0624JUD005932000, §§ 57 og
58, og 2.12.2008, K.U. mod Finland, CE:ECHR:2008:1202JUD000287202,
§§ 46, 48 og 49).

129    Hvad angår overholdelsen af proportionalitetsprincippet bestemmer arti-
kel 15, stk. 1, første punktum, i direktiv 2002/58, at medlemsstaterne kan
vedtage en foranstaltning, der fraviger princippet om fortroligheden af



/

37

kommunikation og de dermed forbundne trafikdata, når en sådan foran-
staltning er »nødvendig, passende og forholdsmæssig i et demokratisk
samfund« af hensyn til de formål, der er nævnt i denne bestemmelse. Det
fremgår af 11. betragtning til dette direktiv, at en foranstaltning af denne art
skal stå i »åbenbart« rimeligt forhold til det mål, der forfølges.

130    Det skal i denne henseende bemærkes, at det af Domstolens faste praksis
fremgår, at beskyttelsen af den grundlæggende ret til respekt for privatli-vet
kræver, at undtagelserne til og begrænsningerne af beskyttelsen af
personoplysninger holdes inden for det strengt nødvendige. Desuden kan et
mål af almen interesse ikke forfølges uden hensyntagen til den omstæn-
dighed, at dette mål skal forenes med de grundlæggende rettigheder, der er
berørt af foranstaltningen, ved at foretage en rimelig afvejning mellem målet
af almen interesse og de pågældende rettigheder (jf. i denne retning dom af
16.12.2008, Satakunnan Markkinapörssi og Satamedia, C-73/07,
EU:C:2008:727, præmis 56, af 9.11.2010, Volker und Markus Schecke og Ei-
fert, C-92/09 og C-93/09, EU:C:2010:662, præmis 76, 77 og 86, og af
8.4.2014, Digital Rights, C-293/12 og C-594/12, EU:C:2014:238, præmis 52,
samt udtalelse 1/15 (PNR-aftalen mellem EU og Canada) af 26.7.2017,
EU:C:2017:592, præmis 140).

131    Det fremgår nærmere bestemt af Domstolens praksis, at medlemsstater-
nes mulighed for at begrunde en begrænsning af de rettigheder og for-
pligtelser, der navnlig er fastsat i artikel 5, 6 og 9 i direktiv 2002/58, skal
vurderes ved at bedømme alvoren af det indgreb, som en sådan begræns-ning
indebærer, og ved at kontrollere, at betydningen af det mål af almen interesse,
der forfølges med denne begrænsning, står i forhold til denne alvor (jf. i denne
retning dom af 2.10.2018, Ministerio Fiscal, C-207/16, EU:C:2018:788,
præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).

132    For at opfylde kravet om proportionalitet skal en lovgivning fastsætte kla-
re og præcise regler, der regulerer rækkevidden og anvendelsen af den
pågældende foranstaltning, og som opstiller en række mindstekrav, såle-des at
de personer, hvis personoplysninger er berørt, råder over tilstræk-kelige
garantier, der gør det muligt effektivt at beskytte disse oplysninger mod
risikoen for misbrug. Denne lovgivning skal være retligt bindende i national
ret og navnlig angive, under hvilke omstændigheder og på hvil-ke betingelser
der kan vedtages en foranstaltning om behandling af så-danne oplysninger,
hvorved det sikres, at indgrebet begrænses til det strengt nødvendige.
Nødvendigheden af at råde over sådanne garantier er så meget desto større,
når personoplysningerne er undergivet en auto-matiseret behandling, navnlig
når der eksisterer en betydelig risiko for ulovlig adgang til disse oplysninger.
Disse betragtninger gør sig især gæl-dende, når der er tale om beskyttelse af
den særlige kategori af personop-lysninger, som følsomme oplysninger udgør
(jf. i denne retning dom af 8.4.2014, Digital Rights, C-293/12 og C-594/12,
EU:C:2014:238, præmis 54 og 55, og af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-
698/15, EU:C:2016:970, præ-mis 117, samt udtalelse 1/15 (PNR-aftalen
mellem EU og Canada) af 26.7.2017, EU:C:2017:592, præmis 141).

133    En lovgivning, der foreskriver lagring af personoplysninger, skal således
altid opfylde objektive kriterier, som fastlægger et forhold mellem de op-
lysninger, der skal lagres, og det forfulgte mål (jf. i denne retning udtalel-



/

38

se 1/15 (PNR-aftalen mellem EU og Canada) af 26.7.2017, EU:C:2017:592,
præmis 191 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 3.10.2019, A m.fl., C-
70/18, EU:C:2019:823, præmis 63).

–       De lovgivningsmæssige foranstaltninger, der foreskriver forebyggende
lag-ring af trafikdata og lokaliseringsdata med henblik på beskyttelse af den
nationale sikkerhed

134    Det skal bemærkes, at Domstolen i de domme, hvori den har foretaget en
fortolkning af direktiv 2002/58, endnu ikke konkret har taget stilling til det
formål om beskyttelse af den nationale sikkerhed, som de forelæggen-de retter
og de regeringer, der har afgivet indlæg, har henvist til.

135    Det skal i denne henseende indledningsvis bemærkes, at det af artikel 4,
stk. 2, TEU fremgår, at den nationale sikkerhed forbliver den enkelte med-
lemsstats eneansvar. Dette ansvar svarer til den primære interesse i at be-
skytte statens væsentlige funktioner og grundlæggende samfundsinteres-ser og
omfatter forebyggelse og bekæmpelse af aktiviteter, der alvorligt kan
destabilisere et lands grundlæggende forfatningsmæssige, politiske,
økonomiske eller sociale strukturer og navnlig direkte true samfundet, be-
folkningen eller staten som sådan, såsom bl.a. terrorvirksomhed.

136    Formålet om beskyttelse af den nationale sikkerhed, sammenholdt med
artikel 4, stk. 2, TEU, vejere tungere end de andre formål, der er indeholdt i
artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, bl.a. formålet om bekæmpelse af kri-
minalitet i almindelighed, herunder også grov kriminalitet, og om beskyt-telse
af den offentlige sikkerhed. Trusler som dem, der er nævnt i den fo-regående
præmis, adskiller sig nemlig på grund af deres art og særligt al-vorlige
karakter fra den generelle risiko for, selv alvorlige, spændinger el-ler
forstyrrelser, for den offentlige sikkerhed. Med forbehold for overhol-delsen
af de øvrige krav, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1, kan for-målet om
beskyttelse af den nationale sikkerhed derfor begrunde foran-staltninger, der
indebærer indgreb i de grundlæggende rettigheder, som er mere alvorlige end
dem, som disse andre formål kan begrunde.

137    I situationer som dem, der er beskrevet i denne doms præmis 135 og 136,
er artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7, 8
og 11 samt artikel 52, stk. 1, således principielt ikke til hinder for en
lovgivningsmæssig foranstaltning, der giver de kompetente myndigheder
mulighed for at pålægge udbydere af elektroniske kommunikationstjene-ster
at foretage lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, der vedrører alle de
brugere, som anvender elektroniske kommunikationsmidler i en be-grænset
periode, når der foreligger tilstrækkeligt konkrete omstændighe-der, der gør
det muligt at antage, at den berørte medlemsstat står over for en alvorlig
trussel mod den nationale sikkerhed som den, der er nævnt i denne doms
præmis 135 og 136, og som må anses for at være reel og aktu-el eller
forudsigelig. Selv om en sådan foranstaltning uden forskel omfat-ter alle
brugere af elektroniske kommunikationsmidler, uden at disse umiddelbart
synes at have en forbindelse som omhandlet i den retsprak-sis, der er nævnt i
denne doms præmis 133, til en trussel mod denne med-lemsstats nationale
sikkerhed, skal det ikke desto mindre fastslås, at den omstændighed, at der
foreligger en sådan trussel, i sig selv kan godtgøre, at der består en sådan
forbindelse.



/

39

138    Et påbud om at foretage forebyggende lagring af data, der vedrører alle
brugere af elektroniske kommunikationsmidler, skal ikke desto mindre
tidsmæssigt begrænses til det strengt nødvendige. Selv om det ikke kan
udelukkes, at et påbud, der udstedes til udbyderne af elektroniske kom-
munikationstjenester, om at foretage lagring af data, kan forlænges som følge
af, at en sådan trussel fortsat består, må varigheden af hvert enkelt påbud ikke
overstige et forudseeligt tidsrum. Desuden skal en sådan lag-ring af data være
omfattet af begrænsninger og underlagt strenge garanti-er, der gør det muligt
effektivt at beskytte de berørte personers personop-lysninger mod risikoen for
misbrug. Denne lagring må således ikke have en systematisk karakter.

139    Henset til alvoren af det indgreb i de grundlæggende rettigheder, der er
sikrede ved chartrets artikel 7 og 8, som følger af en sådan generel og
udifferentieret datalagringsforanstaltning, er det vigtigt at sikre, at anven-
delsen af denne foranstaltning rent faktisk begrænses til de situationer, hvor
der foreligger en alvorlig trussel mod den nationale sikkerhed, så-som de
situationer, der er omhandlet i denne doms præmis 135 og 136. Det er i denne
henseende væsentligt, at en afgørelse, hvorved udbyderne af elektroniske
kommunikationstjenester pålægges at foretage en sådan lagring af data, kan
gøres til genstand for en effektiv prøvelse enten ved en domstol eller en
uafhængig administrativ enhed, der træffer bindende afgørelser, med henblik
på at kontrollere, om en af disse situationer fore-ligger, samt om de
betingelser og garantier, der skal være fastsat, er over-holdt.

–       De lovgivningsmæssige foranstaltninger, der foreskriver forebyggende
lag-ring af trafikdata og lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af
kriminalitet og beskyttelse af den offentlige sikkerhed

140    Hvad angår formålet om forebyggelse, efterforskning, afsløring og rets-
forfølgning af strafbare handlinger er det i overensstemmelse med pro-
portionalitetsprincippet kun bekæmpelsen af grov kriminalitet og fore-
byggelsen af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed, der kan be-grunde
alvorlige indgreb i de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartrets
artikel 7 og 8, såsom de indgreb, som lagring af trafikdata og lokaliseringsdata
indebærer. Det er således kun de indgreb i de nævnte grundlæggende
rettigheder, der ikke er alvorlige, som kan begrundes i formålet om
forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølgning af strafbare
handlinger (jf. i denne retning dom af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-
698/15, EU:C:2016:970, præmis 102, og af 2.10.2018, Ministerio Fiscal, C-
207/16, EU:C:2018:788, præmis 56 og 57, samt udtalelse 1/15 (PNR-afta-len
mellem EU og Canada) af 26.7.2017, EU:C:2017:592, præmis 149).

141    En national lovgivning, der foreskriver generel og udifferentieret lagring
af trafikdata og lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af grov kri-
minalitet, overskrider det strengt nødvendige og kan i et demokratisk samfund
ikke anses for at være begrundet, således som det er påkrævet i henhold til
artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med chart-rets artikel 7, 8
og 11 samt artikel 52, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 21.12.2016, Tele2, C-
203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 107).



/

40

142    Henset til den følsomme karakter af de oplysninger, som trafikdata og lo-
kaliseringsdata kan give adgang til, er det nemlig af afgørende betydning for
retten til respekt for privatlivet, at disse data behandles med fortrolig-hed. Når
der henses til dels de afskrækkende virkninger for udøvelsen af de
grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 7 og 11, og som
er nævnt i denne doms præmis 118, som lagringen af disse data kan have, dels
alvoren af det indgreb, som en sådan lagring indebærer, er det i et demokratisk
samfund således væsentligt, at dette indgreb, således som det er tilfældet for
det system, der er indført ved direktiv 2002/58, udgør undtagelsen og ikke
reglen, og at disse data ikke kan gøres til gen-stand for en systematisk og
løbende lagring. Denne konklusion gælder selv med hensyn til formålene om
bekæmpelse af grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den
offentlige sikkerhed samt den betydning, som disse formål skal tillægges.

143    Domstolen har endvidere fastslået, at en lovgivning, der foreskriver gene-
rel og udifferentieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, omfatter
elektronisk kommunikation, der foretages af praktisk talt hele befolknin-gen,
uden nogen form for differentiering, begrænsning eller undtagelse under
hensyn til det forfulgte mål. En sådan lovgivning omfatter i mod-sætning til
det krav, der er nævnt i denne doms præmis 133, generelt alle personer, der
gør brug af elektroniske kommunikationstjenester, uden at disse personer –
end ikke indirekte – befinder sig i en situation, der vil kunne give anledning til
strafferetlig forfølgning. Den finder dermed an-vendelse selv på personer, for
hvis vedkommende der ikke findes noget som helst indicium for, at deres
adfærd kan have – selv en indirekte eller fjern – sammenhæng med dette
formål om at bekæmpe handlinger i form af grov kriminalitet, og navnlig uden
at der er foreligger nogen sammen-hæng mellem de data, som foreskrives
lagret, og en trussel mod den of-fentlige sikkerhed (jf. i denne retning dom af
8.4.2014, Digital Rights, C-293/12 og C-594/12, EU:C:2014:238, præmis 57
og 58, og af 21.12.2016, Te-le2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970,
præmis 105).

144    Som Domstolen allerede har fastslået, er en sådan lovgivning navnlig ikke
begrænset til en lagring, som er rettet mod data vedrørende et bestemt tidsrum
og/eller et bestemt geografisk område og/eller en given person-kreds, der på
den ene eller anden måde vil kunne være indblandet i alvor-lige
lovovertrædelser, eller mod personer, der af andre grunde gennem lagring af
deres data ville kunne bidrage til bekæmpelse af grov krimina-litet (jf. i denne
retning dom af 8.4.2014, Digital Rights, C-293/12 og C-594/12,
EU:C:2014:238, præmis 59, og af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15,
EU:C:2016:970, præmis 106).

145    Selv de positive forpligtelser for medlemsstaterne, der alt efter omstæn-
dighederne kan følge af chartrets artikel 3, 4 og 7, og som, således som det er
anført i denne doms præmis 126 og 128, vedrører indførelsen af regler, der
gør det muligt effektivt at bekæmpe strafbare handlinger, kan imid-lertid ikke
begrunde indgreb, der er så alvorlige som de indgreb, som en lovgivning, der
foreskriver lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, in-debærer i de
grundlæggende rettigheder, der er sikret ved chartrets arti-kel 7 og 8, og som
berører praktisk talt hele befolkningen, uden at de be-rørte personers data kan
afsløre en forbindelse, endog ikke indirekte, til det forfulgte formål.



/

41

146    I overensstemmelse med det i denne doms præmis 142-144 anførte og
henset til den afvejning, der nødvendigvis skal foretages mellem de om-
handlede rettigheder og interesser, kan formålene om bekæmpelse af grov
kriminalitet og om forebyggelse af alvorlige angreb mod den offent-lige
sikkerhed og a fortiori formålet om beskyttelse af den nationale sik-kerhed i
betragtning af deres betydning og under hensyn til de positive forpligtelser,
der er nævnt i den foregående præmis, hvortil Cour consti-tutionnelle
(forfatningsdomstol) bl.a. har henvist, til gengæld begrunde det særligt
alvorlige indgreb, som en målrettet lagring af trafikdata og da-ta indebærer.

147    Som Domstolen allerede har fastslået, er artikel 15, stk. 1, i direktiv
2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1,
således ikke til hinder for, at en medlemsstat vedtager en lovgiv-ning, der som
en forebyggende foranstaltning muliggør en målrettet lag-ring af trafikdata og
lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet og
forebyggelse af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed, samt med
henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, forudsat at en sådan lagring
begrænses til det strengt nødvendige for så vidt angår kategorierne af data, der
skal lagres, de omhandlede kommu-nikationsmidler, de berørte personer og
den fastsatte varighed af lagrin-gen (jf. i denne retning dom af 21.12.2016,
Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis 108).

148    Hvad angår den afgrænsning, der skal foretages med hensyn til en sådan
datalagringsforanstaltning, kan denne foranstaltning navnlig fastsættes på
grundlag af kategorier af berørte personer, idet artikel 15, stk. 1, i di-rektiv
2002/58 ikke er til hinder for en lovgivning, der er baseret på objek-tive
forhold, som gør det muligt at fokusere målrettet på de personer, hvis
trafikdata og lokaliseringsdata kan afsløre en forbindelse, i det mindste
indirekte, til grov kriminalitet, bidrage til bekæmpelse af grov kriminalitet på
den ene eller den anden måde eller forhindre en alvorlig fare for den offentlige
sikkerhed eller endog en risiko for den nationale sikkerhed (jf. i denne retning
dom af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970, præmis
111).

149    I denne henseende skal det præciseres, at de således omhandlede perso-
ner bl.a. kan være sådanne, som på forhånd inden for rammerne af de
gældende nationale procedurer og på grundlag af objektive forhold er blevet
identificeret som en trussel mod den pågældende medlemsstats of-fentlige
sikkerhed eller nationale sikkerhed.

150    Afgrænsningen af en foranstaltning, der foreskriver lagring af trafikdata
og lokaliseringsdata, kan endvidere baseres på et geografisk kriterium, når de
kompetente nationale myndigheder på grundlag af objektive og ik-ke-
diskriminerende forhold finder, at der i et eller flere geografiske områ-der er
en forhøjet risiko for, at grov kriminalitet bliver planlagt eller begå-et (jf. i
denne retning dom af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15,
EU:C:2016:970, præmis 111). Disse områder kan navnlig være steder, der er
kendetegnet ved et højt antal tilfælde af grov kriminalitet, steder, hvor der i
særlig grad kan begås grov kriminalitet, såsom steder eller infra-strukturer, der
regelmæssigt besøges af et meget stort antal personer, eller strategiske steder,
såsom lufthavne, banegårde eller vejafgiftsområder.



/

42

151    For at sikre, at det indgreb, som de målrettede lagringsforanstaltninger,
der er beskrevet i denne doms præmis 147-150, indebærer, er i overens-
stemmelse med proportionalitetsprincippet, må deres varighed ikke over-stige,
hvad der er strengt nødvendigt i forhold til det forfulgte formål og de
omstændigheder, der begrunder dem, dog med forbehold af mulighe-den for at
forlænge foranstaltningen som følge af, at det fortsat er nødven-digt at
foretage en sådan lagring.

–       De lovgivningsmæssige foranstaltninger, der foreskriver forebyggende
lag-ring af IP-adresser og data vedrørende personers identitet med henblik på
bekæm-pelse af kriminalitet og beskyttelse af den offentlige sikkerhed

152    Det bemærkes, at selv om IP-adresser indgår blandt de forskellige former
for trafikdata, genereres de uden at være knyttet til en bestemt kommuni-
kation og tjener hovedsageligt til gennem udbydere af elektroniske kom-
munikationstjenester at identificere den fysiske person, der ejer det termi-
naludstyr, hvorfra en kommunikation via internettet foretages. Hvad an-går e-
mail og IP-telefoni afslører IP-adresser, for så vidt som det kun er IP-
adresserne på kilden til kommunikationen og ikke IP-adresserne på
modtageren af kommunikationen, der lagres, således ikke som sådan no-gen
oplysninger om de tredjemænd, der har været i kontakt med den per-son, som
har foretaget kommunikationen. Denne kategori af data er der-for mindre
følsomme end andre former for trafikdata.

153    Eftersom IP-adresser kan anvendes til bl.a. at foretage en udtømmende
sporing af en internetbrugers søgemønstre og dermed af den pågælden-des
onlineaktiviteter, gør disse oplysninger det imidlertid muligt at skabe en
detaljeret profil af denne internetbruger. Den lagring og analyse af de nævnte
IP-adresser, som en sådan sporing kræver, udgør således alvorli-ge indgreb i
internetbrugerens grundlæggende rettigheder, som er sikre-de ved chartrets
artikel 7 og 8, og som kan have afskrækkende virkninger som dem, der er
nævnt i denne doms præmis 118.

154    Med henblik på at foretage den nødvendige afvejning af de omhandlede
rettigheder og interesser, som kræves i henhold til den retspraksis, der er
nævnt i denne doms præmis 130, skal der tages hensyn til den omstæn-dighed,
at IP-adressen i det tilfælde, hvor en lovovertrædelse er begået online, kan
udgøre det eneste efterforskningsmiddel, der kan gøre det muligt at
identificere den person, som denne adresse var tildelt på det tidspunkt, hvor
den pågældende overtrædelse blev begået. Hertil kom-mer den omstændighed,
at den lagring af IP-adresser, som udbyderne af elektroniske
kommunikationstjenester måtte foretage ud over den perio-de, for hvilken
disse data er tildelt, principielt ikke forekommer at være nødvendig for
faktureringen af de omhandlede tjenester, hvilket indebæ-rer, at det af denne
grund ikke vil være muligt at afsløre lovovertrædelser, der er begået online,
således som flere regeringer har anført i deres indlæg for Domstolen, uden at
anvende en lovgivningsmæssig foranstaltning i henhold til artikel 15, stk. 1, i
direktiv 2002/58. Som disse regeringer har gjort gældende, kan dette bl.a.
være tilfældet for særligt alvorlige lovover-trædelser på området for
børnepornografi, såsom erhvervelse, udbredel-se, transmission eller
tilrådighedsstillelse online af børnepornografi som omhandlet i artikel 2, litra
c), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/93/EU af 13. december
2011 om bekæmpelse af seksuelt misbrug og



/

43

seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi og om erstatning af Rådets
rammeafgørelse 2004/68/RIA (EUT 2011, L 335, s. 1).

155    Under disse omstændigheder, og selv om det er korrekt, at en lovgiv-
ningsmæssig foranstaltning, der foreskriver lagring af IP-adresser på alle de
fysiske personer, der ejer terminaludstyr, hvorfra det er muligt at tilgå
internettet, vil omfatte personer, der ikke umiddelbart har en forbindelse som
omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 133, til de
forfulgte formål, og at internetbrugere i overensstemmelse med, hvad der er
fastslået i denne doms præmis 109, har ret til i henhold til chartrets artikel 7
og 8 at forvente, at deres identitet principielt ikke afslø-res, forekommer en
lovgivningsmæssig foranstaltning, der foreskriver ge-nerel og udifferentieret
lagring af de IP-adresser, der er tildelt kilden til en forbindelse, principielt
ikke at være i strid med artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt
med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, under forudsætning af,
at denne mulighed er betinget af en streng overholdelse af de materielle og
proceduremæssige betingelser, der skal gælde for brugen af disse data.

156    Henset til den alvorlige karakter af det indgreb i de grundlæggende ret-
tigheder, der er sikrede ved chartrets artikel 7 og 8, som denne lagring in-
debærer, er det kun bekæmpelsen af grov kriminalitet og forebyggelsen af
alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed, der i lighed med beskyttel-sen
af den nationale sikkerhed kan begrunde dette indgreb. Lagringsperi-oden må
endvidere ikke overstige, hvad der er strengt nødvendigt for at nå det forfulgte
formål. Endelig skal en foranstaltning af denne art inde-holde strenge
betingelser og garantier for så vidt angår brugen af disse data, bl.a. ved hjælp
af sporing, med hensyn til de kommunikationer og de aktiviteter, som de
berørte personer foretager online.

157    Hvad endelig angår de data, der vedrører identiteten på brugerne af elek-
troniske kommunikationsmidler, gør disse data det ikke i sig selv muligt at få
kendskab til datoen og tidspunktet for samt varigheden og modta-gerne af den
kommunikation, der er foretaget, og heller ikke de steder, hvorfra denne
kommunikation har fundet sted, eller oplysning om, hvor ofte denne
kommunikation har været foretaget med visse personer i en bestemt periode,
hvilket indebærer, at disse data bortset fra de pågælden-des
kontaktoplysninger, såsom deres adresser, ikke tilvejebringer nogen form for
oplysninger om den foretagne kommunikation og dermed om disse personers
privatliv. Det indgreb, som en lagring af disse data inde-bærer, kan således
principielt ikke kvalificeres som alvorligt (jf. i denne retning dom af
2.10.2018, Ministerio Fiscal, C-207/16, EU:C:2018:788, præ-mis 59 og 60).

158    Det følger heraf, således som der er redegjort for i denne doms præmis
140, at de lovgivningsmæssige foranstaltninger, der vedrører behandlin-gen af
disse data som sådan, herunder lagringen af og adgangen til disse data alene
med henblik på at identificere den pågældende bruger, og uden at de nævnte
data kan kædes sammen med oplysninger om den fo-retagne kommunikation,
kan begrundes i det formål om forebyggelse, ef-terforskning, afsløring og
retsforfølgning i straffesager i almindelighed, hvortil artikel 15, stk. 1, første
punktum, i direktiv 2002/58 henviser (jf. i



/

44

denne retning dom af 2.10.2018, Ministerio Fiscal, C-207/16, EU:C:2018:
788, præmis 62).

159    Henset til den nødvendige afvejning af de omhandlede rettigheder og in-
teresser og af de grunde, der er anført i denne doms præmis 131 og 158, skal
det under disse omstændigheder fastslås, at selv i de tilfælde, hvor der ikke
foreligger nogen forbindelse mellem samtlige brugere af elektro-niske
kommunikationsmidler og de forfulgte mål, er artikel 15, stk. 1, i di-rektiv
2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1,
ikke til hinder for en lovgivningsmæssig foranstaltning, der uden at fastsætte
en særlig frist pålægger udbydere af elektroniske kom-munikationstjenester at
foretage lagring af data, der vedrører identiteten på alle de brugere, der
anvender elektroniske kommunikationsmidler, med henblik på forebyggelse,
efterforskning, afsløring og retsforfølgning af strafbare handlinger samt
beskyttelse af den offentlige sikkerhed, uden at det er nødvendigt, at der
foreligger alvorlige strafbare handlinger eller alvorlige trusler eller angreb
mod den offentlige sikkerhed.

–       De lovgivningsmæssige foranstaltninger, der foreskriver hurtig lagring
af trafikdata og lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af grov
kriminalitet

160    Hvad angår de trafikdata og lokaliseringsdata, som behandles og lagres
af udbydere af elektroniske kommunikationstjenester på grundlag af arti-kel 5,
6 og 9 i direktiv 2002/58, eller på grundlag af de lovgivningsmæssi-ge
foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til dette direktivs artikel 15, stk. 1,
således som disse er beskrevet i denne doms præmis 134-159, skal det
bemærkes, at disse data principielt skal slettes eller gøres anonyme ef-ter
udløbet af de lovbestemte frister, inden for hvilke disse data skal be-handles
og lagres i overensstemmelse med de nationale bestemmelser, der
gennemfører dette direktiv.

161    Under denne behandling og lagring kan der imidlertid opstå situationer,
hvori det er nødvendigt at lagre de nævnte data ud over disse frister for at
opklare alvorlige strafbare handlinger eller angreb mod den nationale sik-
kerhed, såvel i den situation, hvor disse strafbare handlinger eller disse angreb
allerede har kunnet konstateres, som i den situation, hvor der efter en objektiv
undersøgelse af samtlige relevante omstændigheder foreligger rimelig grund
til at mistænke, at der er begået sådanne strafbare handlin-ger eller angreb.

162    I denne henseende bemærkes, at artikel 14 i Europarådets konvention af
23. november 2001 om [it]-kriminalitet (European Treaty Series – nr. 185),
som blev undertegnet af 27 medlemsstater og ratificeret af 25 af disse
medlemsstater, og hvis formål er at lette bekæmpelsen af strafbare hand-
linger, der begås ved hjælp af it-netværk, bestemmer, at de kontraherende
parter med henblik på konkret efterforskning eller retsforfølgning af straf-
fesager skal vedtage visse foranstaltninger med hensyn til allerede lagre-de
trafikdata, såsom hurtig lagring af disse data. Navnlig bestemmer den-ne
konventions artikel 16, stk. 1, at de kontraherende parter skal vedtage de
lovgivningsmæssige foranstaltninger, som måtte være nødvendige for, at deres
kompetente myndigheder kan meddele pålæg om eller på anden lignende
måde opnå hurtig sikring af data, herunder trafikdata, der er



/

45

lagret ved hjælp af et it-system, navnlig hvis der er grund til at antage, at disse
data er særligt udsat for at gå tabt eller blive ændret.

163    I en situation som den, der er omhandlet i denne doms præmis 161, står
det, henset til den nødvendige afvejning af de omhandlede rettigheder og
interesser, der er nævnt i denne doms præmis 130, medlemsstaterne frit for i
en lovgivning, der vedtages i henhold til artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58,
at fastsætte muligheden for ved en afgørelse fra den kompetente myndighed,
som er underlagt en effektiv domstolsprøvelse, at pålægge udbydere af
elektroniske kommunikationstjenester i en begrænset perio-de at foretage
hurtig lagring af de trafikdata og lokaliseringsdata, som de råder over.

164    For så vidt som formålet med en sådan hurtig lagring ikke længere svarer
til de formål, hvortil oplysningerne oprindeligt blev indsamlet og lagret, og
eftersom enhver behandling af data i henhold til chartrets artikel 8, stk. 2, skal
opfylde udtrykkeligt angivne formål, skal medlemsstaterne i deres lovgivning
præcisere det formål, med henblik på hvilket en hurtig lagring af data kan
finde sted. Henset til den alvorlige karakter af det ind-greb i de
grundlæggende rettigheder, der er sikrede ved chartrets artikel 7 og 8, som en
sådan lagring kan indebære, er det kun bekæmpelsen af grov kriminalitet og a
fortiori beskyttelsen af den nationale sikkerhed, der kan begrunde dette
indgreb. For at sikre, at det indgreb, som en foranstaltning af denne type
indebærer, er begrænset til det strengt nødvendige, må lag-ringspligten
desuden for det første kun vedrøre de trafikdata og lokalise-ringsdata, der kan
bidrage til at opklare alvorlige strafbare handlinger el-ler angreb mod den
berørte nationale sikkerhed. For det andet skal data-lagringens varighed
begrænses til det strengt nødvendige, idet denne dog kan forlænges, når dette
er begrundet i omstændighederne og det formål, der forfølges med den nævnte
foranstaltning.

165    Det skal i denne forbindelse præciseres, at en sådan hurtig lagring ikke
skal begrænses til data om de personer, der konkret er mistænkt for at ha-ve
begået en strafbar handling eller et angreb mod den nationale sikker-hed.
Under overholdelse af den ramme, der er fastsat i artikel 15, stk. 1, i direktiv
2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt arti-kel 52, stk. 1,
og under hensyn til de betragtninger, der fremgår af denne doms præmis 133,
kan en sådan foranstaltning afhængigt af det valg, som lovgiver træffer, og
såfremt den holder sig inden for det strengt nødven-dige, udvides til at omfatte
de trafikdata og lokaliseringsdata, der vedrø-rer andre personer end dem, der
mistænkes for at have planlagt eller be-gået en alvorlig strafbar handling eller
et angreb mod den nationale sik-kerhed, for så vidt som disse data på grundlag
af objektive og ikke-diskri-minerende forhold kan bidrage til at opklare en
sådan strafbar handling eller et sådant angreb mod den nationale sikkerhed,
såsom oplysninger om offeret for den strafbare handling eller angrebet, om
den pågældendes sociale og arbejdsmæssige omgangskreds eller om bestemte
geografiske områder, såsom de steder, hvor den omhandlede strafbare
handling eller det omhandlede angreb mod den nationale sikkerhed blev
begået eller planlagt. De kompetente myndigheders adgang til de således
lagrede da-ta skal desuden finde sted under iagttagelse af de betingelser, der
følger af den retspraksis, hvori der er anlagt en fortolkning af direktiv 2002/58



/

46

(jf. i denne retning dom af 21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15,
EU:C:2016:970, præmis 118-121 og den deri nævnte retspraksis).

166    Det skal desuden tilføjes, således som det navnlig fremgår af denne doms
præmis 115 og 133, at adgangen til de trafikdata og lokaliseringsdata, som
udbyderne lagrer som følge af en foranstaltning, der er vedtaget i henhold til
artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, i princippet kun kan begrundes i det mål
af almen interesse, med henblik på hvilket disse udbydere er blevet pålagt at
foretage denne lagring. Det følger navnlig heraf, at der under in-gen
omstændigheder kan gives adgang til sådanne data med henblik på at
retsforfølge og straffe en almindelig strafbar handling, når lagringen heraf er
begrundet i formålet om bekæmpelse af grov kriminalitet eller a fortiori i
formålet om beskyttelse af den nationale sikkerhed. I overens-stemmelse med
proportionalitetsprincippet, således som dette er blevet præciseret i denne
doms præmis 131, kan en adgang til data, der er lagret med henblik på
bekæmpelse af grov kriminalitet, under forudsætning af, at de i den
foregående præmis nævnte materielle og proceduremæssige betingelser, der
gælder for at opnå en sådan adgang, overholdes, til gen-gæld begrundes i
formålet om beskyttelse af den nationale sikkerhed.

167    I denne henseende står det medlemsstaterne frit for i deres lovgivning at
fastsætte, at der under overholdelse af disse samme materielle og proce-
duremæssige betingelser kan gives adgang til trafikdata og lokaliserings-data
med henblik på bekæmpelsen af grov kriminalitet eller beskyttelsen af den
nationale sikkerhed, når de nævnte data af en udbyder lagres på en måde, der
er i overensstemmelse med artikel 5, 6 og 9 eller artikel 15, stk. 1, i direktiv
2002/58.

168    Henset til samtlige ovenfor anførte betragtninger skal de første spørgsmål
i sagerne C-511/18 og C-512/18 og det første og det andet spørgsmål i sag C-
520/18 besvares med, at artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammen-holdt
med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, skal fortolkes således,
at denne bestemmelse er til hinder for lovgivningsmæssige foran-staltninger,
der med henblik på de formål, der er fastsat i denne artikel 15, stk. 1, i
forebyggende øjemed foreskriver generel og udifferentieret lag-ring af
trafikdata og lokaliseringsdata. Den nævnte artikel 15, stk. 1, sam-menholdt
med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, er deri-mod ikke til
hinder for lovgivningsmæssige foranstaltninger

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed gør det muligt
at pålægge udbydere af elektroniske kommunikationstjenester et påbud om at
foretage generel og udifferentieret lagring af trafikdata og lokalise-ringsdata i
de situationer, hvor den pågældende medlemsstat står over for en alvorlig
trussel mod den nationale sikkerhed, som må anses for at være reel og aktuel
eller forudsigelig, når den afgørelse, der fastsætter dette på-bud, kan gøres til
genstand for en effektiv prøvelse enten ved en domstol eller en uafhængig
administrativ enhed, der træffer bindende afgørelser, med henblik på at
kontrollere, om en af disse situationer foreligger, samt om de betingelser og
garantier, der skal være fastsat, er overholdt, og når det nævnte påbud kun kan
udstedes for en periode, der er tidsmæssigt begrænset til det strengt
nødvendige, men som kan forlænges i tilfælde af,
at denne trussel består



/

47

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, bekæmpelse af
grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den offentlige
sikkerhed foreskriver målrettet lagring af de trafikdata og lokaliseringsda-ta,
som på grundlag af objektive og ikke-diskriminerende forhold er af-grænset
ud fra kategorier af berørte personer eller ved hjælp af et geogra-fisk
kriterium, i en periode, der er tidsmæssigt begrænset til det strengt
nødvendige, men som kan forlænges

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, bekæmpelse af
grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den offentlige
sikkerhed foreskriver generel og udifferentieret lagring af de IP-adresser, der
er tildelt kilden til en forbindelse, i en periode, der er tidsmæssigt be-grænset
til det strengt nødvendige

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, bekæmpelse af
grov kriminalitet og beskyttelse af den offentlige sikkerhed foreskriver ge-
nerel og udifferentieret lagring af de data, der vedrører identiteten på brugerne
af elektroniske kommunikationsmidler, og

–        der med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet og a fortiori med
henblik på beskyttelsen af den nationale sikkerhed, gør det muligt ved en
afgørelse fra den kompetente myndighed, som er underlagt en effektiv
domstolsprøvelse, at pålægge udbydere af elektroniske kommunikations-
tjenester et påbud om i en begrænset periode at foretage hurtig lagring af de
trafikdata og lokaliseringsdata, som disse tjenesteudbydere råder over

for så vidt som disse foranstaltninger ved klare og præcise regler sikrer, at
lagringen af de omhandlede data er underlagt overholdelsen af de der-med
forbundne materielle og proceduremæssige betingelser, og at de be-rørte
personer råder over effektive garantier mod risikoen for misbrug.

…

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:

1)     Artikel 15, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv
2002/58/EF af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og be-
skyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssek-tor
(direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk kommunika-tion), som
ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/136/EF af 25.
november 2009, sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk.
1, i Den Europæiske Unions charter om grund-læggende rettigheder, skal
fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for
lovgivningsmæssige foranstaltninger, der med henblik på de formål, der
er fastsat i denne artikel 15, stk. 1, i forebyggende øjemed foreskriver
generel og udifferentieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata.
Artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, som ændret ved direktiv 2009/136,
sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, er
derimod ikke til hinder for lovgivningsmæs-sige foranstaltninger



/

48

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed gør det
muligt at pålægge udbydere af elektroniske kommunikationstjenester et påbud
om at foretage generel og udifferentieret lagring af trafikdata og
lokaliseringsdata i de situationer, hvor den pågældende medlemsstat står over
for en alvorlig trussel mod den nationale sikkerhed, som må anses for at være
reel og aktuel eller forudsigelig, når den afgørelse, der fastsæt-ter dette påbud,
kan gøres til genstand for en effektiv prøvelse enten ved en domstol eller en
uafhængig administrativ enhed, der træffer bindende afgørelser, med henblik
på at kontrollere, om en af disse situationer fore-ligger, samt om de
betingelser og garantier, der skal være fastsat, er over-holdt, og når det nævnte
påbud kun kan udstedes for en periode, der er tidsmæssigt begrænset til det
strengt nødvendige, men som kan forlæn-ges i tilfælde af, at denne trussel
består

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, bekæm-pelse
af grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den of-fentlige
sikkerhed foreskriver målrettet lagring af de trafikdata og lokali-seringsdata,
som på grundlag af objektive og ikke-diskriminerende for-hold er afgrænset
ud fra kategorier af berørte personer eller ved hjælp af et geografisk kriterium,
i en periode, der er tidsmæssigt begrænset til det strengt nødvendige, men som
kan forlænges

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, bekæm-pelse
af grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den of-fentlige
sikkerhed foreskriver generel og udifferentieret lagring af de IP-adresser, der
er tildelt kilden til en forbindelse, i en periode, der er tids-mæssigt begrænset
til det strengt nødvendige

–        der med henblik på beskyttelse af den nationale sikkerhed, bekæm-pelse
af grov kriminalitet og beskyttelse af den offentlige sikkerhed fore-skriver
generel og udifferentieret lagring af de data, der vedrører identite-ten på
brugerne af elektroniske kommunikationsmidler, og

–        der med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet og a fortiori med
henblik på beskyttelsen af den nationale sikkerhed, gør det muligt ved en
afgørelse fra den kompetente myndighed, som er underlagt en ef-fektiv
domstolsprøvelse, at pålægge udbydere af elektroniske kommuni-
kationstjenester et påbud om i en begrænset periode at foretage hurtig lagring
af de trafikdata og lokaliseringsdata, som disse tjenesteudbydere råder over

for så vidt som disse foranstaltninger ved klare og præcise regler sikrer, at
lagringen af de omhandlede data er underlagt overholdelsen af de der-med
forbundne materielle og proceduremæssige betingelser, og at de be-rørte
personer råder over effektive garantier mod risikoen for misbrug.

…”

I et notat af 19. november 2020 orienterede Justitsministeriet Folketingets Rets- og
Europaudvalg om dommen (EUU 2020-21, Alm. del, bilag 101). Af notatet fremgår
bl.a.:



/

49

”4. Dommen har betydning for medlemsstaternes mulighed for at pålægge
teleudbydere mv. at lagre oplysninger om tele- og internettrafik til brug for bl.a.
efterforskning og retsforfølgning af alvorlig kriminalitet og terror.

Justitsministeriet studerer nu dommen med henblik på at vurdere, i hvilket omfang
Danmark vil kunne opretholde de gældende regler om registrering og opbevaring
af oplysninger om tele- og internettrafik. Det sker med henblik på at kunne
præsentere et udkast til revision af de danske regler på området.

Det er vigtigt for mig som justitsminister, at politiet og PET har de nødvendi-ge
værktøjer for at kunne efterforske og retsforfølge alvorlig kriminalitet og beskytte
vores nationale sikkerhed. Her er loggede oplysninger af afgørende betydning.”

La Quadrature-dommen blev drøftet i EU-regi, herunder på Det Europæiske Råds
møder i december 2020 og marts 2021 samt på rådsmøde i Rådet for Retli-ge og
Interne Anliggender den 11. marts 2021.

Justitsministeren deltog den 14. januar 2021 i et åbent samråd i Folketingets
Retsudvalg om logningsbekendtgørelsen. Af udkast af 12. januar 2021 til mini-
sterens tale under samrådet fremgår bl.a.:

”Samrådsspørgsmål J:
Vil ministeren redegøre for, hvorfor man ikke straks ophører den ulovlige
masselog-ning af danskernes teledata, når EU-Domstolens afgørelse af 6. oktober
2020 præcise-rer, at reglerne er i strid med EU-retten og ikke kan opretholdes
midlertidigt, jf. artik-len ”Justitsministeren blæser på EU-traktaten trods tre
domme: »Telebranchen skal stadig logge og udlevere oplysninger«” fra Version2
den 11. november 2020?

Samrådsspørgsmål K:
Vil ministeren redegøre for teleselskabernes retsstilling i forhold til afgørelsen,
herun-der hvordan ministeren forventer selskaberne kan agere, efter det er
fastslået og præci-seret, at deres praksis – også midlertidigt – er i strid med EU-
retten, men den danske stat pålægger dem at fortsætte denne praksis, jf. artiklen
”Justitsministeren blæser på EU-traktaten trods tre domme: »Telebranchen skal
stadig logge og udlevere oplysnin-ger«” fra Version2 den 11. november 2020?

Samrådsspørgsmål L:
Vil ministeren redegøre for, hvorvidt regeringen med det lovforslag, som ifølge
mini-steren fremsættes i februar 2021, planlægger at ændre reglerne, således at de
vil være i overensstemmelse med EU-retten og regler om retten til privatliv, jf.
artiklen ”Justits-ministeren blæser på EU-traktaten trods tre domme:
»Telebranchen skal stadig logge og udlevere oplysninger«” fra Version2 den 11.
november 2020?

Spørgsmålet er stillet efter ønske fra Person 5 (SF).

…

[Samrådsspørgsmål L om lovforslaget på lovprogrammet]
…



/

50

Min holdning er som sagt klar: Politiet skal havde de nødvendige værktøjer for at
kunne efterforske og retsforfølge kriminalitet, herunder terror. Vi skal i videst
muligt omfang sikre, at det også vil være tilfældet i fremtiden.

Som sagt skal vi finde den rette balance mellem de forskellige hensyn. Og fin-de
den rette løsning. Det tager tid.

Regeringen forventer derfor først at kunne fremsætte et lovforslag, der materi-elt
ændrer logningsreglerne, i åbningsugen i den kommende folketingssam-ling.

Det lovforslag, der vil blive fremsat i indeværende samling, vil altså være et
forslag om at udskyde revisionen.

Men det betyder på ingen måde, at regeringen bare vil læne sig tilbage indtil næste
folketingsår.

Samtidig med fremsættelsen af lovforslaget om udskydelse af revisionen vil jeg
fremlægge en skitse til det kommende lovforslag om den materielle æn-dring af
reglerne.

Det gør jeg for at lægge op en åben drøftelse med bl.a. Folketingets partier, te-
lebranchen og andre interessenter.

Jeg vil gerne tage debatten åbent og på et tidligt stadie. Så vi finder den rette
løsning og sikrer, at politiet fortsat kan bruge loggede oplysninger i videst muligt
omfang.

[Samrådsspørgsmål J om suspension af logningsregler]

Samrådsspørgsmål J handler, om hvorfor regeringen ikke suspenderer regler-ne om
logning.

Ifølge EU-retten er der ikke en bestemt frist for, hvor hurtigt en medlemsstat skal
tage højde for en dom fra EU-Domstolen i en sag, der vedrører en anden
medlemsstats regler.

Men man skal så hurtigt som muligt iværksætte foranstaltninger til opfyldelse af en
sådan dom. Hvor hurtigt dette så skal ske, afhænger af sagens konkrete
omstændigheder.

Og det her er – som jeg har været inde på – en kompliceret sag.

Og loggede oplysninger er simpelthen for vigtige til, at vi bare kan ophæve
reglerne uden at have noget andet at sætte i stedet. Det er der i øvrigt heller ikke
noget, der tyder på, at de andre EU-lande har tænkt sig at gøre på bag-grund af
dommen fra oktober 2020.

Og det er Justitsministeriets vurdering, at en materiel ændring af logningsreg-lerne
i efteråret vil være tids nok i forhold til at overholde princippet om ”så hurtigt som
muligt” .

[Samrådsspørgsmål K om teleselskabernes retsstilling]



/

51

Lad mig så endelig vende mig mod samrådsspørgsmålet K om teleselskaber-nes
retsstilling. Det kan jeg også besvare ganske kort.

EU-Domstolens dom betyder ikke, at de gældende danske logningsregler sæt-tes
ud af kraft. De danske logningsregler er altså ikke pludseligt ophørt med at
eksistere eller pludseligt blevet umiddelbart ugyldige.

Indtil vi får vedtaget en ny logningslovgivning til efteråret, håber jeg, at tele-
selskaberne har forståelse for, at politiet har behov for adgang til loggede op-
lysninger til at efterforske grov kriminalitet og terror.

Som sagt arbejder vi hårdt på at finde en løsning, der kan skabe klare rammer og
sikre, at politiet har de bedst mulige redskaber til at kunne bekæmpe grov
kriminalitet og terror i fremtiden.”

Parterne har under sagen fremlagt en transskription af udtalelser fremsat af ju-
stitsministeren under samrådet. Parterne er enige om, at transskriptionen kan lægges
til grund. Af transskriptionen fremgår:

”Så var der det konkrete spørgsmål, om man kan opretholde logningen mid-
lertidigt. Hvordan er teleselskabernes retsstilling egentlig. EU-Domstolens dom –
det var også det, jeg prøvede på at sige med at implementere det hur-tigst muligt –
EU-Domstolens dom betyder ikke, at de gældende danske log-ningsregler sættes
ud af kraft. Og det som jeg også sagde i talen, det var, at jeg håber på
teleselskabernes forståelse for, at politiet og politiets efterretningstje-neste har
behov for adgang til loggede oplysninger til at bekæmpe grov krimi-nalitet og til at
beskytte den nationale sikkerhed, som jo er det, der ligger in-den for rammerne i
dommen. Men også jo, som jeg også sagde, at visse dele af de danske
logningsregler strider mod EU-retten […] mod EU-Charteret, sådan som det
fortolkes af EU-Domstolen. Og derfor kan det ikke håndhæves over for
teleudbyderne. Altså de dele, som strider mod EU-retten – de dele af den danske
lovgivning, som strider mod EU-retten, kan vi ikke håndhæve over for
teleudbyderne. Og derfor vil teleudbyderne heller ikke kunne straffes, hvis de
undlader at logge teleoplysninger.”

Af brev af 29. januar 2021 fra justitsminister Sagsøgte til Teleindustriens direktør,
Person 4, fremgår bl.a., at det er Justitsministeriets opfattelse, at te-leselskaberne,
indtil nye logningsregler kan træder i kraft, ikke vil kunne straf-fes for overtrædelse
af reglerne i logningsbekendtgørelsen, idet der ikke med af-sæt i de danske regler
vil kunne sondres mellem de forskellige formål, som op-lysningerne er blevet
logget til.

Den 17. februar 2021 besvarede justitsministeren fem spørgsmål stillet af Person 5
den 21. januar 2021. Af svaret på spørgsmål 562 angående håndhævelsen af
logningsbekendtgørelsen fremgår bl.a.:

”3. EU-Domstolens dom af 6. oktober 2020 indebærer ikke, at de gældende danske
logningsregler sættes ud af kraft eller bliver umiddelbart ugyldige. Det er
imidlertid Justitsministeriets vurdering, at logning af trafik- og lokalise-ringsdata
efter dommen af 6. oktober 2020 ikke vil kunne begrundes af hensyn



/

52

til bekæmpelsen af almindelig kriminalitet. Da de gældende logningsregler
pålægger teleselskaberne at registrere og opbevare oplysninger om teletrafik til
brug for efterforskning af alle strafbare forhold, er det således Justitsmini-steriets
opfattelse, at teleselskaberne, indtil nye logningsregler er på plads, ik-ke vil kunne
straffes, hvis de ikke følger reglerne om logning i logningsbe-kendtgørelsen, idet
der ikke i de gældende danske regler sondres mellem, til hvilke formål
oplysningerne logges.”

Den 23. marts 2021 sendte justitsministeren en skitse for en revision af lognings-
bestemmelserne i retsplejeloven til Folketingets Retsudvalg (REU, Alm. del, 2020-
21, bilag 262). Lovskitsen indeholder bl.a. en gennemgang af forholdet mellem de
gældende logningsregler og EU-Domstolens domme samt overvejel-ser om
muligheden for under nærmere betingelser at opretholde en generel og
udifferentieret logning af hensyn til den nationale sikkerhed. Det fremgår af skitsen,
at Justitsministeriet forventer, at lovforslag kan fremsættes i efteråret 2021, og at de
nødvendige ændringer af logningsreglerne kan træde i kraft den 1. januar 2022.

Der er under sagen dokumenteret fra vurderinger af terrortruslen mod Dan-mark
udarbejdet af Center for Terroranalyse henholdsvis i marts 2020 og i marts 2021
samt fra Rigspolitiets redegørelse af 17. april 2020 vedrørende poli-tiets håndtering
af signaleringsdata fra Telenor mv.

Anbringender
Sagsøger har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit påstands-
dokument af 28. april 2021, hvori det hedder bl.a.:

” 2. TIL STØTTE FOR PÅSTAND 1 OM
LOGNINGSBEKENDTGØREL- 

SENS UGYLDIGHED GØRES FØLGENDE GÆLDENDE

2.1 Logningsbekendtgørelsen er i strid med Charteret, herunder art. 7,
art. 
8, art. 11 og art. 52, stk. 1

2.1.1 Logningsbekendtgørelsen udgør generel og udifferentieret 
logning

Logningsbekendtgørelsen indebærer, at de danske teleudbydere
skal indsamle såkaldte teleoplysninger om borgerne, der genere-res
eller behandles i deres net. Disse oplysninger skal opbevares i 1 år.
Politiet kan herefter i efterforskningsøjemed få adgang til de
pågældende teleoplysninger ved at kræve dem udleveret ef-ter
kendelse i henhold til kravene hertil i retsplejelovens kapitel 71.

De pågældende loggede teleoplysninger omfatter bl.a. hvem
borgerne SMS’er med og ringer til, hvornår og hvor længe de



/

53

gør det, samt hvor de opholder sig, når de indleder sig herpå.
Indholdet i kommunikationen skal ikke registreres. Der er med
andre ord tale om overvågning af metadata, dvs. data om data, eller
populært kaldet data om ”hvem, hvad, hvornår og hvor” .
Oplysningerne gør det muligt at udarbejde en meget præcis pro-fil
over hver enkelt persons adfærd og mønstre.

Logningsbekendtgørelsen indebærer således en systematisk, ge-
nerel og udifferentieret indsamling af alle brugernes teleoplys-
ninger.

2.1.2 Charteret er en del af dansk ret og finder direkte anvendelse 

Charteret er en fuldgyldig del af dansk ret, da Charteret ved Lis-
sabon-traktatens ikrafttræden blev juridisk bindende på EU-ni-veau
og dermed også finder direkte anvendelse i samtlige med-
lemsstater, inklusive Danmark.

Sagsøgte er udtrykkeligt forpligtet til at overholde Charteret, jf.
legalitetsprincippet og Charterets art. 52, stk. 1, der foreskriver, at
Charteret er rettet til Unionens institutioner, organer, kontorer og
agenturer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til
medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten.

2.1.3 Generel og udifferentieret logning er i strid Charteret, herun- 
der art. 7 (retten til privatliv og familieliv, sit hjem og sin kom-
munikation) og art. 8 (retten til beskyttelse af sine personop-
lysninger), art. 11 (retten til ytrings- og informationsfrihed).

2.1.4 Generel og udifferentieret logning går som altovervejende ho- 
vedregel videre, end hvad kan begrundes under proportionali-
tetsprincippet i art. 52, stk. 1

Det følger af Charterets art. 52, stk. 1, at begrænsninger af de ved
Charteret fasttømrede rettigheder kun kan iværksættes un-der
iagttagelse af proportionalitetsprincippet.

EU-Domstolen har ved såvel Digital Rights Ireland, Tele2/Wat-son
og La Quadrature-dommen fastlagt, at en generel og udiffe-
rentieret logning strider imod proportionalitetsprincippet, og så-
ledes ikke gyldigt kan opretholdes, jf. eksempelvis Digital Rights
Ireland, præmis 69, Tele2/Watson, præmis 134 og La Quadrature,
præmis 140.



/

54

2.1.5 Det blev fastlagt ved Digital Rights Ireland-dommen den 8.
april 2014

Logningsdirektivet blev erklæret ugyldigt med retroaktiv effekt ved
Digital Rights Ireland-dommen med henvisning til, at EU-lovgiver
ved Logningsdirektivet havde overskredet grænserne for det s
trengt nødvendige i henhold Charterets artikel 7, 8 og 52, stk. 1, jf.
præmis 69. EU-Domstolen lagde bl.a. vægt på, at:

Teleudbydernes pligt til at lagre trafik- og lokaliseringsdata og de
kompetente myndigheders adgang til dataene udgjorde et meget
vidtrækkende indgreb af særlig alvorlig karakter i retten til respekt
for privatliv og retten til beskyttelse af personoplys-ninger, der er
sikret ved Charterets artikel 7 og 8, jf. præmis 32-37.

Indgrebene i henhold til Logningsdirektivet var begrundet i mu-
lighederne for at opklare grov kriminalitet, jf. præmis 49. EU-
Domstolen fastlagde dog, at et sådant mål af almen interesse
imidlertid ikke i sig selv kunne begrunde, at indgrebet var nød-
vendigt, jf. præmis 51.

EU-lovgivningen skulle have fastsat klare og præcise regler, som
regulererede rækkevidden og anvendelsen af logningen og som
opstillede en række mindstekrav, således at de personer, hvis data
der var blevet lagret, rådede over tilstrækkelige garantier, der
gjorde det muligt effektivt at beskytte deres personoplysnin-ger
mod risiko for misbrug og mod ulovlig adgang til og anven-delse
af oplysningerne, jf. præmis 54.

Logningsdirektivet var ikke begrænset til det strengt
nødvendige idet det generelt omfattede alle personer, alle
elektroniske kom-munikationsmidler og samtlige trafikdata uden
nogen form for differentiering, begrænsning eller undtagelse under
hensyn til målet om at bekæmpe grov kriminalitet. Direktivet fandt
der-med anvendelse selv på personer, for hvis vedkommende der
ikke fandtes noget som helst indicium for, at deres adfærd kun-ne
have – selv en indirekte eller fjern - forbindelse til grov krimi-
nalitet, jf. præmis 57 og 58.

Det fremhæves endvidere, at der ikke er tale om målrettet log-ning
som er rettet mod data vedrørende et bestemt tidsrum og/eller et
bestemt geografisk område og/eller en given person-kreds, der på
den ene eller anden måde vil kunne være indblan-det i grov
kriminalitet, eller mod personer, der af andre grunde



/

55

gennem lagring af deres data ville kunne bidrage til forebyggel-se,
afsløring og retsforfølgning af grov kriminalitet, jf. præmis 59.   

Logningsbekendtgørelsen er en implementering af det nu ugyl-dige
Logningsdirektiv, endda på nogle punkter en overimple-
mentering…

EU-Domstolens indsigelser, der medførte ugyldighed af Log-
ningsdirektivets generelle og udifferentierede logning, kunne
således 1:1 overføres til Logningsbekendtgørelsen allerede i 2014.

2.1.6 Det blev stadfæstet ved Tele2/Watson-dommen den 21. decem-
ber 2016

Det blev i Tele2/Watson-sagen anfægtet, om Digital Rights Ire-
land-dommen også indebar et generelt forbud mod logning, el-ler
om nationale logningsregler alligevel kunne opretholdes i medfør
af den særlige undtagelsesbestemmelse i art. 15, stk. 1, i E-
databeskyttelsesdirektivet (2002/58/EF af 12. juli 2002) om lag-
ring af data af hensyn til den offentlige sikkerhed, forsvaret og
statens sikkerhed.

EU-Domstolen bekræftede først og fremmest i præmis 81, at na-
tionale logningsregler er omfattet af EU-retten, også nationale
logningsregler, der er baseret på E-databeskyttelsesdirektivet.

Nationale logningsregler, kan alene undtages efter E-databe-
skyttelsesdirektivets art. 15, stk. 1, hvis det er i overensstemmel-se
med Charteret.

EU-Domstolen fulgte sin afgørelse i Digital Rights Ireland og
fastslog i præmis 107, at de engelske og svenske logningsregler
overskred det strengt nødvendige i et demokratisk samfund, og
dermed ikke kunne anses for at være begrundet, som påkrævet
efter Charterets art. 7, 8 og 52, stk. 1.

EU-Domstolen konkluderede for så vidt angår udifferentieret
lagring af data, at Charterets art. 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1 er
til hinder for en national lovgivning, der med henblik p å be-
kæmpelse af kriminalitet fastsætter en generel og udifferentieret
lagring af samtlige trafikdata og lokaliseringsdata vedrørende
samtlige abonnenter og registrerede brugere i forbindelse med
samtlige midler til elektronisk kommunikation, jf. præmis 134.



/

56

Det er blandt andet tilfældet, idet disse data tilsammen ville gø-re
det muligt at drage meget præcise slutninger vedrørende pri-
vatlivet for de pågældende personer, såsom vaner i dagligda-gen,
midlertidige eller varige opholdssteder, daglige eller andre rejser,
hvilke aktiviteter der udøves, personers sociale relationer og de
sociale miljøer, de frekventerer, hvilket er egnet til at ska-be en
følelse hos de berørte personer af, at deres privatliv er gen-stand
for konstant overvågning, jf. præmis 99 og 100.

EU-Domstolen bemærkede også, at lagringen af trafikdata og lo-
kaliseringsdata kan have en indvirkning på brugen af de elek-
troniske kommunikationsmidler, og følgelig på brugerne af dis-se
midlers udøvelse af deres ytringsfrihed, som er sikret ved
Charterets art. 11, jf. præmis 101.

EU-Domstolen udtalte i præmis 106-112, at EU-retten ikke er til
hinder for, at en medlemsstat vedtager lovgivning, der som en
forebyggende foranstaltning muliggør en målrettet lagring af tra-
fikdata og lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af grov kri- 
minalitet eller for at forhindre en alvorlig fare for den offentlige
sikker-
hed, forudsat at lagringen af disse data begrænses til det strengt 
nødvendige for så vidt angår kategorierne af data, der skal lagres,
de omhandlede kommunikationsmidler, de berørte personer og den
fastsatte varighed af lagringen.

National lovgivning skal derudover indeholde objektive kriteri-er
der fastsætter, hvornår data må logges og hvornår myndighe-derne
må få adgang til disse data.

Den nationale lovgivning skal være baseret på objektive forhold,
der gør det muligt at fokusere målrettet på en personkreds, hvis
data kan afsløre en forbindelse, i det mindste indirekte, til grov
kriminalitet, bidrage til bekæmpelse af grov kriminalitet på den ene
eller den anden måde eller forhindre en alvorlig fare for den
offentlige sikkerhed, jf. præmis 111. Dette kunne sikres ved et
geografisk kriterium.

Derudover skal de nationale myndigheder fastsætte de materiel-le
og processuelle betingelser for de kompetente myndigheders
adgang til de lagrede data, jf. præmis 115.

I princippet kan der kun gives adgang til teleoplysninger vedrø-
rende personer, der er mistænkt for at planlægge, ville begå eller
have begået grov kriminalitet, dog kan der i særlige situationer,
hvor vitale interesse for den nationale sikkerhed, forsvaret eller



/

57

den offentlige sikkerhed er truet af terror virksomhed, også gi-ves
til andre personers data, når der foreligger objektive forhold, som
gør det muligt at antage, at disse data i en konkret sag kan bidrage
effektivt til bekæmpelsen af sådan virksomhed, jf. præ-mis 119.

De nationale myndigheder, der får adgang til de loggede trafik-
data, skal underrette de berørte personer, så snart en sådan under-
retning ikke kan skade myndighedernes efterforskning, jf. præ-mis
121.

Teleudbydere skal sikre effektiv beskyttelse og sikkerhed ved
hjælp af passende tekniske og organisatoriske foranstaltninger, som
den nationale tilsynsmyndighed skal føre kontrol over med henblik
på at sikre, at beskyttelsesniveauet er tilstrækkeligt, jf. præmis 122.

Den lagrede data skal opbevares inden for EU og al data skal de-
strueres ved udløbet af logningsperioden. Det er derfor ikke til-ladt
at opbevare den loggede data på servere placeret uden for EU eller
at videregive data til andre myndigheder i lande uden for EU.
Endelig skal der sikres effektiv domstolskontrol og tilsyn ved en
uafhængig myndighed, jf. præmis 122 og 123.

Ved Tele2/Watson stod EU-Domstolen således på skuldrene af
Digital Rights Ireland. Det blev stadfæstet, at en generel og udif-
ferentieret logning, som de engelske eller svenske nationale reg-ler
– tilsvarende Logningsbekendtgørelsen – var i strid med Charteret,
herunder idet de gik udover, hvad der var strengt nødvendigt.

2.1.7 Det blev yderligere stadfæstet den 6. oktober 2020 ved La 
Quadrature-dommen

La Quadrature-dommen omhandlede franske og belgiske log-
ningsregler, der i høj grad var tilsvarende de danske, idet sager-ne
dog i højere grad fokuserede på mulighederne for lagring til
forebyggelse og håndtering af trusler mod national sikkerhed.

EU-Domstolen bekræftede endnu engang, at: ” […] national lov-
givning, der foreskriver generel og udifferentieret lagring af
trafikdata og lokaliseringsdata med henblik på bekæmpelse af grov
kriminalitet, overskrider det strengt nødvendige og kan i et
demokratisk samfund ik-ke anses for at være begrundet, således
som det er påkrævet i henhold til artikel 15, stk. 1, i direktiv
2002/58, sammenholdt med chartrets ar-tikel 7, 8 og 11 samt
artikel 52, stk. 1 (jf. i denne retning dom af



/

58

21.12.2016, Tele2, C-203/15 og C-698/15, EU:C:2016:970,
præmis 107 ).”  jf. præmis 141.

EU-Domstolen angiver ligeledes, at national lovgivning, der fo-
reskriver generel og udifferentieret logning kan have afskræk-
kende virkning på udøvelsen af ytringsfriheden, som er sikret ved
Charterets artikel 11, jf. præmis 173.

2.1.8 Begrænset undtagelse for kvalificeret trussel mod national 
sikkerhed, under særligt kvalificerede omstændigheder og
krav samt særlige forhold om IP adresser og hurtig lagring

Konklusionen i La Quadrature var klar; EU-retten tillader ikke en
national lovgivning, hvorefter en statslig myndighed kan på-lægge
udbydere at foretage generel og udifferentieret overfø-ring af
kommunikationsdata til efterretningstjenesterne med henblik på at
beskytte den nationale sikkerhed, jf. præmis 82 og 168. Lagringen
skal være målrettet, som også angivet i både Di-gital Rights
Ireland og Tele2/Watson.

EU-Domstolen angav dog med afsigelse af La Quadrature-dom-
men, at hensynet til en kvalificeret trussel mod national
sikkerhed i visse – afgrænsede – tilfælde kan begrunde et generelt
og udiffe-rentieret logningspåbud.

Domstolen udtaler, at følgende omstændigheder skal være til
stede, før der er tale om en kvalificeret trussel mod den nationa-le
sikkerhed. Først når disse kvalificerende omstændigheder fo-
religger, aktualiseres muligheden for at pålægge udbydere en pligt
til at foretage en generel og udifferentieret logning, jf. præ-mis
137:

1. Der er tilstrækkelige og konkrete omstændigheder, som
indikerer, at

2. en medlemsstat står overfor en alvorlig fare, og

3. denne fare er reel, aktuel eller forudsigelig.

EU-Domstolen opstiller fem kumulative krav, som skal være
opfyldt førend en medlemsstat, kan begrunde et generelt og
udifferentieret logningspåbud i hensynet til national sikkerhed.
Disse har til formål at sikre den rette balance mellem på den ene
side beskyttelsen af den nationale sikkerhed og på den anden side
Charterets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1.



/

59

1. ethvert påbud om at foretage forebyggende logning skal
”tidsmæssigt begrænses til det strengt nødvendige ”, jf.
præ-mis 137.

2. varigheden af hvert enkelt påbud må ikke ” overstige et 
forudsigeligt tidsrum ” og lagringen må under alle om-
stændigheder ikke have ”systematisk karakter ”, jf. præmis
138.

3. lagring af data skal være ”omfattet af begrænsninger og un-
derlagt strenge garantier, der gør det muligt effektivt at be-
skytte personers personoplysninger mod risikoen for
misbrug ”, jf. præmis 138.

4. Logningen skal ”r ent faktisk begrænses til de situationer,
hvor der foreligger en trussel mod den nationale
sikkerhed ”, jf. præmis 139.

5. en afgørelse, hvorved udbydere pålægges en lognings-
forpligtelse skal kunne gøres til genstand for ” […] en ef-
fektiv prøvelse enten ved en domstol eller en uafhængig
admi-nistrativ enhed, der træffer bindende afgørelser, med
henblik på at kontrollere, om en af disse situationer
foreligger, samt om de betingelser og garantier, der skal
være fastsat, er overholdt ”, jf. præmis 139.

EU-Domstolen fastlægger således klare, stringente og kumulati-ve
betingelser for lovligheden af et påbud om generel og udiffe-
rentieret logning. Det er med andre ord ikke i sig selv tilstræk-
keligt, at en medlemsstat kan sandsynliggøre eller sågar påvise en
kvalificeret trussel mod den nationale sikkerhed.

EU-Domstolen åbnede også op for to yderligere mindre detaljer
omkring bestemte typer af data i en tidsmæssigt begrænset pe-
riode af hensyn til både den nationale sikkerhed, bekæmpelse af
grov kriminalitet og forebyggelse af alvorlige trusler mod den
offentlige sikkerheder, jf. præmis 156.

Dette omfattede IP-adresser, dog betinget af en streng overhol-
delse af de materielle og proceduremæssige betingelser, der skal
gælde for brugen af disse data, herunder vedrørende lag-
ringsperioden. Derudover kunne der ske såkaldt ”hurtig lag-ring af
data” i en begrænset periode for grov kriminalitet og na-tional
sikkerhed, jf. præmis 163 og 164.



/

60

2.1.9 Retstilstanden fra EU-Domstolens afgørelser i Digital Rights 
Ireland, Tele2/Watson og La Quadrature fastlægger de lovlige
grænser for logning

Logning er underlagt EU’s kompetence, og generel og udifferen-
tieret logning er i strid med Charteret, jf. Digital Rights Ireland,
Tele2/Watson og La Quadrature-dommen.

Princippet om EU-rettens forrang indebærer, at spørgsmål om
logning skal håndteres, som udlagt under EU-retten, dvs. som
fastslået af EU-Domstolens afgørelser om emnet i Digital Rights
Ireland, Tele2/Watson og La Quadrature-dommen.

Retten har derudover en forpligtelse til EU-konform fortolkning,
og kan således i øvrigt ikke anlægge sin egen vurdering af, hvor-
vidt generel og udifferentieret logning er i strid med EU-retten i
form af Charterets art. 7, 8 og 11 samt art. 52, stk. 1.

Det tilkommer de nationale domstole at efterprøve, om og i hvil-
ket omfang de nationale logningsregler, såsom Logningsbe-
kendtgørelsen, overholder de krav, der følger af E-databeskyttel-
sesdirektivets art. 15, stk. 1, sammenholdt med Charterets art. 7, 8
og 11 samt art. 52, stk. 1, således som disse udførligt er beskre-vet
i EU-Domstolens afgørelser i Digital Rights Ireland, Te-le2/Watson
og La Quadrature, jf. f.eks. præmis 124 i Tele2/Wat-son.

2.1.10 Logningsbekendtgørelsen opfylder ikke kravene til, hvornår 
der kan foretages generel og udifferentieret logning, som fast-
slået af EU-Domstolen

Der kan ikke være nogen tvivl om, at Logningsbekendtgørelsen
udgør generel, udifferentieret og systematisk logning af alle bor-
gere, alt kommunikation og alle teleoplysninger på en måde, der i
sin helhed er i strid med EU-retten.

Det er bl.a. tilfældet, idet Logningsbekendtgørelsen:

1. hjemler logning af oplysninger til alle formål, hvorfor den
nødvendige sondring mellem national sikkerhed, grov
kriminalitet mv. ikke er udmøntet (jf. selve ”indgangs-
vinklen” til undtagelsen, jf. La Quadrature præmis 139:
(Logningen skal ”r ent faktisk begrænses til de situationer,
hvor der foreligger en trussel mod den nationale
sikkerhed ”), jf. punkt (4);



/

61

2. hjemler en permanent og systematisk logningsforpligtel-
se, og således ikke tidsmæssigt er begrænset som forudsat i
La Quadrature-dommen, jf. præmis 137 (tidsmæssigt be-
grænses til det strengt nødvendige) og 138 (overstige et
forud-sigeligt tidsrum ” og lagringen må under alle
omstændig-heder ikke have ”systematisk karakter), jf.
punkt (1 og 2);

3. ikke rummer en mekanisme til brug for sikringen af en ef-
fektiv domstolsprøvelse, jf. præmis 139 (genstand for ”
[…] en effektiv prøvelse enten ved en domstol eller en
uafhæn-gig administrativ enhed, der træffer bindende
afgørelser, med henblik på at kontrollere, om en af disse
situationer foreligger, samt om de betingelser og garantier,
der skal være fastsat, er overholdt) jf. punkt (5);

4. ikke i øvrigt tilsikrer de nødvendige garantier til beskyt-
telse mod misbrug, jf. præmis 138 (omfattet af begrænsnin-
ger og underlagt strenge garantier, der gør det muligt
effektivt at beskytte personers personoplysninger mod
risikoen for mis-brug), jf. punkt (3), som illustreret ved de
ganske mange skandalesager på området, jf. …
Rigspolitiets redegørelse om Telenor-sagen … og …
Rigspolitiets redegørelse om Teledatasagen ….

Derudover bliver de berørte i øvrigt ikke underrettet, jf. Te-
le2/Watson, præmis 121.

Sagsøgte har da også selv ved flere lejligheder erkendt, at EU-
Domstolens afgørelser er til hinder for generel og udifferentieret
logning, og at der er krav om en ændring af Logningsbekendt-
gørelsen, jf. … Justitsministerens talepapir fra samråd i Retsud-
valget den 2. marts 2017 … og … Udsættelseslov af den 26. april
2017 ….

Det samme har blandt andre været påpeget af de øvrige ordføre-re
indenfor det pågældende ressort vedrørende indførelsen af
yderligere adgang til de såkaldte IMEI-oplysninger under Tele-
lovens § 13, jf. … og den uafhængige tænketank Justitia i sin rap-
port af 25. februar 2021 ”Ulovlig logning – Tid til en lovrevi-sion”
….

Der har da heller ikke været nogen tvivl hos de øvrige medlems-
staters domstole, når tilsvarende nationale, generelle og udiffe-
rentierede logningsregler har været til pådømmelse, jf. Retten i
Haags afgørelse af den 11. mart 2015…, den svenske Kammer-



/

62

räts afgørelse af den 7. marts 2017…, den belgiske forfatnings-
domstols afgørelse af den 22. april 2021… og den franske forfat-
ningsdomstols afgørelse af den 21. april 2021….

Detaljen omkring mulighed for generel og udifferentieret log-ning
af IP-adresser og såkaldt ”hurtig lagring af data” efter La
Quadrature-dommens præmis 163 og 164 ændrer ikke herved.

Forholdene kan hverken rummes indenfor Logningsbekendtgø-
relsen, eller i øvrigt separeres ud på en meningsfuld måde. Hvis
dette havde været tilfældet, havde Sagsøgte nok også kommu-
nikeret splittet på en mere klar måde overfor branchen end, hvad
var tilfældet….

2.2 Logningsbekendtgørelsen er derudover i strid med EMRK art. 7 og 10 

2.2.1 Allerede fordi Logningsbekendtgørelsen er i strid med Charte- 
rets art. 7, 8, 11, og 52, stk. 1, er den også i strid med de tilsva-
rende bestemmelser i EMRK art. 7 og 10

Charteret er i vidt omfang inspireret af og henviser i sin præam-bel
til EMRK og Menneskerettighedsdomstolens praksis herom,
ligesom EU som institution generelt er baseret på de grundlæg-
gende principper under EMRK, jf. TEU, art, 6, stk. 3….

Charterets art. 52, stk. 3, indebærer, at i det omfang Charteret in-
deholder rettigheder svarende til dem, der er sikret ved EMRK, har
de samme betydning og omfang som i EMRK, idet Charteret dog
er mere vidtrækkende, som også bekræftet ved La Quadra-ture-
dommens præmis 124….

Art. 7 (respekt for privat- og familieliv) i Charteret er baseret på
EMRK art. 8 (Retten til privatliv), og art. 11 i Charteret (retten til
ytringsfrihed) er baseret på EMRK art. 10 (retten til ytrings- og
informationsfrihed).

Denne parallelitet fører til, at der i vidt omfang vil være tale om
rettigheder med det samme minimumsindhold og råderum.

EU-Domstolens afgørelser under Digital Rights Ireland, Te-
le2/Watson og La Quadrature, om at generel og udifferentieret
logning strider mod Charterets art. 7 indebærer således også, at der
er tale om en krænkelse af EMRK art. 8. Tilsvarende for Charterets
art. 11, henholdsvis EMRK art. 10.



/

63

Baggrunden for, at EU-Domstolen i Digital Rights Ireland, Te-
le2/Watson og La Quadrature-dommene ikke specifikt nævner
EMRK art. 8 og 10 i domskonklusionen, er, at EU-Domstolen
alene har jurisdiktion over Charteret og ikke EMRK, jf. Te-
le2/Watson, jf. præmis 127. Se også tilsvarende La Quadrature,
præmis 124.

EU-Domstolen henviser dog til både principperne under EMRK, jf.
f.eks Tele2/Watson, præmis 128 og til de enkelte artikler, jf. Digital
Rights Ireland, præmis 35, 47, 54 og 55.

2.2.2 Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har endvidere 
konkret fastslået, at logning af teleoplysninger skal leve op til
EMRK art. 8

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har endvidere bl.a. i
Big Brother- dommen, fastslået, at det strider mod EMRK art. 8 at
have en ringere beskyttelse af metadata (teleoplysnin-ger) end
kommunikationens indhold….

Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fandt i samme
ombæring, at kravene til myndighedernes adgang til de pågæl-
dende metadata skulle følge EU-Domstolens praksis. Big Brother-
dommen understreger således ligeledes sammenhængen mellem
EMRK art. 8 og Charterets art. 7.

2.3 Retten skal derfor kende Logningsbekendtgørelsen ugyldig 

2.3.1 Nationale domstole kan ikke håndhæve eller anvende natio- 
nale logningsregler i strid med EU-retten i medfør af princip-
pet om EU-rettens forrang

Medlemsstaterne kan ikke opretholde en national lovgivning, der
strider mod EU-lovgivning, hvortil medlemsstaterne har overdraget
deres kompetence til EU, jf. princippet om EU-ret-tens forrang.

De danske domstole anerkender det EU-retlige forrangsprincip
under forudsætning af, at EU-retten ikke har forrang frem for
Grundloven, samt at EU-retsakten ikke overskrider grænserne for
den ved Tiltrædelsesloven afgivne suverænitet.

Retten har i henhold til princippet om forrang pligt til at sikre EU-
rettens fulde virkning, idet den om fornødent af egen drift skal
undlade at anvende enhver modstående bestemmelse i na-tional
lovgivning, endog en senere national bestemmelse, uden



/

64

at den behøver at anmode om eller afvente en forudgående op-
hævelse af denne bestemmelse ad lovgivningsvejen eller ved no-
get andet forfatningsmæssigt middel, jf. La Quadrature-dom-mens
præmis 215 og U.2017.824 ("Ajos")….

2.3.2 Konsekvensen af Logningsbekendtgørelsens manglende over-
ensstemmelse med den af EU-Domstolen klare fastsatte retstil-
stand for generel og udifferentieret logning er, at Logningsbe-
kendtgørelsen skal findes ugyldig

Det følger generelt, og konkret som anført direkte af La Quadra-
ture-dommen, at logningsregler, der strider mod EU-retten, ikke
kan håndhæves af en national domstol.

Når det er afklaret, at en given lovgivning ikke kan håndhæves af
en domstol, må dette også betyde, at den pågældende lovgiv-ning
skal anses for ugyldig og ikke kan opretholdes. Dette er med andre
ord, to sider af samme sag.

Tilsvarende udfald om ugyldighed er fastlagt i dansk retspraksis
ved eksempelvis U.1999.841 (Tvind-dommen).

Det er hele Logningsbekendtgørelsen, der skal kendes ugyldig.
Selv hvis eventuelle mindre hjørner, eks. vedrørende IP-adresser
skulle kunne rummes indenfor Logningsbekendtgørelsen i over-
ensstemmelse med EU-retten, da kan de ikke stå alene på en me-
ningsfuld måde, der kunne begrunde delvis ugyldighed.

2.3.3 Øvrige medlemsstaters nationale domstole har da også kendt
nationale logningsregler, der indebærer generel og udifferen-
tieret logning i strid med EU-retten for ugyldige og uden mu-
lighed for håndhævelse

Det var eksempelvis tilfældet i følgende nationale afgørelser:

Retten i Haag afsagde den 11. mart 2015 dom i medfør af Digital
Rights Ireland dom over den hollandske logningsregulering (Wbt),
der var tilsvarende den danske. Den pågældende hol-landske
lovgivning blev tilsidesat. Retten fandt, at Wbt krænke-de
garantierne i Charterets art. 7 og 8, hvorfor Wbt utvivlsomt ikke
kunne håndhæves. Domstolene anerkendte, at dette kunne have
drastiske konsekvenser for efterforskning og retsforfølg-ning af
forbrydelser. Dette kunne dog ikke retfærdiggøre den fortsatte
krænkelse….



/

65

Den svenske Kammerrät i Stockholm afsagde den 7. marts 2017
dom i den nationale sag, der lå til grund for det præjudicielle
spørgsmål i Tele2/Watson. Domstolen fandt, at de svenske log-
ningsregler, (der var tilsvarende de danske), overskred grænser-ne
for, hvad der var strengt nødvendigt, og hvad der kunne be-grundes
i et demokratisk samfund, som kræves efter art. 15.1 i e-
databeskyttelsesdirektivet, jf. art. 7, 8, 11 og 52, stk.1, i Charteret.
De svenske logningsregler var således uforenelige med EU-ret-ten.
Reglerne kunne således ikke anvendes af den svenske Post og
Telestyrelse (PTS), og PTS havde således ikke haft et retligt
grundlag for at påbyde Tele2 fortsat logning efter de pågælden-de
logningsregler….

Den belgiske forfatningsdomstol Cour Constitionelle afsagde den
22. april 2021 dom i den nationale belgiske sag, der lå til grund for
det præjudicielle spørgsmål i La Quadrature. Den bel-giske
forfatningsdomstol fandt, at det belgiske logningsregelsæt af 29.
maj 2016 ikke var i overensstemmelse med undtagelserne
beskrevet af EU-Domstolen ugyldigt. Domstolen konkluderede, at
det tilkommer lovgiver at udarbejde regler, der respekterer de
principper, der er fastsat af EU-Domstolen….

Den franske forfatningsdomstol Conseil d’État afsagde den 21.
april 2021 dom i den nationale franske sag, der lå til grund for det
præjudicielle spørgsmål i La Quadrature. Den franske forfat-
ningsdomstol fandt, at logning, der var funderet i national sik-
kerhed var lovlig, mens enhver anden generel logningsforplig-telse
for øvrige formål var ulovlig. Forfatningsdomstolen gav herefter
den franske regering 6 måneder til at bringe de franske
logningsregler i overensstemmelse hermed….

Der verserer talrige lignende sager i øvrige EU-lande, hvor der
pågår et opgør med den generelle og udifferentierede logning….

2.3.4 Sagsøgtes forpligtelse til at bringe den nationale lovgivning i 
overensstemmelse med EU-retten ”hurtigst muligt” medfører
ikke, at de danske logningsregler kan opretholdes indtil nye
regler træder i kraft

Sagsøgte har konsekvent hvert år siden 2006 udskudt lovrevisio-
nen med yderligere 1 år, uden at kunne henvise til velbegrunde-de
eller reelle undskyldelige omstændigheder.



/

66

Sagsøgte har ikke taget nogle konkrete og/eller effektive skridt til
udarbejdelse af nye regler, der bringer de danske lognings-regler i
overensstemmelse med EU-Domstolens praksis.

Sagsøgte har hverken siden Digital Rights Ireland i 2014, siden
Tele2/Watson i 2016 eller La Quadrature-domen i oktober 2020
formået at bringe de danske regler i overensstemmelse med den
klare retstilstand fastlagt af EU-Domstolen. Det ser heller ikke ud
til at blive tilfældet, som de nye regler tegnes op i den såkald-te
Lovskitse….

Sagsøgte har sågar forsøgt at udvide omfanget af loggede tele-
oplysninger, bl.a. ved i) forslag i 2016 om en genindførelse af
sessionslogning, … ii) forslag om adgang for politiet til at ind-
hente de såkaldte IMEI-oplysninger ved lovforslag om Tele-lovens
§ 13…iii) samt generelt udvidelserne i …Lovskitsen….

2.3.5 Det er op til domstolene at fastslå, om
Logningsbekendtgørel- sen er ugyldig, og alene op
til lovgiver at udarbejde nye regler, 
der lever op til den af EU-Domstolen fastlagte retstilstand

Sagsøgtes udfordringer med at udarbejde ny lovgivning, der kan
balancere effektiv efterforskning med borgernes grundlæg-gende
rettigheder og samtidigt hermed efterleve EU-Domsto-lens klare
retningslinjer for generel og udifferentieret logning er denne sag
uvedkommende.

Det er rettens opgave at tage stilling til den nuværende retstil-
stand, som den foreligger, og tilsvarende lovgivers forpligtelse at
løse udfordringerne med at udfærdige ny lovgivning.

Af samme grund er Sagsøgtes Lovskitse … denne sag uvedkom-
mende, allerede fordi den skildrer en hypotetisk retstilstand.

2.3.6 Der er tale om langvarige overtrædelser af grundlæggende fri- 
hedsrettigheder, som fastlagt i Charteret og EMRK, hvilket ud-
gør skærpende omstændigheder

Det er tale om, at Sagsøgte ikke har varetaget sin forpligtelse til at
sikre grundlæggende rettigheder i henhold til Charteret og EMRK,
og sådanne fortsatte alvorlige overtrædelser udgør i sig selv en
skærpende omstændighed.



/

67

2.3.7 Logningsbekendtgørelsen må i øvrigt betragtes som så åben- 
bart i strid med en klart fastlagt retstilstand, at den udgør en
forvaltningsretlig nullitet

Logningsbekendtgørelsen må betragtes som en så umiddelbar, grov
og erkendt tilsidesættelse af EU-retten, at den endda kan betragtes
som en forvaltningsretlig nullitet.

3. TIL STØTTE FOR PÅSTAND 2 OM, AT SAGSØGTE IKKE HAR 
BRAGT DEN UGYLDIGE RETSTILSTAND TIL OPHØR
”HURTIGST MULIGT” GØRES FØLGENDE GÆLDENDE

3.1 Påstanden er egnet til at blive afgjort ved domstolene, idet 

3.1.1 Sagsøgte har ikke påstået afvisning 

Sagsøgte har i sit Processkrift A … angivet, at Sagsøgte ikke vil
nedlægge påstand om afvisning, og Sagsøgte er følgelig bundet
heraf.

Sagsøgte angiver dog, at retten kan påse spørgsmålet ex officio.
Rettens mulighed for at påse spørgsmålet ex officio er særdeles
begrænset, og de pågældende forhold gør sig ikke gældende i
nærværende sag, jf. Rpl. § 338 og 339.

Der er ikke tale om en uklar påstand, jf. Sagsøgtes henvisning til
U.2005.2134H, der i sit indhold var uklar.

3.1.2 Der er i øvrigt tale om et retsligt, aktuelt spørgsmål, hvor 
Sagsøger har tilstrækkelig tilknytning til sagen

Der er ikke tale om konstatering af et faktisk forhold, jf. Sagsøg-tes
henvisning til U.2005.2134H.

Sagsøger er enig i, at retstilstanden kan fastlægges matematisk, når
tidspunktet for Sagsøgtes handlingspligt er fikseret og til-svarende
afbrudt ved suspension eller ikrafttrædelse af ny fore-nelig
lovgivning. Det er dog ikke det samme som fastlæggelse af et
faktisk forhold.

Det forhold, at et anerkendelsessøgsmål ikke skulle kunne an-
lægges i samme sag, som et efterfølgende fuldbyrdelsessøgsmål,
såsom et ansvarsgrundlag, henholdsvis et erstatningskrav, frata-ger
ikke anerkendelsessøgsmålet sin aktualitet eller status som en
konkret tvist.



/

68

Sagsøgers søgsmålskompetence er ikke generelt bestridt af
Sagsøgte. Sagsøgers søgsmålskompetence er i øvrigt bl.a. baseret
på U.1994.780 Ø (Greenpeace-dommen).

3.2 Det påhviler Sagsøgte at bringe de danske regler i overensstemmelse 
med EU-Domstolens retstilstand ”hurtigst muligt”

Det er fastslået i retspraksis, at medlemsstaterne har en forplig-
telse til at bringe nationale regler i overensstemmelse med over-
holdelsen af fællesskabsretten ”så hurtigt som muligt ”, jf.
Jonkman, præmis 37-38 og 41….

3.3 Sagsøgtes handlepligt blev aktualiseret allerede i 2014 ved Digital 
Rights Ireland-dommen og senest i 2016 ved Tele2/Watson-dommen

3.3.1 Sagsøgtes handlepligt skal regnes allerede fra Digital Rights- 
dommen den 8. april 2014

Retstilstanden for generel og udifferentieret logning var tilstræk-
kelig klar allerede efter Digital Rights-dommen i 2014 til at kon-
kludere, at Logningsbekendtgørelsen ikke lå indenfor rammerne af
Charteret.

En overtrædelse af fællesskabsretten er under alle omstændighe-
der åbenbart kvalificeret, når den har varet ved, til trods for at der
er afsagt en dom i en præjudiciel sag, hvoraf det fremgår, at en
national lovgivning er uforenelig med fællesskabsretten, jf.
Brasserie du pêcheur-dommens præmis 57… og Larsy-dom-mens
præmis 44….

Der blev tilsvarende tilpasset national lovgivning efter Digital
Rights Ireland i Holland ved Afgørelsen fra Retten i Haag af 11.
marts 2015…, i Østrig 27. juni 2014 og Slovenien 3. juli 2014….

3.3.2 Sagsøgtes handlepligt skal subsidiært regnes fra Tele2/Wat- 
son-dommen den 21. december 2016

Retstilstanden for generel og udifferentieret logning blev stad-
fæstet og yderligere nuanceret ved Tele2/Watson-dommen i 2016 i
en grad, der var egnet til at konkludere, at Logningsbe-
kendtgørelsen ikke lå indenfor rammerne af Charteret.

Det blev herved understreget, at medlemsstaterne ikke kan und-
sige sig kravene til det meget begrænsede område for generel og
udifferentieret logning under hensyn til den offentlige sikker-hed,
forsvaret og statens sikkerhed.



/

69

Se tilsvarende afgørelsen fra Kammerrätten i Stockholm af 7. marts
2017… samt Sagsøgtes egne konstateringer, jf. eksempel-vis …
Justitsministerens talepapir fra et samråd i Retsudvalget den 2.
marts 2017 …, udsættelseslov af den 26. april 2017….

3.3.3 La Quadrature tilføjer ikke noget nyt til vurderingen af, hvor- 
vidt Logningsbekendtgørelsen er forenelig med EU-retten

La Quadrature-dommen stadfæster konklusionerne i Digital Rights
Ireland og Tele2/Watson omkring generel og udifferentie-ret
logning. La Quadrature tilføjer ikke noget nyt til vurderingen af,
hvorvidt Logningsbekendtgørelsen er forenelig med EU-
Domstolens krav til generelle og udifferentierede nationale log-
ningsregler.

Undtagelsen vedrørende en kvalificeret trussel mod national er af
så begrænset karakter, og i øvrigt ikke anvendelig for Lognings-
bekendtgørelsen, at den ikke kan siges at ændre retsstillingen for
generel og udifferentieret logning.

La Quadrature-dommen angiver endvidere som svar på konkret
præjudicielt spørgsmål herom, at nationale uforenelige log-
ningsregler ikke kan opretholdes, indtil nye EU-retlige overens-
stemmende regler træder i kraft. Dette er da heller ikke nogen
nyskabelse, og følger allerede af det EU-retlige forrangsprincip, jf.
La Quadrature-dommens præmis 214-216 og 228.

Sagsøgte kan således ikke anvende La Quadrature-dommen som et
figenblad for, at Sagsøgte først herefter blev klar over, at Sagsøgte
ikke bare kunne lade stå til og fortsætte sine årlige ud-sættelser af
revisionen af Logningsbekendtgørelsen.

3.4 Sagsøgtes handlepligt er først iagttaget med frigørende virkning
ved ikrafttrædelse af ny overensstemmende lovgivning til erstatning
af Logningsbekendtgørelsen eller suspension af Logningsbekendtgørel- 
sen

Det påhviler en medlemsstats myndigheder at træffe de almin-
delige eller særlige foranstaltninger, der er egnede til at sikre
overholdelsen af EU-retten, idet de navnlig skal påse, at national
ret så hurtigt som muligt bringes i overensstemmelse med fæl-
lesskabsretten, og at borgernes rettigheder i henhold til fælles-
skabsretten gennemføres fuldt ud, jf. Jonkman præmis 41….



/

70

Det er endvidere fastlagt i litteraturen, at sådanne egnede foran-
staltninger først er gennemført ved ikrafttrædelsen af en lov, der
bringer den EU-retsstridige tilstand til ophør, jf. Sune Klinge….

Tilsvarende ses i dansk retspraksis: U.2017.1243 (Co-industri) : 

” Højesteret finder herefter, at de danske myndigheder har
tilsidesat fællesskabsretten på en tilstrækkelig kvalificeret måde
og dermed har pådraget sig erstatningsansvar ved ikke med
virkning fra den 1. januar 2011 at have ændret
ferieloven, således at sygdom opstået under ferie efter denne
dato gav ret til erstatningsferie i overens-stemmelse med
arbejdstidsdirektivets artikel 7, stk. 1 ”.

En sådan EU-retsstridig retstilstand er således først bragt til op-hør
i) ved ikrafttræden af ny lovgivning eller 2) suspension af den
ulovlige retstilstand.

3.5 Sagsøgte har ikke afbrudt fristen ved suspension 

3.5.1 Sagsøgte skulle have suspenderet med det samme 

Henset til, at generel og udifferentieret lovgivning strider mod
grundlæggende rettigheder, som et demokratisk samfund er ba-
seret på, art. 7 (respekt for retten til privatliv og familieliv, sit hjem
og sin kommunikation), art. 8 (retten til beskyttelse af sine
personoplysninger), art. 11 (retten til ytrings -og informationsfri-
hed), burde Sagsøgte have suspenderet Logningsbekendtgørel-sen
med det samme.

Til illustration valgte Tyskland i 2018 at suspendere de nationale
logningsregler, mens en tilsvarende sag om logningsreglers
(manglende) overensstemmelse med EU-Domstolens afgørelse
verserer.

3.5.2 Sagsøgtes vage udtalelser om ”manglende håndhævelses in- 
tentioner” udgør ikke en suspension

Sagsøgte har ikke efter La Quadrature-dommen suspenderet
Logningsbekendtgørelsen.

Hverken delvist ved sine udtalelser på samråd af den 14. januar
2021, om ikke at ville ”håndhæve dele af logningsreglerne” , jf.
uddrag fra samrådet… og Sagsøgtes brev til Teleindustrien af den
29. januar 2021….

Det er hverken klart for teleoperatørerne, hvilke logningsregler, der
ikke håndhæves, hvad det indebærer, eller hvordan sådanne



/

71

”udtalelser” skal kategoriseres juridisk, jf. … brev fra Teleindu-
strien af 15. januar 2021 …. Sagsøgte kan ikke overvælte sådan
uklarhed på telebranchens aktører.

Sagsøgte her heller ikke efterfølgende suspenderet hverken del-vist
eller generelt, som selv bekræftet af Sagsøgte i …Lovskitse
….

” Samlet set er det således Justitsministeriets vurdering, at der
ikke forud for indførelsen af ny lovgivning – som forventes at
kunne træde i kraft 1. januar 2022 – er behov for en suspension
af anven-delsen af loggede oplysninger” .

3.5.3 Sagsøgte har omvendt konstant træneret iværksættelse af eg- 
nede foranstaltninger, der bringer den EU-retsstridige retstil-
stand til ophør

Sagsøgte har siden 2006 angivet, at en revision af Logningsreg-
lerne forventes i kommende folketingsår, hvorefter revisionen igen
udsættes med et år.

Sagsøgte har de sidste 7 år udarbejdet diverse notater til Folke-
tinget, mv. om, at der ”kommer en god løsning i morgen” , hvis
blot man udviser forståelse for, at der må analyseres lidt mere.
Disse løfter har endnu ikke udmøntet sig i andet end fremsættel-sen
af en såkaldt Lovskitse, der tidsmæssigt ligger påfaldende tæt på
afgørelsen i nærværende sag….

Sagsøgte har endvidere fået udsat nærværende sag i 3 år på af-
gørelse af La Quadrature-dommen, selvom retstilstanden har været
klar siden Digital Rights Ireland-dommen i 2014 og Te-
le2/Watson-dommen i 2016.

3.5.4 Sagsøgte har derudover gentagne gange fremsat initiativer,
der 
forsøger at udvide området for den EU-retsstridige retstilstand

Der er i 2016 fremsat forslag om en genindførelse af sessionslog-
ning, der udgjorde en overimplementering af det oprindelige
logningsdirektiv (direktiv 2006/24) – som dog blev trukket tilba-
ge, da det medførte protester fra en bred skare af interessen-ter….

Så sent som i 2020 fremsatte Sagsøgte i forbindelse med revisio-
nen af Telelovens § 13 et forslag, der indebar, at politiet kunne få
en generel og direkte adgang til loggede teledata i form af IMEI-
oplysninger. Revisionen af Teleloven var foranlediget af imple-



/

72

menteringen af det europæiske rammedirektiv 2018/1972 (Euro-
pean Electronic Communications Code), som ikke indeholder
sådanne regler.

Også dette tiltag blev trukket tilbage efter massive protester fra
mere eller mindre alle Folketingets partier og en bred skare af
interessenter med henvisning til, at Danmark burde være i gang
med at tilpasse logningsreglerne med henblik på at kunne efter-leve
EU-Domstolens anvisninger – og ikke søge at udvide den
eksisterende ulovlige retstilstand….

3.5.5 Efterforskningsrisici er ikke et relevant argument for nærvæ- 
rende sag, men en bekymring, som er lovgivers eget præroga-
tiv at håndtere

De angivelige efterforskningsrisici som en suspension, eller ny
lovgivning indebærer, er ikke et argument for ikke at bringe den
ulovlige retstilstand til ophør.

Det er en udfordring for lovgiver - ikke for domstolen.

Desuagtet, har EU-Domstolen i sine afgørelser netop fastlagt, at
hensynet til opretholdelse af Charterets grundlæggende rettig-heder
overstiger hensynet til den nationale efterforskning.

Som den hollandske domstol angiver i sin dom af den 11. marts
2015:

” The Preliminary Relief Judge is aware that the ineffectiveness
of the Wbt can have drastic consequences for the investigation
and prosecution of criminal offenses. However, this does not
justify the continued existence of the aforementioned
infringement. The fact that the consequences of a deactivation
may be irreversible does not in itself prevent the provision of
the requested provision.”

3.6 Ny erstattende lovgivning er ikke trådt i kraft 

3.6.1 Alle de øvrige ”mitigerende handlinger” fra Sagsøgtes side er 
ikke relevante

Sagsøgte har gennem de sidste 7 år overvejet, drøftet, skrevet
notater, besvaret folketingsspørgsmål, deltaget i samråd, forestå-et
møder med interessenter og sågar fremsat en såkaldt Lovskit-se,
der – i bedste fald – er et præmaturt udkast til et lovudkast.

Ingen ny logningslovgivning er trådt i kraft, hvorfor Sagsøgtes
pligt til at handle ”hurtigst muligt” endnu ikke er afbrudt.



/

73

3.7 Perioden for ”hurtigst muligt” er passeret 

3.7.1 Hurtigst muligt er ikke hverken 7 år eller 4½ år, 

Sagsøgte har d.d. brugt over 7 år på at tilpasse de danske log-
ningsregler – hvis Digital Rights-dommen bruges som måle-stok–
4½ år - hvis Tele2-dommen bruges som målestok.

Den acceptable grænse for ”hurtigst muligt” ligger umiddelbart
under 12 måneder, bl.a med henvisning til U.2017.824 (Ajos)… og
12 måneder som den sædvanlige tidsfrist for implementering af et
direktiv.

Det vil være i risikozonen at agere på mere end 24 måneder i er-
statningssager, jf. U.2017.1243 (Co-Industri)….

Mere end 24 måneder vil i enhver henseende være for lang tid.

I den juridiske litteratur er det – i en erstatningssammenhæng, og
med afsæt i U.2017.1243 (Co-Industri)-dommen samt EU-
Domstolens praksis vedrørende TEUF artikel 260, stk. 2 – vurde-
ret, at en varighed på over 2 år i sig selv vil være erstatningspå-
dragende:

” […] I forhold til anvendelsen af en billedlig figur med
trafiklys om de konstaterede varigheder, er det min vurdering,
at en varighed af overtrædelse på under 12 måneder vil befinde
sig i den ”grønne zo-ne” (jf. CO-industri-dommen) og
varigheder mellem 12-24 måne-der i den ”gule zone” (jf.
bødesagerne), mens jeg vurderer, at varig-heder over 24
måneder i sig selv vil være ansvarspådragende (med-mindre
helt ekstraordinære hensyn gør sig gældende, som f.eks.
Kommissionens medvirkende til retsvildfarelsen eller
manglende ændring af EU-retlige regler fra EU-lovgiver). […]
Denne opde-ling i perioder harmonerer også med andre EU-
retlige omstillings-perioder som f.eks. implementeringsfristen
efter vedtagelsen af et EU-direktiv.” …

Det skal i den forbindelse supplerende bemærkes, at begge par-ter
har henvist til Højesterets afgørelse i CO-industri sagen til støtte
for deres påstande.

Sagsøger har imidlertid ikke i nærværende sag nedlagt en erstat-
ningspåstand, som tilfældet var i CO-industri sagen. Tærsklen som
anvist af Højesteret i CO-sagen udgør den absolutte øvre grænse
for varigheden af uoverensstemmelser mellem national ret og EU-
retten.



/

74

Sagsøgtes handlepligt indtræder derfor på et langt tidligere tids-
punkt end dér, hvor varigheden rent faktisk udløser et erstat-
ningsansvar.

Det gøres derfor gældende, at Justitsministeriets manglende
konsekvensændring af logningsreglerne i mere end 7, henholds-vis
4½ år efter tilvejebringelsen af et fyldestgørende beslutnings-
grundlag ikke lever op til ”så hurtigt som muligt” tærsklen som
anvist i Jonkman.

3.8 Det har allerede haft konkrete konsekvenser, at Sagsøgte ikke har iagt- 
taget sin handlepligt ”hurtigst muligt”

3.8.1 De ”bekymringer” som EU-Domstolen rejste ved ”generel og 
udifferentieret logning” var berettigede og en realitet i medfør
af Sagsøgtes opretholdelse af Logningsbekendtgørelsen

EU-Domstolen rejste grundlæggende bekymringer om risikoen for
misbrug af de registreredes rettigheder som baggrund for, hvorfor
denne generelle og udifferentierede logning er i strid med
Charterets grundlæggende rettigheder.

EU-Domstolen anførte eksempelvis, at det skulle sikres, at de
personer, hvis data bliver lagret, skulle råde over tilstrækkelige
garantier, det gør det muligt effektivt at beskytte deres perso-
noplysninger mod risiko for misbrug og mod ulovlig adgang til og
anvendelse af oplysningerne, jf. Digital Rights Ireland-dom-men,
præmis 54, 66 og 68.

EU-Domstolen anførte endvidere, at det skal sikres, at systemer til
levering af elektroniske kommunikationsnet og kommunika-
tionstjenester bør konstrueres, så de begrænser mængden af
nødvendige personoplysninger til et absolut minimum, jf. Te-
le2/Watson, præmis 87.

3.8.2 Risikoen for misbrug ved generel og udifferentieret logning er 
eksemplificeret ved Teledataskandalerne

Teledataskandalerne er netop eksempler på de misbrugsrisici – der
kan forekomme ved lemfældelig og systemisk omgang ved de
omfattende generelle, udifferentierede og systematiske logge-de
teleoplysninger, adgangen hertil og behandlingen heraf.

Her blev der afdækket væsentlige forhold bl.a. omkring, i) ulov-lig
udlevering af teleoplysninger, uden forudgående retskendel-ser ii)
udlevering af for omfattende kategorier af teleoplysnin-



/

75

ger, iii) systemiske fejl i konverteringen af data, der indebar risi-ci
for fejlagtige data, og iv) udlevering af kommunikationsind-
hold….

3.8.3 Der sker behandling af persondata uden hjemmel på grund af
Sagsøgtes manglende og utilstrækkelige ageren

Sagsøgtes har endvidere forårsaget, at teleoperatørernes grund-lag
for behandling af loggede personoplysninger er tvivlsomt, og
således ikke bare eksponeret teleoperatørerne, men også de
omfattede registrerede.

Der foreligger derfor nu væsentlig tvivl om, hvorvidt registrere-de
brugere, der ikke nødvendigvis har nogen relation til krimi-nelle
handlinger, har tilstrækkelige garantier til effektivt at be-skytte
deres personoplysninger mod risiko for misbrug og mod ulovlig
adgang til og anvendelse af oplysningerne….

Det følger af databeskyttelsesforordningens artikel 5, stk. 1, litra. a,
at personoplysninger skal behandles på lovlig, rimelig og gen-
nemsigtig vis. En lovlig behandling forudsætter derudover, at den
dataansvarlige kan påvise en behandlingshjemmel, jf. for-
ordningens artikel 6, stk. 1, lit. a-f.

Det følger af forordningens artikel 6, stk. 1, lit. c, at behandlin-gen
kan ske, når:

” Behandling er nødvendig for at overholde en retlig
forpligtelse, som påhviler den dataansvarlige.”

Det følger endvidere af præambelbetragtning 45, at:

” Hvis behandling foretages i overensstemmelse med en retlig
for-pligtelse, som påhviler den dataansvarlige […], bør
behandlingen have retsgrundlag i EU-retten eller
medlemsstaternes nationale ret.”

Logningsreglerne ville – under normale omstændigheder – ud-gøre
en sådan retlig forpligtelse, som artikel 6, stk. 1, litra c, hen-viser
til, ligesom der ville være tale om en lovlig behandling i medfør af
artikel 5, stk. 1, litra a.

Det er tvivlsomt, hvorvidt teleselskaberne kan basere deres ind-
samling af personoplysninger på en national ”retlig forpligtel-se” ,
som strider mod EU-retten.



/

76

Af samme årsag, spurgte Teleindustrien Sagsøgte, om det ville
være i overensstemmelse med databeskyttelsesreglerne, hvis te-
leselskaberne fortsætter med at logge som hidtil….

Justitsministeriet besvarede dette spørgsmål på følgende vis…:

” […] I det omfang teleselskabernes behandling af loggede
teleoplys-ninger er i overensstemmelse med dansk ret eller EU-
retten som fortolket af EU-Domstolen, vil GDPR ikke være til
hinder for tele-selskabernes fortsatte behandling af loggede
teleoplysninger i over-ensstemmelse med
logningsbekendtgørelsens bestemmelser. Som anført ovenfor er
det Justitsministeriets vurdering, at dommen gi-ver mulighed
for, at en medlemsstat kan fastsætte en generel og
udifferentieret logningsforpligtelse med henblik på beskyttelse
af den nationale sikkerhed og en målrettet logningsforpligtelse
med henblik på bekæmpelse af grov kriminalitet under nærmere
betin-gelser. Trafik- og lokaliseringsdata vil således efter
GDPR fortsat kunne logges som hidtil med henblik på
beskyttelse af national sik-kerhed og bekæmpelse af grov
kriminalitet.”

Sagsøgte anerkender således, at logning kun er i overensstem-
melse med det databeskyttelsesretlige regelsæt, når logningen sker
til to specifikke formål: national sikkerhed og grov krimina-litet.

Overholdelsen af det databeskyttelsesretlige regelsæt forudsæt-ter
således, med Sagsøgtes egne ord, at der logges på en anden måde
end det er forudsat i den nugældende Logningsbekendt-gørelse.

3.9 Selv hvis Sagsøgtes handlepligt først regnes fra La Quadrature-dom-
men den 6. oktober 2020 er den ikke iagttaget rettidigt

3.9.1 Sagsøgtes tidsplan med ikrafttrædelse af nye logningsregler
den 1. januar 2022 er urealistisk og kan ikke lægges til grund

Sagsøgte har i sin Lovskitse, anført, at nye logningsregler forven-
tes fremsat i oktober 2021 … og herefter træde i kraft 1. januar
2022 ….

Dette bestrider Sagsøger som fuldt ud usandsynligt, bl.a. idet:

1. Lovskitsen er et udkast til et lovudkast til nye lognings-
regler, der således ikke er på et særlig fremskredent sta-die;



/

77

2. Lovskitsen skal drøftes med alle relevante parter, herun-
der branchen og øvrige interessenter …;

3. Sagsøgtes historik omkring lovrevisioner af Logningsreg-
ler fra de sidste 15 år ikke troværdigt støtter op om tilli-den
til, at Sagsøgte pludselig skulle kunne – eller ville –
gennemføre en så omfattende lovrevision på så kort tid.

3.9.2 Sagsøgtes tidsplan med ikrafttrædelse af nye logningsregler 
den 1. januar 2022 er desuagtet 14 måneder efter La
Quadratu-re-dommen ikke ”hurtigst muligt”

Selv hvis der tages udgangspunkt i Sagsøgtes tidsplan for nye
logningsregler, ville der ved en ikrafttræden den 1. januar 2022
være gået 14 måneder fra La Quadrature, hvilket ikke er ”hur-tigst
muligt” .

Det er ikke tale om en erstatningssag, så den øvre tærskel ligger
ikke ved 24 måneder, men mellem 12 og 24 måneder.

Det gøres herudover gældende, at henset til krænkelsernes al-
vorlighed og det langstrakte forløb skærper kravet til Sagsøgtes
pligt til at agere ”hurtigst muligt.”

Det bemærkes til støtte herfor, at Sagsøgte over de seneste 10 år
har afgivet talrige indlæg for EU-Domstolen, forestået ekstensivt
lovgivningsarbejde med henblik på at udsætte en revision, be-
svaret utallige Folketingsspørgsmål og forberedt adskillige sam-
råd. Der er således næppe – på nuværende tidspunkt – tale om et
uforudsigeligt nybrud, som vil kunne begrunde en lang be-
tænkningstid.

3.9.3 Sagsøgte seneste Lovskitse afbryder desuagtet ikke fristen for 
at have ageret ”hurtigst muligt” , da den ikke udgør en retstil-
stand, der er forenelig med EU-retten

Sagsøgte baserer sine nye generelle og udifferentierede log-
ningsregler på undtagelsen om ”national sikkerhed” efter La
Quadrature.

Sagsøgte henviser angiveligt til trusselsvurderinger, udarbejdet af
Center for Terror Analyse (”CTA”), som henhører under PET ….
Sådan vurdering kan ikke automatisk eller i sig selv begrunde en
udifferentieret lagring af teleoplysninger, som fejlagtigt på-stået af
Sagsøgte.



/

78

Sagsøgte set ud til, at ville implementere den generelle og udif-
ferentierede logning, baseret på en generel trusselsvurdering ved
en generel logningsbekendtgørelse, der gælder generelt for alle
udbyde-r e og alle teleoplysninger.

…Lovskitsen…:

” […] Det foreslås på den baggrund, at der indføres en
ordning, hvorefter justitsministeren kan fastsætte en forpligtelse
for teleud-bydere mv. i op til 1 år. ”

Der er i øvrigt bl.a. ikke i overensstemmelse med de 5 kumulati-ve
betingelser efter La Quadrature.

Denne formulering kunne tyde på, at Justitsministeriet agter at
udmønte logningsforpligtelsen ved et generelt 1-årigt påbud,
udstedt ved en årlig bekendtgørelse.

Etableringen af en logningspraksis i overensstemmelse med EU-
Domstolens klare krav vil ikke kunne udmøntes ved bekendtgø-
relse alene, jf. La Quadrature-dommens præmis 138-139.

Det er bl.a. ikke tilfældet, idet en ny generel logningsbekendtgø-
relse ikke udgør et konkret ”påbud” eller en ”afgørelse” , som af-
krævet efter La Quadrature-dommen præmis 138 og 139.

 Præmis 138: ”Et påbud om at foretage forebyggende lag-
ring af data, der vedrører alle brugere af elektroniske
kommunikationsmidler, skal ikke desto mindre tidsmæs-
sigt begrænses til det strengt nødvendige. Selv om det ik-ke
kan udelukkes, at et påbud, der udstedes til udbyder-ne af
elektroniske kommunikationstjenester, om at foreta-ge
lagring af data, kan forlænges som følge af, at en sådan
trussel fortsat består, må varigheden af hvert enkelt på-
bud ikke overstige et forudseeligt tidsrum.” [vores
fremhævelse]

 Præmis 139:” […] Det er i denne henseende væsentligt, at
en afgørelse, hvorved udbyderne af elektroniske kommu-
nikationstjenester pålægges at foretage en sådan lagring af
data, kan gøres til genstand for en effektiv prøvelse en-ten
ved en domstol eller en uafhængig administrativ en-hed, der
træffer bindende afgørelser, med henblik på at kontrollere,
om en af disse situationer foreligger, samt om de
betingelser og garantier, der skal være fastsat, er over-
holdt.” [vores fremhævelse]



/

79

 Dommens fransksprogede version opererer med ordene
”injonction” og ”décision” mens den engelsksprogede
version anvender ”instruction” og ”decision” .

 En traditionel dansk forvaltningsretlig forståelse af ordet
”afgørelse” fordrer, at en sådan skal bygge på en konkret og
individuel vurdering og ligeledes skal indeholde alle
relevante og aktuelle hensyn i sagen. Det er herudover en
forudsætning, at der inden afgørelsen er indhentet even-
tuelle nye og relevante oplysninger. Dette taler imod en
statisk ordning, hvorved forpligtelsen pålægges for ét år ad
gangen, og således mangler den dynamiske, konkrete og
aktuelle karakter, som kendetegner en afgørelse.

En generel tilgang til at operere i 1 årige intervaller for forlæn-
gelse af den generelle logning er heller ikke i overensstemmelse
med EU-Domstolens klare krav hertil:

 Logningen skal ”tidsmæssigt begrænses til det strengt
nødvendige” , jf. præmis 37;

 varigheden af hvert enkelt påbud må ikke ”overstige et for-
udsigeligt tidsrum ” og lagringen må under alle omstæn-
digheder ikke må have ”systematisk karakter ”, jf. præmis
138;

 Sagsøgte lægger netop op til generelle fastlagte 1-årige in-
tervaller, uden en vurdering af, om det er den strengt
nødvendige periode. Derudover ser det ud til, at der vil
være tale om en tilgang med løbende årlige forlængelser,
tilsvarende Sagsøgte historiske tilgang til udsættelser af
lovrevisioner. Sådan tilgang er af systematisk karakter.

Der er ikke tale om mulighed for en effektiv prøvelse, jf. præmis
139 af et konkret påbud, når der alene kan ske domstolsprøvelse af
Sagsøgtes ”generelle vurdering” , herunder uden at kunne få
adgang til klassificeret materiale….

Hvis teleudbyderne skal indlede en tilsvarende sag, som nærvæ-
rende sag, over en periode på 3 år for hver årlige bekendtgørel-se,
er det for Sagsøger svært at se, hvordan det skulle udgøre ef-fektiv
domstolsprøvelse af et konkret påbud og en konkret afgø-relse.

Sagsøgtes udkast til et lovudkast i form af Lovskitsen bringer
hverken de danske logningsregler i overensstemmelse med EU-



/

80

Domstolens krav eller bryder fristen for Sagsøgtes forpligtelse til at
handle ”hurtigst muligt” .

Sagsøgte har da også selv i sin Lovskitse betegnet dens karakter
som underlagt en ”væsentlig procesrisiko” ….

Justitia udkommer med en vurdering af Lovskitsen indenfor kort
tid. Justita’s direktør har allerede på forhånd den 27. april 2021
offentligt udtalt sin kritik af Lovskitsen som i strid med
Charteret….

4. OMKOSTNINGER 

4.1 Sagsøgtes omfattende udsættelser

Sagsøger gør gældende, at Sagsøgte ikke havde grundlag for at
udsætte sagen på La Quadrature, hvilket har forlænget sagen
væsentligt, og forårsaget væsentlige omkostninger for Sagsøger.
Der skal tages højde herfor i fordelingen af omkostninger.

Der skal derudover også tages højde for, at det har været nød-
vendigt, at Sagsøger anlagde denne sag, førend Sagsøgte har fo-
retaget nogle konkrete tiltag til ændring af en erkendt uforene-
lighed med EU-retten på et område, der indebærer væsentlige
overtrædelser af grundlæggende rettigheder.”

Sagsøger har uddybende anført, at medlemsstaterne, herunder Danmark, er
forpligtede til at anvende de nødvendige midler – og det i situationen konkret bedst
egnede instrument – for umiddelbart at sikre, at borgernes rettigheder i henhold til
Den Europæiske Unions Charter om Grundlæggende Rettigheder beskyttes. Det
følger af EU-Domstolens dom af 22. oktober 1998 i sagerne C-10/97-C-22/97,
IN.CO.GE m.fl., præmis 21, og også af præmis 214-216 i La Quadrature-dommen.
I et tilfælde som det foreliggende er det således ikke til-strækkeligt at statuere, at
logningsbekendtgørelsen er uanvendelig, da forplig-telsen til at logge trafikdata
påhviler teleselskaberne, der ikke har til opgave at beskytte borgernes rettigheder,
og som i øvrigt er i tvivl om, hvordan de skal håndtere situationen. Det er derfor
nødvendigt for at sikre borgerne mod EU-retsstridig generel og udifferentieret
logning, at bekendtgørelsen i sin helhed kendes ugyldig. Sagsøger har i tilknytning
hertil anført, at sagsøgte ikke har været i stand til at påvise, at der skulle være dele
af logningsbekendtgørelsen, der efter afgørelserne fra EU-Domstolen må anses for
at være i overensstem-melse med EU-retten.

Sagsøgte har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit sammen-
fattende processkrift af 28. april 2021, hvori det hedder bl.a.:



/

81

”
5. 1 Logningsbekendtgørelsen er ikke ugyldig 

5.1.1 Indledning 

Sagsøgerens første påstand går ud på, at logningsbekendtgørelsen skal
tilsidesættes som ugyldig. Påstanden støttes på, at bekendtgørelsen iføl-ge
sagsøgerne strider mod artikel 15, stk. 1, i e-databeskyttelsesdirekti-vet
sammenholdt med artikel 7, 8 og 11 i Charteret.

Justitsministeriet påstår frifindelse over for denne påstand.

Til støtte herfor gøres det i første række gældende, at princippet om EU-
rettens forrang ikke kan føre til, at nationale bestemmelser, hvis an-
vendelse kan stride mod EU-retten, skal erklæres ugyldige. Princippet
betyder alene, at sådanne nationale bestemmelser ikke kan anvendes i den
nationale retsorden i det omfang, dette ville stride mod EU-retlige regler
med direkte virkning og forrang. Justitsministeren har i overens-stemmelse
hermed allerede tilkendegivet, at teleselskaberne, indtil nye logningsregler
er på plads, ikke vil kunne straffes, hvis de ikke følger reglerne om logning
i logningsbekendtgørelsen, idet der ikke i de gæl-dende danske regler
sondres mellem, til hvilke formål oplysningerne logges som forudsat i La
Quadrature-dommen.

I anden række gøres det gældende, at der under alle omstændigheder ikke
består en sådan modstrid med EU-retten, som ville kunne medføre
ugyldighed. Det skyldes, at Danmark på nuværende tidspunkt står over for
en sådan alvorlig trussel mod den nationale sikkerhed, som den, der er
nævnt i La Quadrature-dommen, og som må anses for at være reel og
aktuel eller forudsigelig. Selv hvis princippet om EU-ret-tens forrang
kunne føre til, at nationale bestemmelser kunne tilsidesæt-tes som
ugyldige, så giver La Quadrature-dommen ikke belæg for, at hele
logningsbekendtgørelsen er ugyldig, således som sagsøgeren på-står.

Disse anbringender er uddybet i det følgende.

5.1.2 Princippet om EU-rettens forrang fører ikke til, at log- 
ningsbekendtgørelsen er helt eller delvist ugyldig

Det bestrides, at en eventuel modstrid mellem logningsbekendtgørelsen og
EU-retten kan føre til, at bekendtgørelsen som helhed er ugyldig, så-ledes
som sagsøgeren påstår.

Princippet om EU-rettens forrang betyder, at nationale domstole og
retsanvendende myndigheder skal undlade at anvende enhver bestem-
melse i national lov, der strider mod EU-retten, jf. bl.a. Domstolens dom af
24. juni 2019 i Popławski (sag C-573/17, ECLI:EU:C:2019:530), præmis
58, dom af 9. marts 1978 i Simmenthal (sag C-106/77, ECLI:EU:C:



/

82

1978:49), præmis 21 og 24, og dom af 4. juni 1992 i Debus (sag C-13/91,
ECLI:EU:C:1992:247), præmis 31-33.

Princippet betyder derimod ikke, at en modstridende national regel bli-
ver ugyldig eller i det hele ikke længere kan anses for at eksistere, jf.
Domstolens dom af 22. oktober 1998 i IN.CO.GE 90 (forenede sager C-
10/97 - C-22/97, ECLI:EU:C:1998:498), præmis 21 og dom af 3. maj 2005
i Berlusconi (forenede sager C-387/02, C-391/02 og C-403/02,
ECLI:EU:C: 2005:270), præmis 72, Alan Dashwood og Derrick Wyatts
“European Union Law ”… Paul Craig og Gráinne de Búrcas ”EU Law
Text, cases, and materials ” … og Birgitte Egelund Olsen i ”EU-retten i
Danmark” ….

I en situation, hvor anvendelsen af en national bestemmelse kan føre til
uoverensstemmelser med EU-retten, påhviler det de retsanvendende
myndigheder at vurdere i hver enkelt konkrete situation, om en sådan
uoverensstemmelse vil foreligge. Hvis der konstateres en uoverens-
stemmelse, skal de retsanvendende myndigheder undlade at anvende den
nationale bestemmelse i det konkrete tilfælde, og kun i det omfang det er
nødvendigt for at fjerne uoverensstemmelsen med EU-retten, jf.
Domstolens dom af 24. oktober 1996 i Kraaijeveld (sag C-72/95,
ECLI:EU:C:1996:404).

Kraaijeveld-dommen vedrørte på samme måde som denne sag en natio-nal
lovgivning, hvis anvendelse i visse tilfælde kunne stride mod EU-retten.
Dommen viser, at konsekvensen af en sådan potentiel modstrid ikke er, at
hele loven eller konkrete nationale retsregler tilsidesættes som ugyldige.
Konsekvensen er i stedet, at nationale domstole og myn-digheder skal se
bort fra den nationale lovgivning og undlade at anven-de den, hvis en
sådan anvendelse konkret vil føre til konsekvenser, der er uforenelige med
EU-retten.

Denne konsekvens af en konflikt mellem en EU-retsregel, der har direk-te
virkning og forrang, og en national retsregel er almindeligt aner-kendt, jf.
også EU-institutionernes egen opsummering af forrangsprin-cippet på
EUR-Lex.

Der er heller intet belæg for sagsøgerens anbringender under afsnit 3.5 i
processkrift I om, at en modstrid med en EU-regel under særlige om-
stændigheder kan føre til, at nationale regler mister deres gyldighed. Det er
ikke korrekt, at princippet om EU-rettens forrang kan medføre ugyldighed
efter lex superior -retsgrundsætningen. Sagsøgeren har da heller ikke
henvist til nogen praksis fra EU-Domstolen, der understøtter dette
vidtgående synspunkt.



/

83

Sagsøgerne anfører i stævningens afsnit 4.2, at logningsbekendtgørelsen
ikke kan opretholdes ”med hjemmel i” logningsdirektivet, som blev op-
hævet ved Digital Rights-dommen. Dette beror på en misforståelse. For det
første er henvisningen til direktivet udgået, jf. ændringen af log-
ningsbekendtgørelsen ved bekendtgørelse nr. 660 af 19. juni 2014. For det
andet udgør direktivet ikke ”hjemlen” for logningsbekendtgørelsen.
Bekendtgørelsen er udstedt i medfør af retsplejelovens § 786, stk. 4 og 7,
som giver hjemmel til at fastsætte regler om telenet- og teletjenesteud-
bydernes praktiske hjælp med indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Bekendtgørelsens lovlighed afhænger derfor ikke af direktivets gyldig-hed.

Det samme gør sig gældende i forhold til e-databeskyttelsesdirektivet, hvor
sagsøgerne i afsnit 4.3 anfører, at logningsbekendtgørelsen ikke kan
opretholdes med henvisning til de nu ophævede undtagelsesbe-stemmelser
i dette direktiv. Konsekvensen af ophævelsen af undtagel-
sesbestemmelserne ved Digital Rights-dommen er ikke, at logningsbe-
kendtgørelsen ikke har ”hjemmel” .

I tilknytning hertil bemærkes, at danske domstole så vidt ses ikke hidtil
udtrykkeligt har taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt en national
retsregel, der strider mod en EU-retlig regel, kan erklæres ugyldig, eller om
den blot bliver uanvendelig i den konkrete sag. Hidtidig dansk rets-praksis
indikerer imidlertid klart, at domskonklusionen i en sag, hvor en dansk
domstol finder, at en dansk retsregel er i strid med EU-retten, er
uanvendelighed og ikke ugyldighed. Dette kan bl.a. udledes af afgø-
relserne i U.2011.539H, U.2012.2247Ø og U.2021.985H, hvor tiltalte i alle
sager blev frifundet som følge af, at den omtvistede danske generelle
retsforskrift var i strid med EU-retten og derfor ikke kunne finde an-
vendelse. Derudover fremgår det af bl.a. U.2014.1491H og U.2011.2646H,
at retsvirkningen af en konstateret modstrid med EU-ret-ten ikke er, at en
hel bekendtgørelse eller lov m.v. er ugyldig, men deri-mod kun, at de
enkelte elementer ikke kan anvendes i konkrete situatio-ner, hvis der
derved opstår en konflikt.

Som omtalt ovenfor i afsnit 4.6 har Justitsministeriet besluttet at indstil-le
håndhævelsen af logningsforpligtelsen over for teleudbyderne.
Teleudbyderne vil således ikke kunne straffes for manglende overhol-delse
af logningsbekendtgørelsen. Det fastholdes, at Justitsministeriet herved
fuldt ud respekterer princippet om EU-rettens forrang, idet man helt har
afstået fra at håndhæve selv de dele af forpligtelsen, som prin-cipielt kunne
opretholdes, uden at det ville være i strid med EU-retten.

5.1.3 Danmark står over for en alvorlig trussel mod den na- 
tionale sikkerhed, der muliggør generel og udifferentie-
ret logning efter La Quadrature-dommen

Hvis landsretten på trods af det anførte i afsnit 5.1.2 måtte finde, at EU-
rettens forrang i den danske retsorden principielt kan føre til lognings-
bekendtgørelsens ugyldighed, gøres det gældende, at Danmark faktisk
aktuelt befinder sig i en situation, hvor en generel og udifferentieret



/

84

logning i overensstemmelse med logningsbekendtgørelsens kapitel 2
principielt kan opretholdes, og at logningsbekendtgørelsen også af den-ne
grund ikke kan erklæres for ugyldig på nuværende tidspunkt.

Det følger således af både La Quadrature- og Privacy International-
dommen, at formålet om beskyttelse af den nationale sikkerhed vejer
tungere end de andre formål, der er indeholdt i artikel 15, stk. 1, i e-da-
tabeskyttelsesdirektivet. Trusler, som omfatter ” aktiviteter, der alvorligt 
kan destabilisere et lands grundlæggende forfatningsmæssige, politiske,
økono-miske eller sociale strukturer og navnlig direkte true samfundet,
befolkningen eller staten som sådan, såsom bl.a. terrorvirksomhed”
 adskiller sig ifølge EU-Domstolen nemlig på grund af deres art og særligt
alvorlige karakter fra bl.a. risikoen for forstyrrelser i den offentlige
sikkerhed.

Det fastslås således i begge afgørelser, at beskyttelse af den nationale
sikkerhed på denne baggrund kan ” begrunde foranstaltninger, der indebæ- 
rer indgreb i de grundlæggende rettigheder, som er mere alvorlige end
dem, som disse andre formål kan begrunde” , jf. Privacy International-
dommen, præmis 74-75 og La Quadrature-dommen, præmis 135-136. I
præmis 137 i La Quadrature-dommen fastslår EU-Domstolen konkret, at
artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1 i Charteret, således principielt ikke
er til hinder for en national lovgivningsmæssig foranstaltning, ” der giver
de kompetente myndigheder mulighed for at pålægge udbydere af
elektroniske kommunikationstjenester at foretage lagring af trafikdata og
lokaliseringsdata […]” .

Der er således på ingen måde tale om, at Domstolen i La Quadrature-
dommen blot ”stadfæstede, hvad der allerede var blevet afgjort ” i Tele2
- dommen og Digital Rights-dommen, som anført af sagsøgeren på side 3 i
replikken, eller at Domstolen alene ”nuancerede enkelte problemstillin-
ger ”, som det anføres på side 10. La Quadrature-dommen udgør, særlig i
forhold til dette centrale spørgsmål for sagen, en markant videreud-vikling
af Tele2-dommen ved at fastslå, at det under visse omstændig-heder
er muligt at opretholde generel og udifferentieret logning af hen-syn til den
nationale sikkerhed i en tidsbegrænset periode – og således
ikke begrænset til blot en adgang til at pålægge teleudbyderne en mål- 
rettet logning.

Det gøres gældende, at det er dokumenteret ved navnlig Vurderingen af
terrortruslen mod Danmark fra Center for Terroranalyse, som senest er
udkommet i en ny udgave af 31. marts 2021…, at der på nuværende
tidspunkt består en reel og alvorlig trussel mod den nationale sikkerhed i
Danmark. Denne vurdering underbygges yderligere bl.a. af Center for
Cybersikkerheds Cybertruslen mod Danmark fra juni 2020 …. Sagsøge-
ren har ikke påvist, at disse vurderinger konkret er utilstrækkelige eller
fejlbehæftede. Vurderingerne understøtter, at kriterierne i præmis 137 i La
Quadrature-dommen om, at den ” alvorlige”  trussel skal være ” reel og
aktuel eller forudsigelig”  er opfyldt. Dette kan ifølge La Quadrature-dom-
mens præmis 137 konkret begrunde opretholdelsen af en forpligtelse til
generel og udifferentieret lagring af teleoplysninger.



/

85

Selv om der er behov for en revision af logningsbekendtgørelsen som følge
af La Quadrature-dommen, således som Justitsministeriet beskri-ver det i
lovskitsen …, kan det forhold, at logningsbekendtgørelsen ikke aktuelt
sondrer mellem logning af oplysninger til brug for efterforsk-ning og
retsforfølgning af almindelig kriminalitet, grov kriminalitet el-ler
aktiviteter, der truer den nationale sikkerhed, ikke føre til, at log-
ningsforpligtelsen bliver ugyldig i alle tilfælde. Så længe grundlaget for en
logningsforpligtelse i form af en alvorlig trussel mod den nationale
sikkerhed er til stede, og de øvrige betingelser og retsgarantier m.v. er
opfyldt, kan oplysningerne logges generelt og udifferentieret. Sondrin-gen
mellem almindelig kriminalitet, grov kriminalitet og aktiviteter, der truer
den nationale sikkerhed, bliver – såfremt der kan konstateres en alvorlig
trussel, der er reel og aktuel eller forudsigelig – kun relevant ved en
efterfølgende adgang til de loggede oplysninger, hvilket i ud-gangspunktet
sker på baggrund af en kendelse.

Det bemærkes, at den franske Conseil d’État som anført ovenfor i for-
længelse af EU-Domstolens dom i La Quadrature-sagen på linje hermed
har fundet, at den generelle logningsforpligtelse i Frankrig kunne opret-
holdes af hensyn til den alvorlige trussel mod den nationale sikkerhed, som
Frankrig aktuelt står overfor.

5.1.4 De gældende regler lever op til kravene om strenge ga- 
rantier i La Quadrature-dommen

Det gøres videre gældende, at de nugældende regler principielt opfyl-der
kravene i La Quadrature-dommens præmis 138 om strenge garanti-er, der
gør det muligt effektivt at beskytte de berørte personers perso-noplysninger
mod risikoen for misbrug. Adgangen til teleoplysninger er bl.a. efter
retsplejelovens kapitel 74 sammenholdt med kapitel 71 un-derlagt et
proportionalitetskrav samt krav om dommerkendelse.

Som anført i lovskitsen … er de nuværende regler om teleudbydernes
behandling af loggede oplysninger, herunder de sektorspecifikke data-
beskyttelsesregler i bekendtgørelse nr. 1882 af 4. december 2020, samt
kravet i bekendtgørelse nr. 1144 af 20. november 2006 om sikkerheds-
godkendelse af medarbejdere, der forestår kontakten til politiet i forbin-
delse med indgreb i meddelelseshemmeligheden, tilstrækkelige til at sikre
effektiv beskyttelse mod misbrug.

Logningsbekendtgørelsen kan ikke anses for i sin helhed at stride mod EU-
retten, blot fordi den formelt ikke er tidsbegrænset på nuværende tidspunkt,
idet det afgørende er, at grundlaget for en logningsforpligtel-se aktuelt er
til stede. Grundlaget for logningsforpligtelsen kan endvi-dere
domstolsprøves på den måde, som beskrives af lovskitsens afsnit 3.3.3,
dvs. ved en efterprøvelse af, om de nævnte analyser m.v., som indgår i den
samlede vurdering, er tilstrækkeligt sikre henset til deres indhold, metodik
og tilblivelsesproces.



/

86

Der er intet belæg for at antage, således som sagsøgeren hævder, at en
bekendtgørelse skulle være et utilstrækkeligt format med den konse-kvens,
at hele den nuværende bekendtgørelse allerede af den grund er i modstrid
med La Quadrature-dommen. Dommen indeholder ingen be-tragtninger
om, at de i præmis 134-139 omtalte ”lovgivningsmæssige for-
anstaltninger ”, herunder påbud, afgørelser m.v., skal have en særlig form
eller være særligt individualiserede. Det påhviler de enkelte med-
lemsstater at tilvejebringe en retsstilling inden for rammerne af deres
nationale retssystemer, som er i overensstemmelse med dommens præ-
misser. En bekendtgørelse udgør en helt sædvanlig lovgivningsmæssig
foranstaltning i den danske retsorden og er både et naturligt og fuldt ud
tilstrækkeligt middel til at gennemføre retsstillingen. Det er i øvrigt ikke
korrekt, at ” [e]n traditionel dansk forvaltningsretlig forståelse af ordet
”afgø-relse” fordrer, at en sådan skal bygge på en konkret og individuel
vurdering” . Det er tværtimod fast antaget i dansk forvaltningsret, at en
bekendtgø-relse og lignende generelle retsakter også er afgørelser i
forvaltningsret-lig forstand, jf. bl.a. Niels Fenger, Forvaltningsloven,
2020….

Endelig bestrides det, at præmis 213-228 i La Quadrature-dommen har
nogen betydning for gyldigheden af logningsbekendtgørelsen i perio-den
frem til national ret er bragt i fuld overensstemmelse med dom-men, jf.
afsnit 3.3 i sagsøgerens processkrift I. Disse præmisser vedrører
spørgsmålet om, hvorvidt en national domstol er beføjet til at fortsætte med
at anvende nationale regler, der strider mod EU-retten, i en mid-lertidig
periode. De vedrører ikke spørgsmålet om, hvorvidt sådanne nationale
regler mister deres gyldighed. Som beskrevet i duplikken har
justitsministeren allerede tilkendegivet, at visse dele af logningsbe-
kendtgørelsen strider mod EU-retten og ikke kan håndhæves, før reg-lerne
er ændret. Dette er fuldt ud i overensstemmelse med præmis 213-228 i
dommen.

Justitsministeriet gør derfor sammenfattende gældende, at der ikke ak-tuelt
er noget konkret grundlag for at tilsidesætte logningsbekendtgø-relsen som
ugyldig i sin helhed, selv hvis dette principielt i dansk ret kunne være en
konsekvens af, at en EU-retlig regel med direkte virk-ning og forrang
strider mod dansk ret.

5.1.5 Registrering og opbevaring af oplysninger, der enty- 
digt identificerer den enhed, som brugeren ejer eller
anvender, er ikke i strid med EU-retten

I tillæg til ovennævnte gøres det gældende, at sagsøgerne ikke har på-vist
noget grundlag for, at logningsbekendtgørelsens § 5, stk. 1, indebæ-rer
nogen konflikt med EU-retten. Også af denne grund kan der ikke gi-ves
sagsøgerne medhold i deres påstand.

Logningsbekendtgørelsens § 5, stk. 1, som ændret ved bekendtgørelsen nr.
660 af 19. juni 2014, bestemmer bl.a., at en udbyder af elektroniske
kommunikationsnet eller -tjenester til slutbrugere skal registrere den til-
delte brugeridentitet (herunder IP-adresser) samt navn og adresse på den
abonnent eller registrerede bruger, til hvem en internetprotokol-



/

87

adresse, en brugeridentitet eller et telefonnummer var tildelt på kom-
munikationstidspunktet.

En sådan bestemmelse kan fuldt ud opretholdes inden for rammerne af EU-
retten.

En generel og udifferentieret lagring af de IP-adresser, der er tildelt kil-den
til en forbindelse, er ifølge La Quadrature-dommens præmis 155 principielt
ikke i strid med artikel 15 i e-databeskyttelsesdirektivet sam-menholdt med
Charterets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, under forudsætning af,
at denne mulighed er betinget af en streng overholdel-se af de materielle og
proceduremæssige betingelser, der skal gælde for brugen af disse data.

Et sådant indgreb i de grundlæggende rettigheder, der er sikrede ved artikel
7 og 8 i Charteret, vil efter La Quadrature-dommens præmis 156 også
kunne begrundes med henblik på bekæmpelsen af grov kriminali-tet og
forebyggelsen af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed (i lighed
med beskyttelsen af den nationale sikkerhed). Domstolen opstil-ler i den
forbindelse ikke – på samme måde som ved national sikkerhed – kriterier
for, hvornår der foreligger en sådan situation med grov kri-minalitet mv., at
en generel og udifferentieret logning kan begrundes. Det afgørende må
derfor være, at den tilstrækkelige begrundelse for indgrebet sikres ved
opstilling af materielle betingelser for politiets ad-gang til loggede
oplysninger om IP-adresser. Den gældende bestemmel-se i
logningsbekendtgørelsen § 5, stk. 1, kan derfor opretholdes inden for
rammerne af La Quadrature-dommen.

Sagsøgeren har samlet set ikke påvist noget grundlag for, at bekendtgø-
relsens § 5, stk. 1, om lagring af bl.a. IP-adresser, indebærer nogen som
helst konflikt med EU-retten. Også af denne grund kan sagsøgeren ikke få
medhold i påstanden om, at hele bekendtgørelsen er ugyldig.

5.1.6 Logningsbekendtgørelsen er ikke i strid med EMRK 

Sagsøgerne gør i stævningens afsnit 4.5 samt replikkens afsnit 4.1 og 4.2
gældende, at logningsbekendtgørelsen strider mod Den Europæiske
Menneskerettighedskonventions (EMRK) artikel 8 om retten til privat-liv
og artikel 10 om retten til ytringsfrihed.

For det første bemærkes, at EU-Domstolen ved Tele2-dommen fandt, at
Charteret var til hinder for regler som de svenske, selvsagt ikke er til-
strækkelig til at fastslå, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols
(EMD) ville nå til samme konklusion for så vidt angår de danske reglers 
forhold til EMRK.

EMD har taget stilling til nationale regler om masseindsamling af data i
henhold til artikel 8 i EMRK i flere domme (jf. bl.a. afgørelse af 29. juni
2006 i sagen Weber og Saravia mod Tyskland (54934/00), afgørelse af 1.
juli 2008 i Liberty m.fl. mod Det Forenede Kongerige (58243/00), afgø-



/

88

relse af 19. juni 2018 i sag Centrum för Rättvisa mod Sverige (35252/08)
og afgørelse af 13. september 2019 i sag Big Brother Watch m.fl. mod Det
Forenede Kongerige (58170/13, 62322/14 og 24960/15). Disse sager angik
egentlig overvågning, dvs. at oplysningerne kunne tilgås og an-vendes
umiddelbart af myndighederne uden forudgående kontrol, lige-som alle
sagerne angik regler, som indebar, at selve indholdet af kom-munikationen
blev registreret.

Sagsøgeren har derudover gjort gældende, at logningsbekendtgørelsen
truer den frie og uafhængige presse, idet ” magthaver vil principielt kunne
trække en liste over hvem der har kommunikeret med den pågældende
journa-list”  (stævningen, afsnit 3.6.2). I afsnit 4.2 i replikken anfører
sagsøgeren endvidere, at logningsbekendtgørelsen og retsplejelovens regler
om edition ikke tager stilling til den særlige beskyttelse af pressefriheden,
som fastslået i EMRK artikel 10. Dette bestrides. Reglerne om myndig-
heders adgang til loggede oplysninger, og herunder navnlig kravet om
retskendelse i retsplejelovens § 783, betyder, at det fuldt ud er muligt at
tilgodese disse hensyn.

Den omstændighed, at det som påstået af sagsøgerne i en hypotetisk si-
tuation med mangelfuld sikkerhed hos en udbyder af elektroniske kom-
munikationstjenester skulle kunne lade sig gøre at få adgang til og mis-
bruge de lagrede oplysninger på den beskrevne måde, er naturligvis uden
betydning ved vurderingen af reglernes gyldighed som sådan.

Eftersom logningsforpligtelsen efter de danske regler ikke indebærer en
registrering af indholdet af kommunikationen og i øvrigt ikke engang kan
karakteriseres som hemmelig overvågning i den forstand, som EMD
anvender dette udtryk, fordi myndighederne ikke har umiddelbar adgang til
de loggede oplysninger, er der intet grundlag for at antage, at de danske
regler om logning skulle være i strid med EMRK, jf. nær-mere
Justitsministeriets notat om Digital Rights-dommen….

5.1.7. Sagsøgerens synspunkter om reglerne for adgangen til 
loggede oplysninger er uden betydning for påstanden og
i øvrigt forkerte

I stævningens afsnit 4.4 anfører sagsøgerne bl.a. som argument for log-
ningsbekendtgørelsens ugyldighed, at der ikke er krav om, at de berør-te
registrerede personer underrettes, når myndighederne har fået ad-gang til
deres teledata. Sagsøgeren underbygger dette argument i afsnit 4.3 i
replikken.

Justitsministeriet fastholder, at dette ikke er korrekt. Retsplejelovens § 788,
stk. 1, bestemmer, at der efter afslutningen af et indgreb i meddel-
elseshemmeligheden – herunder i form af teleoplysning – som hovedre-
gel skal gives underretning om indgrebet. Har den person, til hvem un-
derretning efter stk. 2 skal gives, været mistænkt i sagen, skal der også
gives underretning herom og om, hvilken lovovertrædelse mistanken har
angået. Undtagelse gøres efter § 788, stk. 4 og stk. 5, alene, hvis un-



/

89

derretningen vil være til skade for efterforskningen eller ved indhent-ning
af udvidet teleoplysning.

I øvrigt findes reglerne om adgang til loggede oplysninger ikke i log-
ningsbekendtgørelsen, men derimod i retsplejeloven. Sagsøgeren har ikke
nedlagt påstand om, at retsplejelovens regler er ugyldige.

5.2 Justitsministeriet handler og har handlet hurtigst mu- 
ligt for at bringe dansk ret i overensstemmelse med EU-
retten

5.2.1 Indledning 

Sagsøgeren har i processkrift I af 25. marts 2021 nedlagt en ny selvstæn-
dig og sideordnet påstand, som går ud på, at Justitsministeriet skal an-
erkende ikke at have sikret, at den ugyldige retstilstand fra logningsbe-
kendtgørelsen blev bragt til ophør hurtigst muligt.

Det er ikke helt klart, hvordan en dom efter denne påstand vil påvirke
sagsøgerens retsstilling. Påstanden synes umiddelbart at angå en kon-
statering af et faktisk forhold, jf. tilsvarende U.2005.2134H. Det er såle-
des ikke oplagt, at påstanden er egnet til at indgå i en domskonklusion.
Derudover synes påstanden – som sagen er tilskåret af sagsøgeren – fortsat
at være et anbringende til støtte for den første påstand, jf. bl.a. sagsøgerens
bemærkninger under afsnit 3.5 i processkrift I.

Justitsministeriet har imidlertid efter omstændighederne ikke nedlagt
påstand om afvisning. Justitsministeriet påstår frifindelse og gør til støt-te
herfor overordnet gældende, at ministeriet har handlet og fortsat handler
hurtigst muligt for at bringe dansk ret i overensstemmelse med EU-retten.

Det følger af EU-Domstolens praksis, at en ændring af nationale regler for
at bringe disse i overensstemmelse med EU-retten, som fortolket af EU-
Domstolen, skal ske så hurtigt som muligt, jf. EU-Domstolens dom af 21.
juni 2007 i Jonkman (forenede sager C-231/06 - C-233/06,
ECLI:EU:C:2007:373). Der kan også henvises til Højesterets dom af 19.
januar 2017 i sag 42/2016 (UfR 2017.1243 H), hvor det blev fastslået, at
den danske stat ikke ifaldt erstatningsansvar på et tidspunkt, som lå in-
den for den hurtigst mulige implementering af Pereda -dommen. Det
forhold, at en medlemsstat ikke ifalder erstatningsansvar, selv om en
national lovgivning opretholdes i en periode efter afsigelsen af en EU-
domstolsdom, som rejser tvivl om lovligheden af national ret, indikerer
således også, at medlemsstaten skal indrømmes en vis tid til at tilpasse den
nationale retsorden til EU-retsudviklingen.

Det vil i lyset heraf afhænge af den enkelte sags omstændigheder, hvor
hurtigt en tilpasning skal foretages. Der vil i den forbindelse bl.a. kunne
tages hensyn til, hvor teknisk vanskelige ændringer der er tale om, og



/

90

hvor store økonomiske konsekvenser, ændringerne vil kunne medføre for
de virksomheder, der skal indrette sig efter de tilrettede regler.

Som nærmere uddybet i det følgende har Justitsministeriet på ethvert
tidspunkt siden Digital Rights-dommen i 2014 taget alle relevante og
nødvendige skridt til opfølgning på udviklingen i EU-Domstolens prak-sis.

5.2.2 Justitsministeriet foretog alle relevante og nødvendige 
tiltag i anledning af Digital Rights-dommen

Det bestrides, at Digital Rights-dommen i sig selv udløste en forpligtel-se
til at tilpasse national ret hurtigst muligt.

Digital Rights-dommen gav anledning til en udførlig udredning i form af
Justitsministeriets notat af 2. juni 2014 …, hvor ministeriet tog stilling til
dommens konsekvenser.

Som nærmere anført i notatet blev logningsdirektivet af 15. marts 2006 ved
dommen kendt ugyldigt under henvisning til, at EU-lovgiver har
overskredet de grænser, som overholdelsen af proportionalitetsprincip-pet
kræver, henset til Charterets artikel 7, 8 og 52, stk. 1. Det nævnte di-rektiv
indebar en harmonisering af regler om logning af bl.a. teleoplys-ninger til
brug for efterforskning, afsløring og retsforfølgning af grov kriminalitet og
fastslog bl.a., at medlemsstaterne var forpligtede til at sikre lagring af en
række oplysninger.

På notatets side 21 og frem tog ministeriet indgående stilling til betyd-
ningen af denne dom for de danske logningsregler. Med henvisning til
dommens præmis 54 anførte Justitsministeriet bl.a., at det måtte kræ-ves, at
lovgivningen fastsætter klare og præcise regler, således at de personer, hvis
oplysninger registreres og opbevares, råder over til-strækkelige garantier,
der gør det muligt effektivt at beskytte deres per-sonlige oplysninger mod
risikoen for misbrug og mod ulovlig adgang til og anvendelse af disse
oplysninger. Efter en udførlig analyse af de gældende danske regler for
navnlig adgang til og opbevaring af logge-de oplysninger, herunder bl.a.
reglerne om indgreb i meddelelseshem-meligheden efter retsplejeloven og
regler om sletning og anonymisering af trafikdata efter
udbudsbekendtgørelsen, fastslog ministeriet, at der i dansk ret var etableret
en række garantier vedrørende adgangen til og opbevaringen af
oplysninger, der er registreret og opbevaret i henhold til
logningsbekendtgørelsen, og at de danske regler på dette punkt ad-
skilte sig væsentligt fra logningsdirektivet, der i vidt omfang overlod
reguleringen af disse spørgsmål til medlemsstaterne.

Justitsministeriet konkluderede bl.a. på denne baggrund på notatets si-de
29-30, at da der var tale om en samlet vurdering, kunne det forhold, at
registreringen og opbevaringen af oplysninger foretaget i henhold til de
danske logningsregler – på samme generelle vis som registreringen og
opbevaringen foretaget i henhold til logningsdirektivet – omfattede



/

91

alle personer og alle elektroniske kommunikationsmidler og samtlige
trafikdata uden nogen form for differentiering, begrænsning eller und-
tagelse under hensyn til malet om at bekæmpe grov kriminalitet, efter
Justitsministeriets opfattelse ikke i sig selv føre til, at de danske regler
måtte anses for at være i strid med Charteret.

Justitsministeriet fandt samtidig anledning til at ophæve de særlige danske
regler om sessionslogning, dvs. pligten til at registrere oplysnin-ger om
kilden og endepunktet for en internetkommunikation. Disse regler, der ikke
fulgte af logningsdirektivet, havde vist sig kun i meget begrænset omfang
at være brugbare i praksis i forbindelse med efter-forskning og
retsforfølgning af strafbare forhold. På den baggrund fandtes de ikke
egnede til at varetage deres formål. Reglerne blev kort tid efter ophævet
ved ændring af logningsbekendtgørelsen ved be-kendtgørelse nr. 660 af 19.
juni 2014.

Det gøres gældende, at udredningen … konkret udgjorde en fuldt til-
strækkelig opfølgning på Digital Rights-dommen i lyset af, at det efter
denne dom stod åbent, om en generel og udifferentieret logningsfor-
pligtelse kunne opretholdes, så længe adgangen til de loggede oplys-ninger
var underlagt tilstrækkelige garantier – såsom et proportionali-tetskriterie
og krav om dommerkendelse som i dansk ret, jf. retspleje-lovens kapitel 74
sammenholdt med kapitel 71. Digital Rights-dommen udløste ikke en
yderligere pligt til at ændre national ret.

5.2.3 Justitsministeriet foretog alle relevante og nødvendige 
tiltag i anledning af Tele2-dommen

Tele2-dommen blev afsagt i december 2016.

Sagen vedrørte de britiske og svenske logningsreglers forenelighed med
EU-retten. I modsætning til Digital Rights-dommen angik denne dom
således foreneligheden af national lovgivning med EU-retten. Dommen
fastslog overordnet, at e-databeskyttelsesdirektivets artikel 15
sammenholdt med Charterets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, var
til hinder for nationale regler, som fastsatte en ” generel og udifferenti-eret
lagring af alle trafik- og lokaliseringsdata”  med henblik på bekæmpelse
af grov kriminalitet.

De nævnte bestemmelser i e-databeskyttelsesdirektivet og Charteret var
derimod ifølge Domstolen ikke til hinder for en lovgivning, der fastsat-te
en ” målrettet lagring af trafikdata og lokaliseringsdata”  med henblik på
bekæmpelse af grov kriminalitet, forudsat at lagringen af disse data ” be-
grænses til det strengt nødvendige for så vidt angår kategorierne af data,
der skal lagres, de omhandlede kommunikationsmidler, de berørte
personer og den fastsatte varighed af lagringen” , jf. dommens præmis
108.



/

92

For at opfylde disse krav skulle en sådan national lovgivning ifølge
Domstolen for det første fastsætte ” klare og præcise regler, der regulerer
rækkevidden og anvendelsen af en sådan foranstaltning om lagring af
data” , li-gesom lovgivningen skal indeholde ” tilstrækkelige garantier”
 for den ef-fektive beskyttelse af de personlige oplysninger mod misbrug.
Lovgiv-ningen skulle navnlig angive, ” under hvilke omstændigheder og
på hvilke betingelser”  der i forebyggende øjemed kunne vedtages en
foranstalt-ning om lagring af data, jf. dommens præmis 109.

Om de materielle betingelser, som den nationale lovgivning ifølge
Domstolen skulle overholde, fremgår det af dommens præmis 110, at
betingelserne ” kan variere i forhold til de foranstaltninger, der træffes
med henblik på forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølgning af
grov kri-minalitet” , men at lagringen altid skal opfylde ” objektive
kriterier, som fastlægger et forhold mellem de data, der skal lagres, og det
forfulgte mål” . Af-grænsningen af personkredsen skulle være baseret på ”
objektive forhold, der gør det muligt at fokusere målrettet på en
personkreds, hvis data kan afsløre en forbindelse, i det mindste indirekte,
til grov kriminalitet, bidrage til bekæm-pelse af grov kriminalitet på den
ene eller den anden måde eller forhindre en al-vorlig fare for den
offentlige sikkerhed.” En sådan afgrænsning kunne iføl-ge præmis 111 ”
sikres gennem et geografisk kriterium, når de kompetente na-tionale
myndigheder på grundlag af objektive forhold finder, at der i et eller fle-re
geografiske områder er en forhøjet risiko for, at sådan kriminalitet bliver
planlagt eller begået.”

Disse helt overordnede og abstrakte retningslinjer var efter Justitsmini-
steriets opfattelse ikke operative, hverken teknisk eller administrativt i
forhold til bekæmpelsen af grov kriminalitet. Denne opfattelse blev i øvrigt
delt af en række EU-medlemsstater.

I den forbindelse kan der henvises til pkt. 178-184 i Advokats forslag til
afgørelse i Tele2-sagen, hvori det anføres, at nyt-ten af en generel pligt til
datalagring i forbindelse med bekæmpelsen af grov kriminalitet består i
den begrænsede mulighed for at læse fortiden ved hjælp af data, som
gengiver kommunikationshistorikken for en per-son, selv inden denne
person var mistænkt for at have forbindelse til grov kriminalitet. Herved
adskiller den generelle datalagring sig fra den målrettede
overvågningsforanstaltning, der i sin natur først sker, efter at mistanken er
opstået.

Det var således ikke muligt at udlede af Tele2-dommen, hvordan en al-
mindelig pligt til datalagring teknisk set kunne erstattes med en mere
målrettet lagring i overensstemmelse med direktivets krav og samtidig
være egnet til at opfylde de væsentlige hensyn af almen interesse i form af
bl.a. bekæmpelse af grov kriminalitet m.v., som er udtrykkeligt opli-stet i
e-databeskyttelsesdirektivets artikel 15 og anerkendt i EU-retsor-denen i
øvrigt, jf. også justitsministerens talepapir af 24. februar 2017 til brug for
besvarelsen af samrådsspørgsmål AA og AB (Alm. del) fra Fol-ketingets
Retsudvalg den 2. marts 2017 …. En yderligere betydelig van-skelighed
ved målrettet logning efter retningslinjerne i Tele2-dommen var, at reglerne
ikke måtte føre til uproportionale omkostninger for tele-selskaberne, jf.
også fælles høringssvar af 6. marts 2018 fra Dansk Er-



/

93

hverv, DI Digital, IT-Branchen og TeleIndustrien i forbindelse med hø-
ringen over udkast til lovforslag nr. L 218 som fremsat 11. april 2018.

Endelig er det helt centralt for denne sag, at Tele2-dommen ikke for-holdt
sig til, at mange nationale logningsregler, herunder de danske, ik-ke kun
anvendes til almindelig efterforskning af grov kriminalitet, men også
varetager et hensyn til den nationale sikkerhed, jf. nærmere afsnit 5.2.4
nedenfor. La Quadrature-dommen har på ganske betydelig vis ændret
karakteren af de tilpasninger, som skal foretages i national ret. Det må
derfor konstateres, at en lang række af de tiltag, som var rele-vante at
overveje – og blev overvejet – i lyset af Tele2-dommen, ikke længere er
aktuelle.

Vanskelighederne ved at indrette national ret efter den komplekse ret-
stilstand, der fulgte af Tele2-dommen, understøttes yderligere af de mange
præjudicielle forelæggelser i tiden efter Tele2-dommen. I perio-den
mellem januar 2018 og marts 2020 blev der indgivet ikke mindre end syv
præjudicielle forelæggelser fra nationale retter i medlemsstater-ne om en
lang række spørgsmål relateret til logning (C-623/17 – Privacy
International, C-520/18 – Ordre des barreaux francophones and germa-
nophone m.fl., C-511/18 – La Quadrature du Net m.fl., C-512/18 – French
Data Network m.fl., C-793/19 – SpaceNet, C-746/18 – H.K. og C-140/20 –
The Commissioner of the Garda Síochána m.fl.). Sigtet med alle disse
forelæggelser var enten at klargøre eller forsøge at modificere Domstolens
konklusioner i Tele2-sagen. Som det fremgår … deltog den danske
regering aktivt i flere af disse præjudicielle sager med henblik på at afklare
de tekniske og juridiske udfordringer ved retstilstanden ef-ter Tele2-
dommen.

Det skal understreges, at forløbet fra Digital Rights-dommen til La
Quadrature-dommen har været helt usædvanligt. I alt 15 medlemssta-ter,
inklusive Danmark, har afgivet indlæg i La Quadrature-sagen og sammen
med Kommissionen samstemmende anmodet Domstolen om at
genoverveje balancen mellem behovet for beskyttelse af de grund-
læggende rettigheder efter EU-retten og behovet for loggede oplysnin-ger
til opklaring af forbrydelser m.v.

Det gøres samlet set gældende, at det var fuldt berettiget som anført i
lovforslag nr. L 191 som fremsat 26. april 2017 …, at Justitsministeriet
besluttede – i overensstemmelse med tilkendegivelser fra Kommissio-nen
– at iværksætte en grundig dialog med de andre berørte EU-lande og
Europa-Kommissionen om, hvordan logningsregler fremadrettet kunne
indrettes. De særlige omstændigheder og vanskeligheder ved re-visionen
som følge af Tele2-dommen kan ikke sammenlignes med situ-ationen i U
2017.1243H, der ifølge Højesteret vedrørte en ændring af fe-rieloven, der
var ”afgrænset og relativ enkel ”.

I betragtning af de ekstraordinære retlige og faktiske vanskeligheder, som
en tilpasning af national ret i lyset af Tele2-dommen frembød, og i
betragtning af den meget væsentlige modifikation af retstilstanden, som
fandt sted ved La Quadrature-dommen, er der ikke noget belæg for at
antage, at Justitsministeriet tilsidesatte en pligt til at handle hurtigst



/

94

muligt i perioden fra afsigelsen af Tele2-dommen i december 2016 og frem
til afsigelsen af La Quadrature-dommen i oktober 2020.

5.2.4 Justitsministeriet har foretaget og foretager fortsat alle 
relevante og nødvendige tiltag i anledning af La
Quadrature-dommen

EU-Domstolen afsagde den 6. oktober 2020 dom i La Quadrature du Net
m.fl. (forenede sager C-511/18, C-512/18 og C-520/18, ECLI:EU:C:
2020:791).

I forhold til det spørgsmål, som er centralt for denne sag, nemlig mulig-
heden for at opretholde eller indføre en generel og udifferentieret for-
pligtelse til at logge teleoplysninger, indebærer La Quadrature-dom-men en
markant videreudvikling af Tele2-dommen.

Som også anført ovenfor under afsnit 4.5 fastslår dommen for første gang,
at det under visse omstændigheder er muligt at opretholde gene-rel og
udifferentieret logning af hensyn til den nationale sikkerhed i en
tidsbegrænset periode. Hverken Tele2-dommen eller Digital Rights-
dommen tog stilling til, i hvilket omfang hensyn til den nationale sik-
kerhed kunne begrunde regler om logning af teleoplysninger.

Hensynet til den nationale sikkerhed vejer ifølge Domstolen tungere end
hensynet til bl.a. den offentlige sikkerhed, som også dækker over andre
former for alvorlig kriminalitet, såsom narko-, bande- og våben-
kriminalitet. Derfor kan hensynet til den nationale sikkerhed også be-
grunde indgreb i de grundlæggende rettigheder, som er mere alvorlige end
dem, som bl.a. hensynet til den offentlige sikkerhed m.v. kan be-grunde, jf.
præmis 136.

Det betyder konkret, at hensynet til den nationale sikkerhed principielt
kan begrunde et indgreb i form af generel og udifferentieret logning af
teleoplysninger.

Dommen nødvendiggør ændringer af de danske bestemmelser om log-ning
af teleoplysninger, idet teleoplysninger bl.a. efter gældende ret skal logges,
så de kan anvendes til brug for efterforskning af al krimina-litet, herunder
almindelig kriminalitet. Efter La Quadrature-dommen skal det bl.a.
præciseres, at dette ikke er muligt. Disse ændringer er dog samlet set
væsentligt anderledes end blot den målretning af lognings-forpligtelsen,
som størstedelen af udredningsarbejdet efter Tele2-dom-men har handlet
om.

Det er ikke korrekt som anført af sagsøgeren i afsnit 3.2.2 i replikken, at
Justitsministeriet ikke har iværksat tiltag som reaktion på La Quadratu-re-
dommen. Som anført af justitsministeren på åbent samråd den 14. ja-nuar
2021, og som det bl.a. fremgår af udkast til lovforslag om revision af
retsplejeloven m.m. sendt i høring den 29. januar 2021, har Justitsmi-
nisteriet igangsat en proces for revision af logningsreglerne, der skal



/

95

munde ud i fremsættelsen af et lovforslag til oktober 2021. Samtidig ar-
bejder Justitsministeriet tæt sammen med Kommissionen og de øvrige EU-
medlemslande for i fællesskab at fastlægge rækkevidden af Dom-stolens
dom af 6. oktober 2020 med henblik på at sikre, at de kommen-de regler
implementerer dommen korrekt. Der henvises i den forbindel-se i øvrigt til
afsnit 4.6. ovenfor.

For at fremskynde forhandlingerne om lovforslaget har Justitsministeri-et
desuden helt ekstraordinært den 23. marts 2021 offentliggjort en skit-se for
revision af logningsbestemmelserne i retsplejeloven (REU, Alm. del, Bilag
262 ….

Der er samlet set intet grundlag for at hævde, at Justitsministeriet alle-rede
nu skulle have tilsidesat en pligt til hurtigst muligt at bringe natio-nal ret i
overensstemmelse med retsstillingen efter La Quadrature-dom-men, som
blev afsagt for under et halvt år siden. Det bemærkes til sam-menligning, at
Højesteret i ferielovs-sagen (U 2017.1243) fandt det vel-begrundet, at de
danske myndigheder brugte et års tid på at udrede dommens nærmere
konsekvenser og tilvejebringe et fyldestgørende be-slutningsgrundlag,
herunder ved at undersøge opfølgningen i andre lande på dommen, selvom
den pågældende ændring af ferieloven var ”afgrænset og relativ enkel ”.

Der verserer på nuværende tidspunkt stadigvæk fem sager for EU-
Domstolen om uafklarede spørgsmål relateret til logning (C-339/20 og
397/20 – VD m.fl., C-140/20 – Commissioner of the Garda Síochána and
Others, og C-793/19 og C-794/19 - SpaceNet m.fl.). Det bemærkes, at dis-
se sager fortsat verserer ved EU-Domstolen uagtet, at der er faldet dom i
La Quadrature-sagen, idet denne dom ikke anses at have besvaret alt
vedrørende staternes pålæg til teleudbyderne om at foretage generel og
udifferentieret logning.

Reaktionerne på Tele2-dommen og La Quadrature-dommen i de øvrige
EU-medlemslande er … meget forskellige og præget både af, at med-
lemslandene har anlagt ganske forskellige fortolkninger af især Tele2-
dommen, og af udfordringer for medlemslandene med at omsætte
dommene i konkrete nationale logningsregler. Det er også klart, at med-
lemsstaternes reaktioner på dommen er meget forskellige, jf. ministeri-ets
processkrift A. Tiltagene til opfølgning på dommene i Danmark er således
på linje med tiltagene i en række øvrige medlemsstater.

Samlet set gøres det derfor gældende, at Justitsministeriet indtil nu har
iværksat alle nødvendige og tilstrækkelige tiltag som opfølgning på La
Quadrature-dommen, og der kan derfor ikke på nuværende tidspunkt gives
sagsøgeren medhold i påstand 2.

5.3 Bemærkninger til sagsøgerens synspunkter i øvrigt 

5.3.1 Indledning



/

96

Sagsøgeren har anført en række synspunkter, der efter Justitsministeri-ets
opfattelse ikke har betydning for bedømmelsen af de to nedlagte på-stande,
men snarere har karakter af retspolitiske betragtninger. Visse af disse
øvrige synspunkter adresseres for god ordens skyld kort i det føl-gende.

5.3.2 Revision af logningsbekendtgørelsen i forbindelse med 
revision af teleloven

Sagsøgeren omtaler i afsnit 3.2.1 i replikken, at det ville have været nær-
liggende at revidere logningsbekendtgørelsen i forbindelse med revisio-nen
af teleloven (lovbekendtgørelse nr. 128 af 7. februar 2014) i efteråret 2020.

Det fremgår ikke, hvilken betydning dette synspunkt ifølge sagsøgeren
konkret skulle have for gyldigheden af logningsbekendtgørelsen. Un-der
alle omstændigheder bemærkes det, at forpligtelsen for teleudbyde-re til på
begæring af politiet at udlevere oplysninger, der identificerer en
slutbrugers adgang til elektroniske kommunikationsnet eller –tjene-ster,
som indgik i § 13 i lovforslaget, ikke begrænses af La Quadrature-
dommen.

Disse identifikationsoplysninger består af såkaldte International Mobile
Equipment Identity-numre (IMEI-numre) og bruges udelukkende til at
identificere en sammenhæng mellem en fysisk person og en kommuni-
kationsenhed. Oplysningerne, der ville kunne udleveres efter den fore-
slåede § 13 i lovforslaget, identificerer ikke, hvornår, med hvem, hvor
længe eller hvordan en slutbruger har kommunikeret, eller hvor slut-
brugeren har befundet sig på et givet tidspunkt.

EU-Domstolen har udtalt i dom af 2. oktober 2018 i Ministerio Fiscal (sag
C-207/16, ECLI:EU:C:2018:788), at adgangen til sådanne data ikke i sig
selv kan karakteriseres som et ”alvorligt” indgreb i de grundlæggende
rettigheder, der er fastslået i Charterets artikel 7 og 8, og at denne ad-gang
derfor ikke er underlagt samme kriterier som fastslået i bl.a. Tele2-sagen.
Det betyder, at adgangen til disse oplysninger ikke er begrænset til
efterforskning m.v. af grov kriminalitet, men også gælder for almin-delig
kriminalitet. Det bekræftes ligeledes af Domstolen i La Quadratu-re-
dommens præmisser 157-159 vedrørende oplysninger om identiteten på
brugere af elektroniske kommunikationsmidler.

5.3.3 ” Teledataskandalerne” er et eksempel på, hvordan fejl 
eller misbrug kan opstå

Sagsøgeren hævder i afsnit 3.3 i replikken, at det, man betegner som
”teledataskandalerne” er ” eksempler på de risici, der er forbundet med at
ha-ve lagret og adgang til omfattende metadata, hvor selv en
tilsyneladende effek-tiv proces omkring krav om retskendelse ikke udgør
tilstrækkelige garantier til at sikre de berørte personers personoplysninger
mod risiko for misbrug [...].”



/

97

Det bestrides, at ”Telenor-sagen” på nogen måde er et relevant eksem-pel
på noget problematisk i selve forpligtelsen til at logge oplysninger-ne.

Den risiko for ”misbrug ”, som Domstolen omtaler i Tele2-dommen og La
Quadrature-dommen, har intet at gøre med en risiko for, at oplys-ningerne
er fejlbehæftede. Domstolen beskæftiger sig udelukkende med risikoen for
uretmæssig adgang til oplysningerne og brug af dem til for-dækte formål
såsom profilering, politisk undertrykkelse og personfor-følgelse, jf. Tele2-
dommens præmis 99 sammenholdt med pkt. 257-259 i Generaladvokatens
forslag til afgørelse i samme sag, hvor Generaladvo-katen gør rede for, at
en udnyttelse af databaser vedrørende kommuni-kation ville gøre det
muligt at identificere personers eventuelle psyki-ske lidelser eller
individuelle politiske holdninger. På denne baggrund gør ”metadata” det –
ifølge Generaladvokaten – ” […] muligt nærmest øjeblikkeligt at
katalogisere en befolkning i sin helhed, hvilket ikke er muligt på baggrund
af kommunikationernes indhold.”  I præmis 260 tilføjes det, ” […] at
risikoen for ulovlig adgang til lagrede data eller misbrug heraf absolut
ikke er af teoretisk art. Dels skal risikoen for, at de kompetente
myndigheder mis-bruger adgangen, sættes i forhold til det enorme antal
adgangsanmodninger, som er blevet nævnt i de indlæg, der er indgivet for
Domstolen. […] Dels ud-gør risikoen for personers ulovlige adgang en
uadskillelig bestanddel af selve eksistensen af en database for lagrede data
på databærende medier.”

Der er ingen støtte for, at eventuelle fejl i oplysningerne kan indgå som et
relevant moment, når det skal vurderes, om selve forpligtelsen til at lagre
teleoplysninger er i overensstemmelse med EU-retten.

5.3.4 De danske regler om editionspligt strider mod EU-ret- 
ten – Telenor-dommen

Sagsøgeren anfører …, at de danske regler om edition er i strid med e-
databeskyttelsesdirektivet og Charteret.

Hertil bemærkes for det første, at den nedlagte påstand i sagen udeluk-
kende angår gyldigheden af logningsbekendtgørelsen. Regler om ad-gang
til de lagrede data – herunder regler om underretning og edition – findes i
bestemmelser i retsplejeloven, hvis gyldighed ikke er anfægtet under
sagen.

For det andet, og under alle omstændigheder, bestrides det, at de dan-ske
regler om edition strider mod e-databeskyttelsesdirektivet eller Charteret.

Østre Landsrets kendelse af 7. maj 2018, som er det eneste grundlag,
sagsøgeren henviser til, er ikke udtryk for en underkendelse af reglerne om
edition. Kendelsen viser tværtimod, at de danske regler om (civil-retlig)
edition kan anvendes under hensyntagen til de begrænsninger i adgangen
til teleoplysninger, som e-databeskyttelsesdirektivet og Char-teret
foreskriver.



/

98

Det fremgår udtrykkeligt af kendelsen, at Østre Landsret foretager en
afvejning inden for rammerne af retsplejelovens § 299 af de tungtvejen-de
hensyn i Charteret og e-databeskyttelsesdirektivet over for sagsøge-rens
interesse i oplysningerne, og at denne afvejning fører til et afslag på
adgang til de pågældende oplysninger.

5.3.5 Kommissionen har indikeret, at de gældende danske 
logningsregler er i strid med EU-retten

Sagsøgeren hævder …, at Kommissionen til teleindustrien har indike-ret,
at de danske logningsregler er i strid med EU-retten. Dette bestri-des.
Kommissionen har ikke indikeret dette, og det fremgår ikke af det brev af
8. marts 2018 fra Kommissionen til teleindustrien …, som sagsø-geren
støtter denne påstand på.

5.3.6 Spørgsmålet om teleselskabernes behandling af logge- 
de oplysninger er i overensstemmelse med databeskyt-
telsesreglerne

Sagsøgerne anfører …, at teleselskabernes efterlevelse af justitsministe-
rens opfordring til at fortsætte en EU-retsstridig logningspraksis for-
modentligt vil resultere i et selvstændigt brud på databeskyttelsesret-ten.

Spørgsmålet om, hvorvidt teleselskabernes behandling af loggede op-
lysninger er i overensstemmelse med databeskyttelsesreglerne, er uden
betydning for gyldigheden af selve logningsbekendtgørelsen (påstand 1),
eller for spørgsmålet om, hvorvidt Justitsministeriet har handlet hur-tigst
muligt (påstand 2).

Det bemærkes dog, at Justitsministeriet fastholder, at teleselskabernes
behandling af loggede teleoplysninger er i overensstemmelse med data-
beskyttelsesforordningen. ….”

Sagsøgte har yderligere under sagsforberedelsen og under hovedforhandlingen
anført, at landsretten ex officio kan afvise sagsøgers påstand 2, dersom landsret-ten
finder, at sagsøger ikke har retlig interesse i påstanden, ligesom der for landsretten
er mulighed for ex officio at frifinde sagsøgte for tiden for påstand 2. For så vidt
angår de domme og afgørelser vedrørende nationale logningsreg-ler, som i konkrete
sager er truffet af domstole i andre medlemsstater, herunder Frankrig, Holland og
Sverige, har sagsøgte endvidere bestridt, at de – som an-ført af sagsøger – skulle
understøtte, at logningsbekendtgørelsen efter princip-pet om EU-rettens forrang
skal erklæres ugyldig.

Retsgrundlaget
EU-retlige forskrifter



/

99

I Traktaten om Den Europæiske Union hedder det bl.a.:

”Art. 4
Stk. 1. I overensstemmelse med artikel 5 forbliver beføjelser, der ikke er tildelt
Unionen i traktaterne, hos medlemsstaterne.

Stk. 2. Unionen respekterer medlemsstaternes lighed over for traktaterne samt
deres nationale identitet, som den kommer til udtryk i deres grundlæggende
politiske og forfatningsmæssige strukturer, herunder regionalt og lokalt selv-styre.
Den respekterer deres centrale statslige funktioner, herunder sikring af statens
territoriale integritet, opretholdelse af lov og orden samt beskyttelse af den
nationale sikkerhed. Navnlig forbliver den nationale sikkerhed den enkel-te
medlemsstats eneansvar.

Stk. 3. I medfør af princippet om loyalt samarbejde respekterer Unionen og
medlemsstaterne hinanden og bistår hinanden ved gennemførelsen af de op-gaver,
der følger af traktaterne.
Medlemsstaterne træffer alle almindelige eller særlige foranstaltninger for at sikre
opfyldelsen af de forpligtelser, der følger af traktaterne eller af retsakter vedtaget af
EU-institutionerne.

Medlemsstaterne bistår Unionen i gennemførelsen af dens opgaver og afhol-der sig
fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af Unio-nens mål i
fare.

Art. 5
Stk. 1. Afgrænsningen af Unionens beføjelser er underlagt princippet om kom-
petencetildeling. Udøvelsen af Unionens beføjelser er underlagt nærhedsprin-
cippet og proportionalitetsprincippet.

Stk. 2. I medfør af princippet om kompetencetildeling handler Unionen kun inden
for rammerne af de beføjelser, som medlemsstaterne har tildelt den i traktaterne,
med henblik på at opfylde de mål, der er fastsat heri. Beføjelser, der ikke er tildelt
Unionen i traktaterne, forbliver hos medlemsstaterne.
…

Art. 6
Stk. 1. Unionen anerkender de rettigheder, friheder og principper, der findes i
chartret om grundlæggende rettigheder af 7. december 2000 som tilpasset den 12.
december 2007 i Strasbourg, der har samme juridiske værdi som traktater-ne.
Chartrets bestemmelser udvider ikke på nogen måde Unionens beføjelser som
fastsat i traktaterne.

Rettighederne, frihederne og principperne i chartret skal fortolkes i overens-
stemmelse med de almindelige bestemmelser i chartrets afsnit VII vedrørende
fortolkning og anvendelse af chartret og under behørigt hensyn til de forkla-ringer,
der henvises til i chartret, og som anfører kilderne til disse bestemmel-ser.

Stk. 2. Unionen tiltræder den europæiske konvention til beskyttelse af menne-
skerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. Tiltrædelse af denne
konvention ændrer ikke Unionens beføjelser som fastsat i traktaterne.



/

100

Stk. 3. De grundlæggende rettigheder, som de er garanteret ved den europæi-ske
konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende fri-
hedsrettigheder, og som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæs-sige
traditioner, udgør generelle principper i EU-retten.”

I Den Europæiske Unions Charter om grundlæggende rettigheder hedder det bl.a.:

”AFSNIT II. FRIHEDER
…
Respekt for privatliv og familieliv

Art. 7
Enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin kommu-
nikation.

Beskyttelse af personoplysninger

Art. 8
Stk. 1. Enhver har ret til beskyttelse af personoplysninger, der vedrører den
pågældende.

Stk. 2. Disse oplysninger skal behandles rimeligt, til udtrykkeligt angivne for-mål
og på grundlag af de berørte personers samtykke eller på et andet beretti-get ved
lov fastsat grundlag. Enhver har ret til adgang til indsamlede oplys-ninger, der
vedrører den pågældende, og til berigtigelse heraf.

Stk. 3. Overholdelsen af disse regler er underlagt en uafhængig myndigheds
kontrol.
…

Ytrings- og informationsfrihed

Art. 11
Stk. 1. Enhver har ret til ytringsfrihed. Denne ret omfatter meningsfrihed og frihed
til at modtage eller meddele oplysninger eller tanker uden indblanding fra offentlig
myndighed og uden hensyn til landegrænser.

Stk. 2. Mediefrihed og mediernes pluralisme respekteres.
…

AFSNIT VII. ALMINDELIGE BESTEMMELSER VEDRØRENDE FORTOLK-
NING OG ANVENDELSE AF CHARTRET

Anvendelsesområde

Art. 51
Stk. 1. Bestemmelserne i dette charter er rettet til Unionens institutioner, orga-ner,
kontorer og agenturer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til
medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten. De respekterer der-for
rettighederne, overholder principperne og fremmer anvendelsen heraf i



/

101

overensstemmelse med deres respektive kompetencer og under overholdelse af
grænserne for de kompetencer, der er tildelt Unionen i traktaterne.

Stk. 2. Dette charter udvider ikke anvendelsesområdet for EU-retten ud over
Unionens kompetencer og skaber ingen nye kompetencer eller nye opgaver for
Unionen og ændrer ikke de kompetencer og opgaver, der er fastlagt i trak-taterne.

Rækkevidde og fortolkning af rettigheder og principper

Artikel 52
Stk. 1. Enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der aner-
kendes ved dette charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse
rettigheders og friheders væsentligste indhold. Under iagttagelse af pro-
portionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er
nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af
Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.
…
Stk. 3. I det omfang dette charter indeholder rettigheder svarende til dem, der er
sikret ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettighe-der og
grundlæggende frihedsrettigheder, har de samme betydning og om-fang som i
konventionen. Denne bestemmelse er ikke til hinder for, at EU-ret-ten kan yde en
mere omfattende beskyttelse.”

I Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12. juni 2002 (2002/58/EF) om be-
handling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektro-niske
kommunikationssektor (Direktiv om databeskyttelse inden for elektronisk
kommunikation, kaldet e-databeskyttelsesdirektivet) hedder det bl.a.:

”Anvendelsesområde og formål

Art. 1
Stk. 1. Dette direktiv tager sigte på en harmonisering af nationale bestemmel-ser,
der er nødvendig for at sikre et ensartet niveau i beskyttelsen af de grund-læggende
rettigheder og frihedsrettigheder og navnlig retten til privatliv og fortrolighed i
forbindelse med behandling af personoplysninger inden for den elektroniske
kommunikationssektor, og for at sikre fri omsætning af sådanne oplysninger og af
elektronisk kommunikationsudstyr og elektroniske kommu-nikationstjenester i
Fællesskabet.

Stk. 2. Med henblik på at nå de i stk. 1 omhandlede mål specificerer og supple-rer
dette direktivs bestemmelser direktiv 95/46/EF. Nærværende bestemmel-ser
beskytter desuden legitime interesser hos abonnenter, der er juridiske per-soner.

Stk. 3. Dette direktiv gælder ikke for aktiviteter, der ikke er omfattet af trakta-ten
om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som f.eks. de aktiviteter, der er
omfattet af afsnit V og VI i traktaten om Den Europæiske Union, og under ingen
omstændigheder for aktiviteter, der vedrører den offentlige sikkerhed, forsvaret,
statens sikkerhed (herunder statens økonomiske interesser, når dis-



/

102

se aktiviteter er forbundet med spørgsmål vedrørende statens sikkerhed) og statens
aktiviteter på det strafferetlige område.
…

Kommunikationshemmelighed

Art. 5
Stk. 1. Medlemsstaterne sikrer kommunikationshemmeligheden ved brug af
offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommu-
nikationstjenester, både for så vidt angår selve kommunikationen og de der-med
forbundne trafikdata, via nationale forskrifter. De forbyder især aflyt-ning,
registrering, lagring og andre måder, hvorpå samtaler kan opfanges eller overvåges
af andre end brugerne, uden at de pågældende brugere har indvil-get heri, bortset
fra tilfælde, hvor det er tilladt ifølge lovgivningen, jf. artikel 15, stk. 1. Dette
stykke er ikke til hinder for teknisk lagring, som er nødvendig for overføring af en
kommunikation, forudsat at princippet om kommunika-tionshemmelighed ikke
berøres heraf.

Stk. 2. Stk. 1 vedrører ikke lovmedholdelig registrering af kommunikation og de
dermed forbundne trafikdata, hvis den foretages som led i lovlig forret-
ningspraksis med henblik på at kunne forelægge bevis for en handelstransak-tion
eller enhver anden forretningsmæssig kommunikation.

Stk. 3. Medlemsstaterne sikrer, at lagring af oplysninger eller opnåelse af ad-gang
til oplysninger, der allerede er lagret i en abonnents eller brugers termi-naludstyr,
kun er tilladt på betingelse af, at abonnenten eller brugeren har gi-vet sit samtykke
hertil efter i overensstemmelse med direktiv 95/46/EF at have modtaget klare og
fyldestgørende oplysninger, bl.a. om formålet med behand-lingen. Dette er ikke til
hinder for teknisk lagring eller adgang til oplysninger, hvis det alene sker med det
formål at overføre kommunikation via et elektro-nisk kommunikationsnet eller er
absolut påkrævet for at sætte udbyderen af en informationssamfundstjeneste, som
abonnenten eller brugeren udtrykkelig har anmodet om, i stand til at levere denne
tjeneste.

Trafikdata

Art. 6.
Stk. 1. Trafikdata vedrørende abonnenter og brugere, som behandles og lagres af
udbyderen af et offentligt kommunikationsnet eller en offentligt tilgængelig
elektronisk kommunikationstjeneste, skal slettes eller gøres anonyme, når de ikke
længere er nødvendige for fremføringen af kommunikationen, jf. dog stk. 2, 3 og 5
samt artikel 15, stk. 1.

Stk. 2. Med henblik på debitering af abonnenten og afregning for samtrafik er det
tilladt at behandle trafikdata. En sådan behandling er tilladt indtil udløbet af den
lovbestemte forældelsesfrist for sådanne gældsforpligtelser eller fristen for
anfægtelse af sådanne afregninger.

3.      Med henblik på markedsføring af elektroniske kommunikationstjenester eller
levering af værdiforøgende tjenester er det tilladt udbyderen af en offent-ligt
tilgængelig elektronisk kommunikationstjeneste at behandle de i stk. 1 omtalte
oplysninger i det omfang og tidsrum, som sådanne tjenester eller mar-kedsføringen
kræver, hvis den abonnent eller bruger, som oplysningerne ved-



/

103

rører, forudgående har givet sit samtykke hertil. Brugeren eller abonnenten skal på
et hvilket som helst tidspunkt have mulighed for at trække sit samtyk-ke til
behandling af trafikdata tilbage.
…

Lokaliseringsdata bortset fra trafikdata

Art. 9
Stk. 1. Hvis lokaliseringsdata, bortset fra trafikdata, vedrørende brugere af el-ler
abonnenter på de offentlige kommunikationsnet eller offentligt tilgængeli-ge
elektroniske kommunikationstjenester, kan behandles, må disse data kun
behandles, når de er gjort anonyme, eller når brugeren eller abonnenten har givet
sit samtykke hertil, og da kun i det omfang og i det tidsrum, som er nød-vendigt for
levering af en tillægstjeneste. Tjenesteudbyderen skal, inden bru-gernes eller
abonnenternes samtykke indhentes, underrette dem om, hvilken type
lokaliseringsdata, bortset fra trafikdata, der behandles, hvorfor og hvor længe de
behandles, og om de videregives til en tredjemand med henblik på levering af
tillægstjenesten.
…

Anvendelsesområdet for visse bestemmelser i direktiv 95/46/EF

Art. 15
Stk. 1. Medlemsstaterne kan vedtage retsforskrifter med henblik på at ind-skrænke
rækkevidden af de rettigheder og forpligtelser, der omhandles i arti-kel 5, artikel 6,
artikel 8, stk. 1, 2, 3 og 4, og artikel 9, hvis en sådan indskrænk-ning er nødvendig,
passende og forholdsmæssig i et demokratisk samfund af hensyn til den nationale
sikkerhed (dvs. statens sikkerhed), forsvaret, den of-fentlige sikkerhed, eller
forebyggelse, efterforskning, afsløring og retsforfølg-ning i straffesager eller
uautoriseret brug af det elektroniske kommunikations-system efter artikel 13, stk.
1, i direktiv 95/46/EF. Med henblik herpå kan med-lemsstaterne bl.a. vedtage
retsforskrifter om lagring af data i en begrænset pe-riode, som kan begrundes i et
af de hensyn, der er nævnt i dette stykke. Alle i dette stykke omhandlede forskrifter
skal være i overensstemmelse med fælles-skabsrettens generelle principper,
herunder principperne i EU-traktatens arti-kel 6, stk. 1 og 2.”

Domme fra EU-Domstolen

EU-Domstolens dom af 9. marts 1978 i sag C-106/77 (Simmenthal) (herefter Sim-
menthal-dommen) vedrørte en anmodning om ”at opnå en præjudiciel afgørel-se
vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 189, særligt vedrørende
konsekvenserne af fællesskabsrettens direkte anvendelighed i tilfælde af kon-flikt
med eventuelle modstridende bestemmelser i en national lov” . I dommen udtalte
EU-Domstolen bl.a. følgende:

”Præmisser
…

Vedrørende realiteten
13 Det første spørgsmål går i det væsentlige ud på at få præciseret, hvad det

indebærer, at en fællesskabsretslig bestemmelse er direkte anvendelig, så-



/

104

fremt denne er uforenelig med en senere bestemmelse i en medlemsstats
lovgivning.

14 Den direkte anvendelighed betyder i denne forbindelse, at fællesskabsret-tens
regler skal udfolde deres virkninger fuldt ud og ensartet i alle med-lemsstater
fra deres ikrafttræden og under hele deres gyldighedsperiode;

15 disse bestemmelser er således en umiddelbar kilde til rettigheder og for-
pligtelser for alle, som de vedrører, hvad enten det drejer sig om medlem-
sstater eller om private, som er parter i de retsforhold, der henhører under
fællesskabsretten;

16 denne virkning gælder ligeledes for enhver dommer, der inden for sin
kompetence har til opgave som organ i en medlemsstat at beskytte rettig-
heder, som private er udstyret med af fællesskabsretten;

17 det fremgår desuden af princippet om fællesskabsrettens forrang, at de
bestemmelser i traktaten og retsakter fra institutionerne, som gælder
umiddelbart, for medlemsstaternes nationale ret ikke blot, alene i medfør af
deres ikrafttræden, bevirker, at enhver modstridende bestemmelse i den
eksisterende nationale lovgivning uden videre bliver uanvendelig, men også
— for så vidt som disse bestemmelser og retsorden, der gælder på den enkelte
medlemsstats område — at nye nationale love ikke gyldigt kan udstedes, i det
omfang de måtte være uforenelige med fællesskabs-reglerne;

18 såfremt det anerkendes, at nationale love, der trænger ind på det område,
hvorpå Fællesskabets lovgivningsmagt udøves, eller på anden vis er ufor-
enelige med fællesskabsrettens bestemmelser, skulle have nogen retlig
gyldighed, ville der være tale om en benægtelse af, at medlemsstaterne
ubetinget og uigenkaldeligt har påtaget sig forpligtelser i medfør af trak-taten,
og således om at bestride selve grundlaget for Fællesskabet;

19 denne opfattelse bekræftes også af opbygningen af traktatens artikel 177,
hvorefter enhver national ret har mulighed for at henvende sig til Dom-stolen,
når den skønner, at en præjudiciel afgørelse af et spørgsmål om fortolkning
eller gyldighed, der er af betydning for fællesskabsretten, er nødvendig, for at
den kan afsige sin dom;

20 den tilsigtede virkning af denne bestemmelse ville blive nedsat, hvis ret-ten
…var forhindret i øjeblikkeligt at anvende fællesskabsretten i overens-
stemmelse med Domstolens afgørelse eller praksis;

21 det fremgår af det anførte, at enhver national ret inden for sin kompetence har
pligt til at anvende fællesskabsretten fuldt ud og til at beskytte de ret-tigheder,
som fællesskabsretten tillægger private, idet den skal undlade at anvende
enhver modstridende bestemmelse i national lov, hvad enten denne er
vedtaget før eller efter fællesskabsreglen;

22 enhver bestemmelse i en national retsorden eller enhver lovgivningsmæs-sig,
administrativ eller retslig praksis, som har til følge, at fællesskabsret-tens
virkning begrænses ved, at den dommer, der er kompetent til at an-vende
fællesskabsretten, frakendes mulighed for, når han anvender den-



/

105

ne, at foretage, hvad der kræves for at udelukke nationale lovgivningsbe-
stemmelser, der måtte udgøre en hindring for fællesskabsreglernes fulde
virkning, er derfor uforenelig med de krav, der følger af selve fælles-
skabsrettens natur;

23 dette ville være tilfældet, såfremt løsningen af en konflikt mellem en be-
stemmelse i fællesskabsretten og en senere national lov var forbeholdt en
anden myndighed end den dommer, der er udset til at sikre fællesskabs-rettens
anvendelse, og denne myndighed havde en særlig skønsbeføjelse, endog selv
om den hindring, der således ville opstå for fællesskabsrettens fulde virkning,
kun var midlertidig;

24 det første spørgsmål bør altså besvares således, at den nationale dommer, der
inden for sin kompetence har til opgave at anvende fællesskabsrettens
bestemmelser, har pligt til at sikre disse reglers fulde virkning, idet han i
påkommende tilfælde af egen drift skal undlade at anvende en modstri-dende
— selv nyere — bestemmelse i national lovgivning, uden at han be-høver
anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af denne be-stemmelse
ad lovgivningsvejen eller ved noget andet forfatningsmæssigt middel.

25 Det andet spørgsmål er i det væsentlige følgende: hvis det antages, at be-
skyttelsen af de rettigheder, som udspringer af fællesskabsreglerne, ud-skydes
til tidspunktet for de kompetente nationale organers faktiske op-hævelse af
eventuelle modstridende nationale foranstaltninger, skal da denne ophævelse
under alle omstændigheder have fuld tilbagevirkende kraft, således at de
pågældende rettigheder ikke på nogen måde begræn-ses?

26 Det fremgår af det svar, der er givet på det første spørgsmål, at den natio-nale
dommer har pligt til at sikre beskyttelsen af rettigheder, der er affødt af
bestemmelserne i Fællesskabets retsorden, uden at han behøver at an-mode
om eller afvente de hertil bemyndigede nationale organers faktiske ophævelse
af eventuelle nationale foranstaltninger, som måtte udgøre en hindring for den
umiddelbare og øjeblikkelige anvendelse af fællesskabs-reglerne;

27 det andet spørgsmål er derfor uden genstand.”

EU-Domstolens dom af 24. oktober 1996 i sagen C-72/95 (Kraaijeveld) angik fire
præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 85/337/ EØF
af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters ind-virkning
på miljøet og vedrørende en national domstols forpligtelse til at sikre overholdelse
af et direktiv, der har direkte virkning, men som en borger ikke har påberåbt sig.
Disse spørgsmål var rejst under et annullationssøgsmål ind-bragt for Nederlandenes
Raad van State af virksomheden Kraaijeveld m.fl. til prøvelse af en afgørelse,
hvorved Zuid-Hollands provinsregering godkendte en dispositionsplan vedtaget af
en kommunalbestyrelse om delvis ændring af dis-positionsplaner i forbindelse med
digeforstærkning i henhold til en lov om fy-sisk planlægning. I dommen hedder det
bl.a.



/

106

”Det tredje og det fjerde spørgsmål

43 Med disse spørgsmål, som vil være at behandle under et, ønsker den fore-
læggende ret dels oplyst, om direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2,
skal fortolkes således, at når en medlemsstat i sin nationale lovgivning til
gennemførelse af direktivet i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, har
fastsat specifikationer, kriterier eller grænseværdier for et bestemt projekt
henhørende under bilag II, men har lagt urigtige specifikationer, kriterier eller
grænseværdier til grund, skal dette projekt gøres til gen-stand for en
miljøvurdering i henhold til artikel 2, stk. 1, hvis projektet »på grund af ... art,
dimensioner eller placering, kan få væsentlig indvirk-ning på miljøet« i denne
bestemmelses forstand. Dels spørger den fore-læggende ret, for det tilfælde, at
der svares bekræftende, om den forplig-telse til at foretage en miljøvurdering
af projektet har direkte virkning, så-ledes at en borger kan påberåbe sig den
for en national ret, og om den na-tionale ret skal påse, at den bliver overholdt,
selv om den ikke blevet gjort gældende.

44 Under henvisning til Domstolens dom af 2. august 1993 (sag C-355/90,
Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 4221) finder Nederlandenes Raad van
State det sandsynligt, at den skønsmæssige beføjelse, som er overladt
medlemsstaterne ved direktivets artikel 4, stk. 2, til at fastsætte specifika-
tioner, kriterier eller grænseværdier, er betinget af sætningen, »der bl. a. på
grund af deres art, dimensioner eller placering kan få væsentlig ind-virkning
på miljøet« i artikel 2, stk. 1.

45 Kraaijeveld og Kommissionen har fremført en lignende argumentation.
Kommissionen har præciseret, at de specifikationer, kriterier eller grænse-
værdier, som medlemsstaterne fastsætter, i første række skal lette under-
søgelsen af projekter med henblik på at fastslå, om der skal foretages en
miljøvurdering af dem, men at disse specifikationers, kriteriers eller græn-
seværdiers eksistens ikke fritager medlemsstaterne fra at foretage en kor-rekt
undersøgelse af projektet for at fastslå, om det opfylder kriterierne i
direktivets artikel 2, stk. 1. Begge er enige om, at Kongeriget Nederlande-ne
ikke korrekt har opfyldt sin forpligtelse til at gennemføre direktivet, når
kriterierne vedrørende bestemte mindstedimensioner i den nationale
lovgivning om diger var fastsat på et sådant niveau, at ingen floddigepro-
jekter opfyldte dem, og at samtlige digeforstærkningsprojekt derfor faldt uden
for miljøvurderingens anvendelsesområde. Kraaijeveld har i denne
forbindelse fremlagt en afgørelse fra en nederlandsk ret til støtte for sin
opfattelse.

46 Heroverfor har den nederlandske regering anført, at medlemsstaternes
skønsmæssige beføjelse ikke er præcist afgrænset i direktivet. I øvrigt er
valget af grænseværdier for digers længde og tværprofil i dette tilfælde
foretaget under hensyntagen til disse arbejders indvirkning på miljøet. Den
omstændighed, at den nederlandske lovgivning til gennemførelse af direktivet
i praksis har holdt talrige projekter uden for forpligtelsen til miljøvurdering,
har ingen som helst betydning, da disse projekter ikke havde skadelige følger.
Den nederlandske regering mener derfor ikke at have overskredet grænserne
for sit skøn ved fastsættelsen af disse græn-seværdier.



/

107

47 Med hensyn til den direkte virkning af forpligtelsen til at foretage en mil-
jøvurdering af visse projekter er det den forelæggende rets opfattelse, at
denne forpligtelse kan anses for at fremgå af en præcis og ubetinget be-
stemmelse i direktivet. Kraaijeveld samt Kommissionen har fremsat be-
mærkninger i overensstemmelse hermed, og Kommissionen har i øvrigt
tilføjet, at da bestemmelserne er af proceduremæssig art, giver de intet
spillerum med hensyn til det resultat, der skal nås. Derimod mener den
nederlandske regering og Det Forenede Kongeriges regering, at direkti-vets
artikel 2, stk. 1, sammenholdt med artikel 4, stk. 2, ikke er tilstrække-ligt
præcist eller ubetinget til at have direkte virkning i betragtning af det skøn,
der overlades medlemsstaterne med hensyn til fastsættelsen af grænseværdier
og kriterier, eller organiseringen af proceduren for høring af offentligheden.

48 I denne forbindelse bemærkes, at direktivets artikel 2, stk. 1, henviser til
artikel 4 angående definitionen af de projekter, der skal vurderes med hensyn
til deres indvirkninger. Denne artikel giver i stk. 2 medlemsstater-ne et vist
skøn, idet den præciserer, at projekter, der henhører under de i bilag II anførte
grupper, vurderes, »når medlemsstaterne finder, at det er påkrævet på grund af
projekternes karakter«, og at medlemsstaterne med henblik herpå navnlig kan
udpege visse typer projekter, der skal vurde-res, eller fastsætte kriterier
og/eller grænseværdier for at afgøre, hvilke af projekterne der skal vurderes.

49 Kommissionens fortolkning, nemlig at eksistensen af specifikationer, kri-
terier og grænseværdier ikke fritager for en konkret undersøgelse af hvert
enkelt projekt med henblik på at fastslå, om de opfylder kriterierne i arti-kel
2, stk. 1, vil berøve artikel 4, stk. 2, enhver betydning. En medlemsstat vil
nemlig ikke have nogen interesse i at fastsætte specifikationer, grænse-
værdier og kriterier, hvis hvert enkelt projekt uafhængigt af disse allige-vel
skulle vurderes individuelt med henblik på kriterierne i artikel 2, stk. 1.

50 Selv om direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, imidlertid giver medlem-
sstaterne et skøn, når de udpeger visse typer projekter, der skal vurderes, eller
fastsætter kriterier og/eller grænseværdier, der skal lægges til grund, er dette
skøn afgrænset af forpligtelsen i artikel 2, stk. 1, til at foretage en
undersøgelse af indvirkningerne af projekter, der bl. a. på grund af deres art,
dimensioner eller placering, kan få væsentlig indvirkning på miljøet.

51 Domstolen har således vedrørende en medlemsstats lovgivning, hvorefter
visse hele kategorier af projekter, der er opregnet i bilag II, var holdt uden for
forpligtelsen til at undersøge indvirkningerne, i dommen af 2. maj 1996 (sag
C-133/93, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2323, præmis 42) fastslået,
at de i artikel 4, stk. 2, omtalte kriterier og/eller grænseværdi-er har til formål
at lette vurderingen af de konkrete kendetegn for et pro-jekt med henblik på at
afgøre, om det er omfattet af forpligtelsen til at fo-retage en vurdering, men
ikke har til formål på forhånd at udelukke hele kategorier af projekter, der er
opregnet i bilag II, og som påtænkes gen-nemført i en medlemsstat, fra denne
forpligtelse.



/

108

52 I en situation som den foreliggende må det erkendes, at den pågældende
medlemsstat havde ret til at fastsætte kriterier for digers størrelse for at
afgøre, hvilke projekter vedrørende diger der skal være genstand for en
undersøgelse af indvirkningerne. Spørgsmålet om, hvorvidt medlemssta-ten
ved at fastsætte disse kriterier har overskredet grænserne for sit skøn, kan ikke
afgøres på grundlag af et enkelt projekts kendetegn. Det afhæn-ger af en
samlet bedømmelse af kendetegnene ved de projekter af denne art, der kan
imødeses på medlemsstatens område.

53 En medlemsstat, som fastsætter kriterierne og/eller grænseværdierne på et
sådant niveau, at samtlige projekter vedrørende diger i praksis på for-hånd
bliver holdt uden for forpligtelsen til at undersøge deres indvirk-ning,
overskrider således grænserne for det skøn, som den har i henhold til
direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, medmindre samtlige ude-
lukkede projekter på grundlag af en samlet vurdering kan anses for ikke at
have væsentlig indvirkning på miljøet.

54 Hvad nærmere angår det fjerde spørgsmål, fremgår det endelig af fore-
læggelsesdommen, at Kraaijeveld ikke under sit søgsmål har rejst spørgs-
målet, om det er med urette, at der ikke er blevet foretaget en vurdering af
indvirkningerne på miljøet. Ved besvarelsen heraf må det følgelig under-
søges, om en national ret, for hvilken der iværksættes annullationssøgs-mål
mod en afgørelse om godkendelse af en dispositionsplan, er forpligtet til på
embeds vegne at rejse spørgsmålet, om der skulle have været foreta-get en
vurdering af indvirkningerne på miljøet i henhold til direktivets ar-tikel 2, stk.
1, og artikel 4, stk. 2.

55 Det bemærkes for det første, at forpligtelsen for en medlemsstat til at træf-fe
alle nødvendige foranstaltninger for at nå det ved et direktiv foreskrev-ne
resultat er en bindende forpligtelse, som følger af EF-traktatens artikel 189,
stk. 3, og af direktivet selv (jf. dom af 1.2.1977, sag 51/76, Verbond van
Nederlandse Ondernemingen, Sml. s. 113, præmis 22, og af 26.2.1986, sag
152/84, Marshall, Smi. s. 723, præmis. Denne forpligtelse til at træffe alle
almindelige eller særlige foranstaltninger påhviler alle medlemssta-ternes
myndigheder, herunder også domstolene inden for deres kompe-tence (jf. dom
af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, præ-mis 8).

56 Med hensyn til borgernes ret til at påberåbe sig et direktiv og de nationale
domstoles ret til at tage det i betragtning har Domstolen allerede fastslået, at
det ville være uforeneligt med den bindende virkning, som artikel 189
tillægger direktivet, principielt at udelukke, at den forpligtelse, som det
pålægger, aldrig kan påberåbes af de berørte personer. Især i de tilfælde, hvor
fællesskabsmyndighederne ved et direktiv har pålagt medlemssta-terne en
bestemt fremgangsmåde, ville den tilsigtede virkning af en sådan retsakt
formindskes, såfremt de retsundergivne var forhindret i at påberå-be sig den
under retssager og de nationale domstole i at tage den i be-tragtning som en
del af fællesskabsretten for at efterprøve, om den natio-nale lovgiver under
udøvelse af det valg, som tilkommer vedkommende med hensyn til form og
midler for direktivets gennemførelse, har holdt sig inden for de i direktivet
afstukne grænser for skønnet (jf. ovennævnte dom i sagen Verbond van
Nederlandse Ondernemingen, præmis 22, 23 og 24).



/

109

57 Endelig bemærkes, at når domstolene efter national ret af egen drift skal
inddrage anbringender, der støttes på en bindende national regel, som parterne
ikke har påberåbt sig, må en sådan forpligtelse også gælde, så-fremt der er
tale om bindende fællesskabsregler (jf. bl. a. dommen af 14.12.1995, forenede
sager C-430/93 og C-431/93, van Schijndel og van Ve-en, Sml. I, s. 4705,
præmis 13).

58 Det samme gælder, såfremt national ret giver domstolen mulighed for af egen
drift at anvende den bindende retsregel. Det er således i medfør af det i
traktatens artikel 5 angivne princip om samarbejde de nationale domstole, der
skal sikre borgerne den retsbeskyttelse, som følger af fæl-lesskabsrettens
direkte virkning (jf. bl. a. dom af 19.6.1990, sag C-213/89, Factortame m.fl.,
Sml. I, s. 2433, præmis 19, og ovennævnte dom i sagen van Schijndel og van
Veen, præmis 14).

59 Den omstændighed, at medlemsstaterne i dette tilfælde i henhold til di-
rektivets artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, har et skøn, udelukker imid-lertid
ikke, at der kan ske en domstolsprøvelse for at fastslå, om de natio-nale
myndigheder har overskredet grænserne for dette skøn (jf. bl. a. ovennævnte
dom i sagen Verbond van Nederlandse Ondernemingen, præmis 27, 28 og
29).

60 Når en domstol i henhold til national ret er forpligtet til eller har mulig-hed
for på embeds vegne at inddrage anbringender, der støttes på en bin-dende
national retsregel, og som parterne ikke har påberåbt sig, påhviler det den,
inden for rammerne af sin kompetence, på embeds vegne at un-dersøge, om
medlemsstatens lovgivende eller udøvende myndigheder har holdt sig inden
for grænserne af det skøn, der er fastsat i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel
4, stk. 2, og at tage hensyn hertil under behand-lingen af
annullationssøgsmålet.

61 Såfremt grænserne for dette skøn er overskredet, og der følgelig må ses bort
fra de nationale bestemmelser i denne henseende, påhviler det med-
lemsstatens myndigheder inden for rammerne af deres kompetence at træffe
alle de almindelige eller særlige foranstaltninger, der er nødvendi-ge for at
projekterne undersøges med henblik på at fastslå, om de kan få væsentlig
indvirkning på miljøet, og i bekræftende fald, at deres indvirk-ninger
undersøges.

62 Følgelig skal det tredje og det fjerde spørgsmål besvares således:

— Direktivets artikel 4, stk. 2, og bilag II, punkt 10, litra e), til dette direk-tiv,
skal fortolkes således, at når en medlemsstat fastsætter kriterier og/el-ler
grænseværdier til bestemmelse af projekter vedrørende diger på et så-dant
niveau, at samtlige projekter vedrørende diger i praksis på forhånd bliver
holdt uden for forpligtelsen til at undersøge deres indvirkning, overskrider den
grænserne for det skøn, som den har i henhold til direkti-vets artikel 2, stk. 1,
og artikel 4, stk. 2, medmindre samtlige udelukkede projekter på grundlag af
en samlet vurdering kan anses for ikke at have væsentlig indvirkning på
miljøet.



/

110

— Når en domstol i henhold til national ret er forpligtet til eller har mu-lighed
for på embeds vegne at inddrage anbringender, der støttes på en bindende
national retsregel, og som parterne ikke har påberåbt sig, påhvi-ler det den,
inden for rammerne af sin kompetence, på embeds vegne at undersøge, om
medlemsstatens lovgivende eller udøvende myndigheder har holdt sig inden
for grænserne af det skøn, der er fastsat i direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel
4, stk. 2, og at tage hensyn hertil under behand-lingen af
annullationssøgsmålet.

— Såfremt grænserne for dette skøn er overskredet, og der følgelig må ses
bort fra de nationale bestemmelser i denne henseende, påhviler det med-
lemsstatens myndigheder inden for rammerne af deres kompetence at træffe
alle de almindelige eller særlige foranstaltninger, der er nødvendi-ge for, at
projekterne undersøges med henblik på at fastslå, om de kan få væsentlig
indvirkning på miljøet, og i bekræftende fald, at deres indvirk-ninger
undersøges.”

I dom af 22. oktober 1998 i sagerne C-10/97-C-22/97 (IN.CO.GE m.fl.) (herefter
IN.CO.GE-dommen) refererede EU-Domstolen til afgørelsen i Simmenthal-
dommen. I IN.CO.GE-dommen hedder det bl.a.:

”Det præjudicielle spørgsmål

18 Kommissionen har anført, at Domstolen i dom af 9. marts 1978, sag 106/77,
Simmenthal (Sml. s. 629), har fastslået, at de bestemmelser i trakta-ten og
retsakter fra institutionerne, der har direkte gyldighed i forhold til
medlemsstaternes nationale retssystem, ikke blot bevirker, at enhver
modstridende bestemmelse i den eksisterende nationale lovgivning uden
videre bliver uanvendelig, men også at nye nationale love ikke gyldigt kan
udstedes i det omfang, de måtte være uforenelige med fællesskabs-reglerne.
Den udleder heraf, at en medlemsstat i det hele mangler kompe-tence til at
vedtage afgiftsbestemmelser, der er i strid med fællesskabsret-ten, og at
sådanne bestemmelser og den heraf følgende afgiftspligt skal antages ikke at
foreligge.

19 Denne fortolkning kan ikke anerkendes.

20 Det bemærkes, at Domstolen i nævnte Simmenthal-dom bl.a. blev spurgt om,
hvilken betydning det har for en fællesskabsretlig bestemmelses di-rekte
virkning, at den bliver uforenelig med en senere bestemmelse i en
medlemsstats lovgivning. Domstolen havde imidlertid allerede i sin tidli-gere
praksis (jf. bl.a. dom af 5.7.1964, sag 6/64, Costa, Sml. 1954-1964, s. 531,
org. réf.: Rec. s. 1141) fremhævet, at en medlemsstat ikke kan gøre en
national — ældre eller yngre — bestemmelse gældende over for en her-med
stridende fællesskabsretlig bestemmelse. Domstolen nåede således i nævnte
Simmenthal-dom til det resultat, at enhver national ret inden for sin
kompetence har pligt til at anvende fællesskabsretten fuldt ud og til at
beskytte de rettigheder, som fællesskabsretten tillægger private, idet den skal
undlade at anvende enhver modstridende bestemmelse i national lov, hvad
enten denne er vedtaget før eller efter fællesskabsreglen (Sim-menthal-
dommen, a.st., præmis 21 og 24). Denne praksis er blevet bekræf-tet gentagne
gange (jf. navnlig Debusdommen, a.st., præmis 32; dom af



/

111

2.8.1993, sag C-158/91, Levy, Sml. I, s. 4287, præmis 9, og af 5.3.1998, sag
C-347/96, Solred, Sml. I, s. 937, præmis 30).

21 Modsat det af Kommissionen anførte, kan det ikke af Simmenthal-dom-men
udledes, at uoverensstemmelsen mellem fællesskabsretten og en se-nere
vedtaget national retsregel medfører, at sidstnævnte regel må anses for ikke at
foreligge. Når en sådan uoverensstemmelse foreligger, skal den nationale ret
derimod undlade at anvende den nationale bestemmelse, men forpligtelsen
hertil begrænser ikke de kompetente nationale retters beføjelse til blandt den
nationale retsordens forskellige retsmidler at væl-ge dem, som er egnet til at
beskytte de individuelle rettigheder, som føl-ger af fællesskabsretten (jf. dom
af 4.4.1968, sag 34/67, Lück, Sml. 1964-1968, s. 515, org. ref.: Rec. s. 359).”

EU-Domstolen udtalte i dom af 21. juni 2007 i sagerne C-231/06-C-233/06 (Jonk-
man) følgende vedrørende en medlemsstats forpligtelser i henhold til en dom afsagt
i anledning af en præjudiciel forelæggelse, når dommen fastslår, at med-lemsstatens
lovgivning er uforenelig med EU-retten:

”

36   Med den anden del af spørgsmålene, sammenholdt med de faktiske om-
stændigheder i tvisterne i hovedsagerne, ønsker den forelæggende ret nærmere
bestemt oplyst, om en medlemsstat er forpligtet til at tilpasse sin lovgivning
efter en dom afsagt af Domstolen i anledning af en præjudiciel forelæggelse,
hvoraf følger, at denne lovgivning er uforenelig med fælles-skabsretten.

37   Det bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til princippet om loyalt sam-
arbejde, der er fastsat i artikel 10 EF, skal bringe ulovlige følgevirkninger af
en tilsidesættelse af fællesskabsretten til ophør (dom af 7.1.2004, sag C-
201/02, Wells, Sml. I, s. 723, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).

38   Efter at der er afsagt en dom i anledning af en præjudiciel forelæggelse,
hvoraf følger, at en national lovgivning er uforenelig med fællesskabsret-ten,
påhviler det følgelig den pågældende medlemsstats myndigheder at træffe de
almindelige eller særlige foranstaltninger, der er egnede til at sikre
overholdelsen af fællesskabsretten på deres område (jf. i denne ret-ning Wells-
dommen, præmis 64 og 65, og dom af 25.3.2004, sag C-495/00, Azienda
Agricola Giorgio, Giovanni og Luciano Visentin m.fl., Sml. I, s. 2993, præmis
39). Idet de bevarer retten til at vælge, hvilke foranstalt-ninger der skal
træffes, skal de pågældende myndigheder navnlig påse, at national ret så
hurtigt som muligt bringes i overensstemmelse med fælles-skabsretten, og at
borgernes rettigheder i henhold til fællesskabsretten gennemføres fuldt ud.

39   Som Domstolen flere gange har fastslået i tilfælde, hvor der i strid med
fællesskabsretten foreligger forskelsbehandling, kan overholdelsen af li-
gebehandlingsprincippet, så længe der ikke er vedtaget foranstaltninger, som
genindfører ligebehandlingen, desuden kun sikres ved, at personer tilhørende
den kategori, som forskelsbehandles, indrømmes de samme rettigheder som
de personer, der tilhører den privilegerede kategori. I et sådant tilfælde har den
nationale ret pligt til at tilsidesætte enhver natio-



/

112

nal bestemmelse, der er diskriminerende, uden at den behøver at anmode om
eller afvente, at bestemmelsen forinden ophæves af lovgiver, og den har pligt
til at anvende de samme regler på den gruppe, der forskelsbe-handles, som de,
der gælder for personerne i den anden kategori (dom af 28.9.1994, sag C-
408/92, Avdel Systems, Sml. I, s. 4435, præmis 16 og 17, af 12.12.2002, sag
C-442/00, Rodríguez Caballero, Sml. I, s. 11915, præmis 42 og 43, og af
7.9.2006, sag C-81/05, Cordero Alonso, Sml. I, s. 7569, præmis 45 og 46).

40   En medlemsstat er i øvrigt forpligtet til at yde erstatning for tab, som er
forvoldt borgerne som følge af en tilsidesættelse af fællesskabsretten. Er
betingelserne for, at der foreligger en sådan forpligtelse, opfyldt, skal den
nationale ret træffe afgørelse i overensstemmelse med dette princip (jf. bl.a.
dom af 22.4.1997, sag C-66/95, Sutton, Sml. I, s. 2163, præmis 35, og af
30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 51 og 52).

41   Henset til ovenstående skal den anden del af de præjudicielle spørgsmål
besvares med, at det, efter at der er afsagt en dom i anledning af en præju-
diciel forelæggelse, hvoraf følger, at en national lovgivning er uforenelig med
fællesskabsretten, påhviler den pågældende medlemsstats myndig-heder at
træffe de almindelige eller særlige foranstaltninger, der er egne-de til at sikre
overholdelsen af fællesskabsretten, idet de navnlig skal på-se, at national ret
så hurtigt som muligt bringes i overensstemmelse med fællesskabsretten, og at
borgernes rettigheder i henhold til fællesskabsret-ten gennemføres fuldt ud.
Konstateres det, at der i strid med fællesskabs-retten foreligger
forskelsbehandling, har den nationale ret pligt til, så læn-ge der ikke er
vedtaget foranstaltninger, som genindfører ligebehandlin-gen, at tilsidesætte
enhver national bestemmelse, der er diskriminerende, uden at den behøver at
anmode om eller afvente, at bestemmelsen forin-den ophæves af lovgiver, og
den har pligt til at anvende de samme regler på den gruppe, der
forskelsbehandles, som de, der gælder for personerne i den anden kategori.”

La Quadrature-dommen indeholder – ud over de afsnit, som er gengivet oven-for
under sagsfremstillingen – bl.a. følgende afsnit om medlemsstaternes for-pligtelser
som følge af princippet om EU-rettens forrang:

”Det tredje spørgsmål i sag C-520/18

213  Med det tredje spørgsmål i sag C-520/18 ønsker den forelæggende ret
nærmere bestemt oplyst, om en national ret kan anvende en bestemmelse i den
nationale lovgivning, som giver denne ret bemyndigelse til tidsmæs-sigt at
begrænse virkningerne af en afgørelse om ulovlighed, som det i medfør af
denne lovgivning påhviler denne ret at træffe, med hensyn til en national
lovgivning, der pålægger udbydere af elektroniske kommuni-kationstjenester
med henblik på bl.a. at forfølge formålene om at beskytte den nationale
sikkerhed og om at bekæmpe kriminalitet, at foretage gene-rel og
udifferentieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, som følge af, at
denne lovgivning er uforenelig med artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58,
sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1.



/

113

214  Ifølge princippet om EU-rettens forrang har EU-retten en fortrinsstilling i
forhold til medlemsstaternes nationale ret. Dette princip medfører derfor en
forpligtelse for alle instanser i medlemsstaterne til at sikre, at de for-skellige
EU-retlige regler gennemføres fuldt ud, idet medlemsstaternes nationale ret
ikke kan ændre den virkning, som disse forskellige regler til-lægges på disse
staters område (dom af 15.7.1964, Costa, 6/64, EU:C:1964:66, s. 1159 og
1160, og af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings
uafhængighed), C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982, præmis
157 og 158 og den deri nævnte retsprak-sis).

215  Den nationale ret, der inden for sit kompetenceområde skal anvende EU-
retlige bestemmelser, har i henhold til princippet om forrang pligt til – så-
fremt det ikke er muligt at anlægge en fortolkning af national lovgivning, der
er i overensstemmelse med de EU-retlige krav – at sikre disse bestem-melsers
fulde virkning, idet den om fornødent af egen drift skal undlade at anvende
enhver modstående bestemmelse i national lovgivning, endog en senere
national bestemmelse, uden at den behøver at anmode om eller afvente en
forudgående ophævelse af denne bestemmelse ad lovgivnings-vejen eller ved
noget andet forfatningsmæssigt middel (dom af 22.6.2010, Melki og Abdeli,
C-188/10 og C-189/10, EU:C:2010:363, præmis 43 og den deri nævnte
retspraksis, af 24.6.2019, Popławski, C-573/17, EU:C:2019:530, præmis 58,
og af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols discipli-nærafdelings
uafhængighed), C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982, præmis
160).

216  Det er alene Domstolen, der undtagelsesvis og af tvingende retssikker-
hedsmæssige hensyn kan træffe bestemmelse om en midlertidig udsættel-se af
den fortrængende virkning, som en EU-bestemmelse har i forhold til national
ret, der er i strid hermed. Der kan alene træffes bestemmelse om en sådan
tidsmæssig begrænsning af virkningerne af Domstolens fortolk-ning af EU-
retten i selve den dom, der afgør fortolkningsspørgsmålet (jf. i denne retning
dom af 23.10.2012, Nelson m.fl., C-581/10 og C-629/10, EU:C:2012:657,
præmis 89 og 91, af 23.4.2020, Herst, C-401/18, EU:C:2020:295, præmis 56
og 57, og af 25.6.2020, A m.fl. (Vindmøller i Aalter og Nevele), C-24/19,
EU:C:2020:503, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).

217  Hvis de nationale retsinstanser havde beføjelse til at give nationale be-
stemmelser forrang for EU-retten, som disse bestemmelser strider mod, også
selv om det blot er midlertidigt, ville dette være til skade for EU-ret-tens
forrang og ensartede anvendelse (jf. i denne retning dom af 29.7.2019, Inter-
Environnement Wallonie og Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen, C-411/17,
EU:C:2019:622, præmis 177 og den deri nævnte retspraksis).

218  Domstolen fastslog imidlertid i en sag, der omhandlede spørgsmålet om,
hvorvidt foranstaltninger, der var vedtaget i strid med den forpligtelse, som er
fastsat i EU-retten, til at foretage en forudgående vurdering af et projekts
indvirkning på miljøet og på en beskyttet lokalitet, at en national domstol,
hvis dens nationale ret tillader det, undtagelsesvis kan oprethol-de
virkningerne af sådanne foranstaltninger, hvis denne opretholdelse er
begrundet ved tvingende hensyn knyttet til nødvendigheden af at fjerne



/

114

en reel og alvorlig trussel om afbrydelse af forsyningen med elektricitet i den
pågældende medlemsstat, som ikke kan imødegås med andre midler og
alternativer, herunder navnlig inden for rammerne af det indre mar-ked, idet
den nævnte opretholdelse kun kan omfatte den tidsperiode, som er strengt
nødvendig for at afhjælpe denne ulovlighed (jf. i denne retning dom af
29.7.2019, Inter-Environnement Wallonie og Bond Beter Leefmi-lieu
Vlaanderen, C-411/17, EU:C:2019:622, præmis 175, 176, 179 og 181).

219  En tilsidesættelse af artikel 15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt
med chartrets artikel 7, 8 og 11 samt artikel 52, stk. 1, kan i modsætning til
tilsidesættelsen af en proceduremæssig forpligtelse, såsom den forudgå-ende
vurdering af virkningerne af et projekt inden for det særlige område for
miljøbeskyttelse, imidlertid ikke afhjælpes ved en procedure, der kan
sammenlignes med den procedure, som er nævnt i den foregående præ-mis.
Opretholdelsen af virkningerne af en national lovgivning som den i
hovedsagen omhandlede ville nemlig indebære, at denne lovgivning fort-sat
ville pålægge udbydere af elektroniske kommunikationstjenester for-
pligtelser, der er i strid med EU-retten, og som ville medføre alvorlige indgreb
i de grundlæggende rettigheder, der tilkommer de personer, hvis oplysninger
er blevet lagret.

220  Den forelæggende ret kan derfor ikke anvende en bestemmelse i den na-
tionale lovgivning, der giver den bemyndigelse til tidsmæssigt at begræn-se
virkningerne af en afgørelse om ulovlighed, som det i medfør af denne
lovgivning påhviler denne ret at træffe, med hensyn til den i hovedsagen
omhandlede nationale lovgivning.

221  Når dette er sagt, skal det bemærkes, at VZ, WY og XX i deres indlæg for
Domstolen har gjort gældende, at det tredje spørgsmål indirekte, men
nødvendigvis, rejser spørgsmålet om, hvorvidt EU-retten er til hinder for, at
der i forbindelse med en straffesag anvendes oplysninger og beviser, der er
opnået ved en generel og udifferentieret lagring af trafikdata og lo-
kaliseringsdata, som er uforenelig med EU-retten.

222  I denne henseende og med henblik på at give den forelæggende ret et
hensigtsmæssigt svar skal det bemærkes, at det på EU-rettens nuværende
udviklingstrin principielt er overladt alene til den nationale lovgivning at
fastsætte de regler, der inden for rammerne af en straffesag, der er indledt mod
personer, som er mistænkt for at have begået grov kriminalitet, gæl-der for
antagelse og bedømmelse af oplysninger og beviser, som er opnået ved en
sådan lagring af data i strid med EU-retten.

223  Det fremgår således af Domstolens faste praksis, at det i mangel af EU-
retlige bestemmelser på området i medfør af princippet om procesautono-mi
tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte de
processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettig-heder,
som borgerne har i medfør af EU-retten, dog på den betingelse, at disse ikke
må være mindre gunstige end dem, som regulerer tilsvarende situationer, der
er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de i praksis ikke
umuliggør eller uforholdsmæssigt vanskeliggør udøvelsen af rettigheder, der
er tillagt ved EU-retten (effektivitetsprincippet) (jf. i denne retning dom af
6.10.2015, Târşia, C-69/14, EU:C:2015:662, præmis 26 og 27, af 24.10.2018,
XC m.fl., C-234/17, EU:C:2018:853, præmis 21 og 22 og



/

115

den deri nævnte retspraksis, og af 19.12.2019, Deutsche Umwelthilfe, C-
752/18, EU:C:2019:1114, præmis 33).

224  Hvad angår ækvivalensprincippet tilkommer det den nationale ret, ved
hvilken en straffesag er indledt på grundlag af oplysninger eller beviser, der er
opnået i strid med de krav, som følger af direktiv 2002/58, at efter-prøve, om
den nationale lovgivning, der gælder for en sådan sag, fastsæt-ter regler, der er
mindre gunstige med hensyn til antagelsen og bedøm-melsen af sådanne
oplysninger og sådanne beviser end dem, der gælder for de oplysninger og
beviser, der er opnået i strid med den nationale lov-givning.

225  Hvad angår effektivitetsprincippet skal det bemærkes, at de nationale
regler om antagelse og anvendelse af oplysninger og beviser har til formål i
overensstemmelse med de valg, der er truffet i national ret, at undgå, at
oplysninger og beviser, der er opnået ulovligt, uberettiget skader en per-son,
der er mistænkt for at have begået strafbare handlinger. Dette formål kan i
henhold til national ret imidlertid nås ikke blot ved et forbud mod at anvende
sådanne oplysninger og sådanne beviser, men også ved de natio-nale regler og
den nationale praksis, der gælder for bedømmelsen og vægtningen af
oplysninger og beviser, eller ved i forbindelse med fastsæt-telsen af straffen at
tage hensyn til disse oplysninger og bevisers ulovlige karakter.

226  Når dette er sagt, fremgår det af Domstolens praksis, at nødvendigheden
af at udelukke oplysninger og beviser, der er indhentet i strid med krave-ne i
EU-retten, navnlig skal vurderes i lyset af, hvilken risiko antagelsen af
sådanne oplysninger og beviser vil medføre for iagttagelsen af kontradik-
tionsprincippet og dermed for retten til en retfærdig rettergang (jf. i denne
retning dom af 10.4.2003, Steffensen, C-276/01, EU:C:2003:228, præmis 76
og 77). En ret, som er af den opfattelse, at en part ikke er i stand til effek-tivt
at udtale sig om et bevismiddel, som henhører under et område, der ligger
uden for rettens sagkundskab, og som kan have afgørende indfly-delse på
dens vurdering af de faktiske omstændigheder, skal fastslå, at der er sket en
tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang, og ude-lukke dette
bevismiddel for at undgå en sådan tilsidesættelse (jf. i denne retning dom af
10.4.2003, Steffensen, C-276/01, EU:C:2003:228, præmis 78 og 79).

227  Effektivitetsprincippet pålægger derfor den nationale ret i straffesager at
se bort fra de oplysninger og de beviser, der er opnået ved hjælp af en ge-nerel
og udifferentieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, som er uforenelig
med EU-retten, inden for rammerne af en straffesag, der er ind-ledt mod
personer, som er mistænkt for at have begået kriminelle hand-linger, hvis
disse personer ikke er i stand til effektivt at udtale sig om dis-se oplysninger
og disse beviser, som henhører under et område, der ligger uden for rettens
sagkundskab, og som kan have afgørende indflydelse på vurderingen af de
faktiske omstændigheder.

228 Henset til de ovenfor anførte betragtninger skal det tredje spørgsmål i sag
C-520/18 besvares med, at en national ret ikke kan anvende en bestem-melse i
den nationale lovgivning, som giver den bemyndigelse til tids-mæssigt at
begrænse virkningerne af en afgørelse om ulovlighed, som det



/

116

i medfør af denne lovgivning påhviler denne ret at træffe, med hensyn til en
national lovgivning, der pålægger udbydere af elektroniske kommuni-
kationstjenester navnlig med henblik på beskyttelse af den nationale sik-
kerhed og bekæmpelse af kriminalitet, at foretage en generel og udifferen-
tieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, som er uforenelig med ar-tikel
15, stk. 1, i direktiv 2002/58, sammenholdt med chartrets artikel 7, 8 og 11
samt artikel 52, stk. 1. Denne artikel 15, stk. 1, som fortolket i lyset af
effektivitetsprincippet, pålægger den nationale ret i straffesager at se bort fra
de oplysninger og de beviser, der er opnået ved hjælp af en generel og
udifferentieret lagring af trafikdata og lokaliseringsdata, som er uforene-lig
med EU-retten, inden for rammerne af en straffesag, der er indledt mod
personer, som er mistænkt for at have begået kriminelle handlinger, hvis disse
personer ikke er i stand til effektivt at udtale sig om disse op-lysninger og
disse beviser, som henhører under et område, der ligger uden for rettens
sagkundskab, og som kan have afgørende indflydelse på vurderingen af de
faktiske omstændigheder.

…”

Regler i EMRK

I den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK) hedder det bl.a.:

”Rettigheder og friheder

…

Ingen straf uden retsregel

Artikel 7. Ingen kan kendes skyldig i et strafbart forhold på grund af en hand-ling
eller undladelse, der ikke udgjorde en forbrydelse efter national eller in-ternational
ret på det tidspunkt, da den blev begået. Der kan heller ikke på-lægges en strengere
straf end den, der var anvendelig på det tidspunkt, da lo-vovertrædelsen blev
begået.

Stk. 2. Denne artikel er ikke til hinder for, at en person domfældes og straffes for
en handling eller undladelse, der på det tidspunkt, da den blev begået, var en
forbrydelse ifølge de af civiliserede nationer anerkendte almindelige rets-
principper.

Ret til respekt for privatliv og familieliv

Artikel 8. Enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin
korrespondance.

Stk. 2. Ingen offentlig myndighed må gøre indgreb i udøvelsen af denne ret,
medmindre det sker i overensstemmelse med loven og er nødvendigt i et de-
mokratisk samfund af hensyn til den nationale sikkerhed, den offentlige tryg-hed
eller landets økonomiske velfærd, for at forebygge uro eller forbrydelse,



/

117

for at beskytte sundheden eller sædeligheden eller for at beskytte andres ret-
tigheder og friheder.

…

Ytringsfrihed

Artikel 10. Enhver har ret til ytringsfrihed. Denne ret omfatter meningsfrihed og
frihed til at modtage eller meddele oplysninger eller tanker, uden indblan-ding fra
offentlig myndighed og uden hensyn til landegrænser. Denne artikel forhindrer
ikke stater i at kræve, at radio-, fjernsyns- eller filmforetagender kun må drives i
henhold til bevilling.

Stk. 2. Da udøvelsen af disse frihedsrettigheder medfører pligter og ansvar, kan
den underkastes sådanne formaliteter, betingelser, restriktioner eller straf-
febestemmelser, som er foreskrevet ved lov og er nødvendige i et demokratisk
samfund af hensyn til den nationale sikkerhed, territorial integritet eller of-fentlig
tryghed, for at forebygge uorden eller forbrydelse, for at beskytte sund-heden eller
sædeligheden, for at beskytte andres gode navn og rygte eller ret-tigheder, for at
forhindre udspredelse af fortrolige oplysninger, eller for at sik-re domsmagtens
autoritet og upartiskhed.

…”

Landsrettens begrundelse og resultat
Søgsmålskompetence for sagsøger
Landsretten finder, at sagsøger, Foreningen imod Ulovlig Logning, efter det op-
lyste om foreningens formål og emnet for sagsanlægget kan have en konkret,
individuel og væsentlig interesse i at få søgsmålet angående logningsbekendt-
gørelsen prøvet ved domstolene. Foreningen kan således anses for i almindelig-hed
at have søgsmålskompetence vedrørende emnet for denne retssag.

Spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgers to nedlagte påstande konkret kan tages under
påkendelse, må imidlertid afhænge af påstandenes udformning og ind-hold, og i det
følgende tager landsretten bl.a. stilling dertil.

Sagsøgers påstand 1:
Parterne er enige om, at dele af logningsbekendtgørelsen strider imod EU-ret-ten,
som denne er fastlagt af EU-Domstolen i Digital Rights-dommen, Tele2-dommen
og La Quadrature-dommen. Der er ikke enighed om, hvor store dele af
bekendtgørelsen dette drejer sig om.

Sagsøger har nedlagt påstand om, at sagsøgte skal anerkende, at logningsbe-
kendtgørelsen ”… er ugyldig” , og påstanden støttes ifølge det, som sagsøger har
gjort gældende, på, at bekendtgørelsen i det hele strider imod artikel 15, stk. 1, i e-
databeskyttelsesdirektivet sammenholdt med artiklerne 7, 8, 11 og 52 i Den
Europæiske Unions Charter om Grundlæggende Rettigheder og Den Euro-



/

118

pæiske Menneskerettighedskonvention, art. 7 og 10, og at konventionens artikel 8
også gælder for logning af teleoplysninger.

Landsretten finder efter ordlyden og indholdet af påstand 1, at den deri nedlag-te
anerkendelsespåstand kan tages under påkendelse.

Sagsøgte har under sagens forberedelse og under hovedforhandlingen påstået
frifindelse for denne påstand og har herunder gjort gældende, at en national re-gels
modstrid med EU-retten ikke fører til, at reglen skal anses som ugyldig, men alene,
at danske retsanvendende myndigheder har pligt til at undlade at anvende de
pågældende nationale regler i det omfang, de er uforenelige med EU-reglerne.
Sagsøgte har videre anført, at justitsministeren allerede af denne grund skal
frifindes for denne påstand.

Heroverfor har sagsøger under sagens forberedelse og hovedforhandling fast-holdt,
at det ikke er tilstrækkeligt, at danske domstole og myndigheder undla-der at
anvende logningsbekendtgørelsen i de enkelte mulige sager, men at be-
kendtgørelsen skal anses som en forvaltningsretlig nullitet og er ugyldig, og at dette
må gælde bekendtgørelsen som helhed.

Landsretten bemærker, at danske domstole i medfør af princippet om medlem-
sstaternes loyalitetsforpligtelse og princippet om EU-rettens forrang skal undla-de
at anvende regler i national ret i det omfang, disse regler vil stride imod EU-retlige
regler med direkte virkning, jf. herved EU-Domstolens praksis i eksem-pelvis
Simmenthal-dommen, præmis 21 og 24. Princippet om EU-rettens for-rang og om
medlemsstaternes loyalitetsforpligtelse medfører imidlertid ikke, at en national
regel, der er uforenelig med EU-retten, bliver ugyldig eller i det hele skal anses for
ikke at eksistere, jf. eksempelvis IN.CO.GE-dommens præmis 21.

Denne praksis har EU-Domstolen fastholdt i La Quadrature-dommen. I dom-men
udtales bl.a., at den nationale ret, der inden for sit kompetenceområde skal anvende
EU-retlige bestemmelser, i henhold til princippet om forrang har pligt til – såfremt
det ikke er muligt at anlægge en fortolkning af national lovgivning, der er i
overensstemmelse med de EU-retlige krav – at sikre disse bestemmel-sers fulde
virkning, idet den om fornødent af egen drift skal undlade at anven-de enhver
modstående bestemmelse i national lovgivning, endog en senere na-tional
bestemmelse, uden at den behøver at anmode om eller afvente en forud-gående
ophævelse af denne bestemmelse ad lovgivningsvejen eller ved noget andet
forfatningsmæssigt middel, jf. La Quadrature-dommen, præmis 215.

Dansk retspraksis er i overensstemmelse hermed, jf. herved eksempelvis Hø-
jesterets domme trykt i U.2011.2646.H og U.2017.824.H, og retsvirkningen af en
konstateret modstrid med EU-retten er således ikke, at logningsbekendtgørel-sen
eller enkeltregler deri er ugyldige. Danske domstole skal i stedet undlade at



/

119

anvende de danske regler i konkrete tilfælde i det omfang, de ikke er i overens-
stemmelse med EU-retlige regler med direkte virkning.

Allerede derfor tager landsretten sagsøgtes frifindelsespåstand til følge.

Landsretten har i den forbindelse fundet, at det, som sagsøger yderligere har anført
om, at logningsbekendtgørelsen strider imod bestemmelser i Den Euro-pæiske
Unions Charter om Grundlæggende Rettigheder og af den grund også udgør en
selvstændig krænkelse af rettighederne omtalt i EMRK art. 7, 8 og 10, ikke kan føre
til et andet resultat.

Sagsøgers påstand 2:
Denne påstand går ud på, at sagsøgte skal anerkende, at sagsøgte ”ikke [har] sikret,
at den ugyldige retstilstand fra [logningsbekendtgørelsen] … blev bragt til ophør
hurtigst muligt” .

Sagsøgte har bl.a. anført, at det ikke er klart, hvordan en dom i overensstemmelse
med påstand 2 vil påvirke sagsøgers retsstilling, og at på-standen umiddelbart synes
at angå en konstatering af et faktisk forhold. Det sy-nes derfor ikke oplagt, at
påstanden er egnet til at indgå i en domskonklusion. Sagsøgte har ikke nedlagt
påstand om afvisning, men har anført, at retten efter fast praksis kan afvise påstande
ex officio.

Sagsøger har bl.a. anført, at påstand 2 efter sit indhold er egnet til at indgå i en
domskonklusion. Rettens mulighed for at afvise ex officio er særdeles begræn-set,
jf. retsplejelovens §§ 338 og 339. Sagsøgte har ikke nedlagt udtrykkelig på-stand
om afvisning af påstand 2, som ikke er uklar, og påstanden bør påkendes af retten.

Landsretten finder, at påstand 2 må anses som en ytring om et omtvistet faktisk
forhold, men uden at dette forhold er kategoriseret eller kvalificeret retligt. Såle-des
angår påstanden i sig selv alene et faktisk forhold, der muligt kan påberå-bes som
anbringende til støtte for en uvis, ikke-nedlagt påstand, og en doms-konklusion
svarende til påstanden ville ikke i sig selv have betydning for par-ternes retsstilling.
Sagsøger har derfor ikke retlig interesse i at få påkendt på-stand 2, som landsretten
allerede af den grund må afvise.

Sagsomkostninger:
Efter sagens udfald, karakter, omfang og forløb finder landsretten, at sagsøger,
Foreningen imod Ulovlig Logning, i sagsomkostninger skal betale 125.000 kr. til
sagsøgte, justitsminister Sagsøgte. Beløbet angår dækning af udgifter til
advokatbistand inkl. moms.

THI KENDES FOR RET:



/

120

Sagsøgte, justitsminister Sagsøgte, frifindes for påstand 1 nedlagt af sagsøger,
Foreningen imod Ulovlig Logning.

Påstand 2 nedlagt af Foreningen imod Ulovlig Logning afvises.

I sagsomkostninger skal Foreningen imod Ulovlig Logning betale 125.000 kr. til
justitsminister Sagsøgte.

Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.



/