Byrettens dom i sagen mod de tiltalte blev stadfæstet
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Straffesag — Almindelig domsmandssag
Sagsemner: Familieforhold;

ØSTRE LANDSRETS DOMBOG







Afsagt den 7.juni 2017 af Østre Landsrets 16. afdeling
(landsdommerne Katja Høegh, Peter Mørk Thomsen 0g Cecilie Boel Winther (kst. med
domsmænd)_


16. afd. nr. $-218-17:
Anklagemyndigheden
mod
1) 

2)


(advokat Charlotte Cantor, besk. for begge)


Københavns Byrets dom af 16.januar 2017 (SS 1-23445/2016) er anket af
anklagemyndigheden med påstand om domfældelse i overensstemmelse med
anklageskriftet.


 har påstået stadfæstelse.


Forklaringer
Der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af de tiltalte.


Den i byretten af  afgivne forklaring er dokumenteret i
medfør af retsplejelovens $ 923.

 har supplerende forklaret blandt andet, at hun blev gjort
bekendt med rejsen til Spanien omkring 2 uger forud for rejsen. I januar 2016 havde
kommunen forsøgt at få hende til at acceptere, at bopælen over  skulle være hos
 Det ville hun imidlertid ikke være med til . Hun deltog ikke i et møde på kommunen
den 23.februar 2016. Hun var blevet indkaldt til et møde, men fik på kommunen at vide, at
mødet var aflyst. Der var herefter en samtale på gangen.  var der ikke. Hun er ikke
enig i, at det den 23. februar 2016 blev meddelt, at  skulle have bopælsretten over
 Hun husker ikke nærmere, hvad hun drøftede med kommunen den pågældende
dag, men hun gav udtryk for, at hun ikke var enig i den statusrapport, kommunen havde
udarbejdet. Hun var ikke bekendt med, at  havde søgt om bopælen; da hun rejste til
Spanien. Hun erindrer ikke at skulle have modtaget en kopi af  ansøgning til
Statsforvaltningen om bopæl. Hun erindrer heller ikke, at hun skulle have svaret herpå den
11. februar 2016 0g oplyst; at hun modsatte sig det ansøgte; som angivet i Statsforvaltnin-
gens afgørelse af 22. februar 2016 om midlertidig bopæl. Hun havde ikke nogen advokat
på det tidspunkt og kan ikke forstå, at Statsforvaltningen som anført i afgørelsen den 19.
februar 2016 skulle have modtaget et brev fra hendes advokat. Hendes forhold til  var
ikke dårligt på det tidspunkt. 
Samværet fulgte ikke en fast ordning. Da hun tog til Spanien, var der ikke nogen aftale om,
hvornår  Det var først, da hun var i Spanien; at hun fik at vide, at
 hjem til ham. Der
er fortsat fælles forældremyndighed over  har bopælen, og der er fastsat en
samværsordning.


 har supplerende forklaret blandt andet; at hun ikke erindrer
hvornår;  Hun deltog ikke i et
møde den 23. februar 2016, men de stod 0g talte ude på gangen hos kommunen. Hun og
 forlod stedet i vrede, da de var utilfredse med kommunens tiltag. Kommunen
havde lavet en sikkerhedsplan; som de ikke var enige i. Hun var ikke klar over, at der
verserede en sag om bopæl i statsforvaltningen; da de rejste til Spanien. Hendes mand var
ikke klar over, at hun rejste med  til Spanien. Det var hende, der talte
med kommunen; da de var i Spanien. Som hun erindrer det, var der ingen faste aftaler om
 da de rejste til Spanien.

Personlige oplysninger


 har om sine personlige forhold supplerende forklaret blandt
andet, at hun har fået ny bolig med beskyttet adresse; så hun ikke bliver udsat for chikane
fra  truede hende i forbindelse med retsmødet i byretten; og der
verserer nu en sag hos politiet herom. Hun modtager fortsat psykologhjælp. Hun søger
arbejde 0g har med kommunen drøftet mulig aktivering.  overholder ikke samværs -
resolutionen. Hun har derfor ikke set  i 19 dage.


Retsgrundlaget
Efter straffelovens $ 215, stk. 2, straffes den, der ulovligt fører et barn ud af landet.


Det følger af forældreansvarslovens $ 3, stk. 2, at i tilfælde, hvor der mellem forældrene er
uenighed om forældremyndigheden over et barn; skal begge forældremyndighedsindehave-
re give samtykke til, at et barn forlader landet.


Bestemmelsen i 8 215, stk. 2, blev indsat i straffeloven ved lov nr. 793 af 27. november
1990 om international fuldbyrdelse af forældremyndighedsafgørelser m.v. (internationale
børnebortførelser). Der blev ved samme lov som 8 10a indsat en bestemmelse i den da-
gældende myndighedslov, som svarer til den nugældende $ 3, stk. 2,i forældreansvarslo -
ven.


Det fremgår af de specielle bemærkninger den foreslåede bestemmelse i myndighedslovens
8 10ai lovforslag nr. 14 af 3. oktober 1990 til lov om international fuldbyrdelse af foræl-
dremyndighedsafgørelser m.v. (internationale børnebortførelser) i lovforslagets $ 22 blandt
andet:


"Gennem den nye regel i 8 10 a ændres gældende ret således; at begge forældre her-
efter skal give samtykke til, at barnet forlader landet, hvis de er uenige om, hvem der
skal have forældremyndigheden. Baggrunden for denne ændring er; at uden en be-
stemmelse af det nævnte indhold vil det ikke være muligt at statuere, at udrejse med
barnet til udlandet i tilfælde; hvor der er fælles forældremyndighed, er ulovlig.

Forslaget indebærer, at den ene af forældrene ikke uden samtykke fra den anden vil
kunne bringe barnet til udlandet; hvis der i medfør af myndighedslovens $ 10, stk. 1,
er anmodet om ophør af den fælles forældremyndighed . Kravet om samtykke gælder
tillige; hvis det på anden vis kan konstateres; at forældrene er uenige om, hvem af
dem der skal have forældremyndigheden over barnet alene. Samtykke skal ikke fore -

- 4 - 
 
ligge, hvis uenigheden blot drejer sig om, hvorvidt barnet bør opholde sig i udlandet 
eller om andre forhold vedrørende udøvelsen af forældremyndigh eden.  
 
Efter § 10 a kræves samtykke til, at barnet forlader landet. Det omfatter også tilfælde, 
hvor barnet rejser alene eller sammen med andre end en af forældr ene.”  
 
Af de specielle bemærkninger til forsla get til indføjelse af § 215, stk. 2, i straffeloven i 
lovforslagets § 23 fremgår:  
 
 ”Efter straffelovens § 215 kan den, som unddrager en person under 18 år forældres 
eller anden rette vedkommendes myndighed eller forsorg eller bidrager til, at han 
unddrage r sig sådan myndighed eller forsorg, straffes. Bestemmelsen beskytter fo r-
ældremyndighedsindehaverens rettigheder over barnet og varetager hensynet til ba r-
net, således at dette ikke unddrages den omsorg og varetægt, der følger med foræ l-
dremyndigheden. Formu leringen indebærer, at også bortførelse af eget barn er omfa t-
tet, men bestemmelsen antages ikke at kunne overtrædes af personer, der har del i 
forældremyndigheden på gerningstidspunktet. Dette foreslås ændret således, at e n-
hver, herunder en person, der har  del i forældremyndi gheden, kan straffes for ulovligt 
at føre barnet ud af landet. Bestemmelsen skal ses på baggrund af lovforslagets § 22 
vedrørende myndighedslovens § 10 a, hvorefter begge forældre skal give samtykke 
til, at barnet forlader landet, hvis der er uenighed om, hvem der skal have forældr e-
myndigheden. Bortførelse af et barn til udlandet i strid med forslaget til myndighed s-
lovens § 10 a vil således kunne straffes. ”   
 
I forarbejderne til den nugældende forældreansvarslov (lov nr. 499 a f 6. juni 2007) anføres 
det i de specielle bemærkninger til § 3 i lovforslag nr. 133 af 31. januar 2007 blandt a ndet: 
 
”Bestemmelsen i stk. 2 om, at begge forældremyndighedsindehavere skal sa mtykke i, 
at barnet forlader landet, hvis der er uenighed om forældremyndig heden, svarer til 
den gældende lovs § 3. Hvis der er uenighed om forældremyndigheden, skal begge 
indehavere af forældremyndigheden efter stk. 2 give samtykke til, at barnet forlader 
landet, eller til, at barnets ophold i udlandet forlæ nges ud over det afta lte, forudsatte 
eller fastsatte. Den gældende bestemmelse blev ændret ved lov nr. 434 af 8. maj 2006 
om Haagerbørnebeskyttelseskonventionen, således at det nu klart fremgår af b e-
stemmelsen, at kravet om samtykke også gælder, når en forælder tilbageholder e t 
barn i udlandet mod den anden forældremy ndighedsindehavers ønske.  
 
…  
 
Kravet om samtykke gælder, hvis sagen om forældremyndighed eller bopæl er in d-
bragt for retten, eller der er taget initiativ hertil, f.eks. ved at anmodning om ændring 
af foræ ldremynd ighed er indgivet til statsforvaltningen, eller hvis det på anden måde 
konstateres, at forældrene er uenige om forældremyndigheden. Der skal ikke meget 
til at statuere denne uenighed i relation til udløsning af samtykkekravet. Den o m-
stændighed, at barnet f jernes fra sit sædvanlige opholdssted eller mod den anden 
forælders protest tilbageholdes i udla ndet f.eks. efter en ferie, kan i sig selv være tegn 
på uenighed.

Et manglende samtykke til at tage barnet med til udlandet eller til at forlænge et ud-
landsophold vil medføre, at der foreligger en ulovlig børnebortførelse eller tilbage-
holdelse; således at den tilbageværende forælder kan anmode om tilbagegivelse af
barnet efter Haagerkonventionen af 1980 om de civilretlige virkninger af internatio -
nale børnebortførelser. Dette vil også betyde, at kompetencen til at træffe afgørelse
om forældremyndigheden over barnet forbliver hos de danske myndigheder; jf. rets -
plejelovens $ 448 f, stk. 1 nr. 2,jf. stk. 2 99


Landsrettens begrundelse og resultat
Som anført af byretten havde tiltalte 
fælles forældremyndighed over  på gerningstidspunktet; 0g den sag, som verserede i
Statsforvaltningen; vedrørte alene spørgsmålet om bopæl. Der var således på tidspunktet
for de tiltaltes udrejse af Danmark med  ikke uenighed mellem forældremyndig -
hedsindehaverne om forældremyndigheden; men alene om bopælen.


Landsretten tiltræder, at der efter ordlyden af forældreansvarslovens $ 3, stk:. 2, ikke er
krav om, at begge forældremyndighedsindehavere skal give samtykke til et barns udrejse i
en situation; hvor der mellem forældrene ikke er uenighed om forældremyndigheden; men
alene om barnets bopæl. Landsretten er således enig med byretten i, at de tiltaltes udrejse
med  som beskrevet i tiltalen ikke er strafbar efter straffelovens $ 215, stk. 2
Den omstændighed, at det i de specielle bemærkninger til $ 3, stk. 2,i lovforslaget til den
nugældende forældreansvarslov $ 3, stk. 2, er anført; at samtykkekravet blandt andet gæl-
der i tilfælde af, at "en sag om forældremyndighed eller bopæl er indbragt for retten kan
ikke føre til et andet resultat, jf. herved tillige det strafferetlige legalitetsprincip, som følger
af straffelovens 8 1.


Landsretten stadfæster derfor byrettens dom, således at begge tiltalte frifindes .


Thi ke nde s for ret:


Byrettens dom i sagen mod  stadfæstes.


Statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten.