Højesteret ændrede landsrettens kendelse således, at udlevering af Tiltalte til Rumænien nægtes
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Øvrige straffesager
Sagsemner: Internationalt samarbejde;

/

Udlevering til Rumænien kunne ikke finde sted

Kendelse afsagt den 27. april 2023

Sag 62/2022

Anklagemyndigheden
mod
Tiltalte

Betingelserne for udlevering til straffuldbyrdelse af en person, som ikke selv havde været til stede
under retssagen, var ikke opfyldt

Ved en straffesag i Rumænien blev Tiltalte i december 2010 idømt fængsel i 10 år for bedrageri. Tiltalte
blev dømt uden selv at have været til stede under retssagen. Tiltalte ankede dommen i 2011, men anken
blev afvist.

Efter implementeringen af en ny rumænsk straffelov søgte Tiltalte i 2014 om strafnedsættelse, og ved
en dom i august 2015 blev straffen nedsat til fængsel i 6 år. På den baggrund udstedte de rumænske
myndigheder i september 2015 en europæisk arrestordre. I juni 2016 fremsendte de rumænske
myndigheder en udleveringsanmodning til Rigsadvokaten.

Idet Tiltalte var dømt i 2010 uden selv at have været til stede, anmodede Rigsadvokaten de rumænske
myndigheder oplyse, om betingelserne for udlevering til fuldbyrdelse af en dom, der var afsagt, uden at
den pågældende var til stede under retssagen, var opfyldt. De rumænske myndigheder oplyste i et brev
sendt til Rigsadvokaten i juli 2016, at betingelserne i artikel 4a, litra d, i rammeafgørelsen om den
europæiske arrestordre, svarende til den danske udleveringslovs § 16, stk. 1, nr. 4, var opfyldt.

Ved en kendelse i september 2021 bestemte Retten på Frederiksberg bl.a. på baggrund af oplysningerne
fra de rumænske myndigheder i brevet fra juli 2016, at betingelserne for udlevering efter
udleveringslovens § 16, stk. 1, nr. 4, var opfyldt, og at Tiltalte skulle udleveres til Rumænien.
Kendelsen blev indbragt for landsretten, der i det væsentlige stadfæstede byrettens kendelse.

Efter landsrettens kendelse – og inden udleveringen kunne finde sted – oplyste Tiltaltes rumænske
advokat, at Tiltalte nu havde fået endeligt afslag på genoptagelse af sin straffesag i Rumænien.

Herefter og efter en yderligere brevveksling med de rumænske myndigheder konkluderede
Rigsadvokaten, at betingelserne for udlevering efter udleveringslovens § 16, stk. 1, nr. 4, ikke var
opfyldt, men at Rigsadvokaten på baggrund af de øvrige oplysninger fra de rumænske myndigheder
mente, at betingelserne efter udleveringslovens § 16, stk. 1, nr. 2, var opfyldt.

For Højesteret angik sagen navnlig om betingelserne efter udleveringslovens § 16, stk. 1, nr. 2, var
opfyldt.

Højesteret fastslog, at vurderingen af, om Tiltalte kunne udleveres til Rumænien efter
udleveringslovens § 16, stk. 1, nr. 2, skulle ske på baggrund af dommen fra december 2010, der efter
EU-Domstolens praksis måtte anses for den afgørelse, der tog endeligt stilling til Tiltaltes skyld efter at
have foretaget en egentlig prøvelse af sagen mod hende. Af sagens oplysninger om forløbet, der førte til
dommen i december 2010, fremgik det, at Tiltalte var repræsenteret af en beskikket forsvarer, som
Tiltalte ikke selv havde valgt, og som ikke havde haft kommunikation med Tiltalte.

Højesteret udtalte på den baggrund, at det ikke var godtgjort, at betingelserne for udlevering af Tiltalte
til Rumænien var opfyldt, og udleveringen blev derfor nægtet.



/

Landsretten var nået til et andet resultat.