Stadfæstelse af byrettens dom om, hvorvidt sagsøgerne har overdraget udnyttelsen af rettighederne til deres musikkompositioner til musikdramatisk opførelse
Ret: Østre Landsret (2. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Aftaler;
Ophavsret og eneret;

/

ØSTRE LANDSRET
DOM

afsagt den 2. oktober 2020

Sag BS-52032/2019
(2. afdeling)

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1,

Appellant 2, tidligere Sagsøger 3,

Appellant 3, tidligere Sagsøger 2,

og

Appellant 4, tidligere Sagsøger 4
(advokat Peter Schønning for alle)

mod

EMI Music Publishing Denmark A/S
(advokat Peer B. Petersen)

Københavns Byret har den 6. november 2019 afsagt dom i 1. instans (sag BS-
15440/2018).

Landsdommerne Kaspar Linkis, Peter Thønnings og Susanne Lehrer (kst.) har
deltaget i ankesagens afgørelse.

Påstande
Appellanterne, Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere Sagsøger 3,
Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4, har gentaget
og præciseret deres påstande for byretten om, principalt at indstævnte skal
anerkende, at musikforlagsaftaler af 18. november 1993 mel-lem henholdsvis
appellanterne og indstævnte og Appellant 1, tidligere Sagsøger 1 og indstævnte



/

2

ikke medfører overdragelse af de såkaldte ”store” rettigheder (rettigheder til
dramatiske opførelser af musikværkerne, dvs. som musikdramatiske værker) fra
appellanterne til indstævnte, subsidiært at indstævnte skal anerkende, at indstævnte
fra og med den 22. oktober 2018 ikke besidder de såkaldte ”store” rettigheder til
musikværker omfattet af de nævnte musikforlagsaftaler, dvs. at aftalerne
tilsidesættes delvist i henhold til aftalelovens § 36.

Indstævnte, EMI Music Publishing Denmark A/S, har gentaget sin påstand om
frifindelse.

Ankesagen har været behandlet på skriftligt grundlag.

Anbringender
Parterne har i det væsentlige gentaget deres anbringender for byretten.

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere Sagsøger 3, Appellant
3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4 har i pro-
cedureindlæg af 25. juni og 24. august 2020 anført blandt andet:

”[…]

 Vidne 1s forklaring i byretten viser, at det ikke var par-
ternes intention med musikforlagskontrakten, at den skulle om-fatte
de store rettigheder. Vidne 1 var EMI’s advokat, og han
konciperede aftalen i tæt dialog med EMI. Han forklarede, at
erhvervelse af de store rettigheder ikke var ”et positivt ønske” fra
EMI, og at store rettigheder ”interesserede slet ikke” EMI; parter-
ne tænkte ikke på de store rettigheder under forhandlingerne.
Denne forklaring bekræftes af forklaringerne fra Appellant 1,
tidligere Sagsøger 1 og Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 fra Band.

 At parterne ikke havde de store rettigheder i tankerne, understøt-
tes af det forhold, at Band i 1993 ikke skabte musikdramatik. Der
var ingen tanke om, at Band skulle skabe musicals og lig-nende.
Samtidig var det i 1993 ikke almindeligt at skabe musicals,
teaterkoncerter og lignende baseret på almindelige sange. Derfor
giver det mening, at parterne ikke tænkte på de store rettigheder, og
at der derfor ikke var parternes hensigt, at overdragelsen også
skulle omfatte de musikdramatiske rettigheder.

 Parternes forklaringer stemmer overens med aftalens ordlyd, der
ikke nævner store rettigheder, musikdramatisk opførelse eller lig-
nende.

 Aftaleretlige fortolkningsprincipper, herunder koncipistreglen og
minimumsreglen, taler til fordel for appellanternes fortolkning.

 Formålet med musikforlagskontrakten var alene at sikre, at EMI
skulle have en musikforlagsandel på 20/40% fra Koda og NCB.



/

3

Denne vederlagsandel var et supplement til parternes samtidigt
indgåede pladekontrakt. EMI skulle ikke være en aktiv udøver af
rettighederne til musikværkerne; udbredelsen skete gennem EMI’s
koncernforbundne pladeselskabs salg og markedsførings-føring af
cd’erne. Dette viser, at det ikke var parternes intention, at EMI
skulle erhverve rettighederne til aktivt at råde over de
musikdramatiske rettigheder.

 Vederlagsklausulen i aftalen er formuleret som en fordeling af
andele af udbetalinger fra Koda, dvs. at bestemmelsen om veder-
lag for ”offentlig fremførelse” alene er møntet på Koda-vederlag og
dermed små rettigheder. Klausulen er ikke møntet på veder-
læggelse for de musikdramatiske opførelser. I lyset af den grund-
læggende sondring mellem store og små rettigheder – hvor små
rettigheder forvaltes kollektivt gennem Koda, som fordeler ve-
derlagsandele til komponister og musikforlag, mens store rettig-
heder forvaltes individuelt af de enkelte rettighedshavere i aftaler
med teatre m.v. – indikerer musikforlagsaftalen bestemmelse om
vederlæggelse, at det er forudsat, at aftalen ikke skulle finde an-
vendelse på musikdramatiske opførelser og dermed ikke store
rettigheder.

 Det er udtryk for en misforståelse, når byretten udlægger aftalens
omtale af rettigheder til ændringer i værkerne som en reference til
musikdramatiske opførelser. Dette er ikke tilfældet. Sange kan
benyttes i musicals uden at blive bearbejdet eller på anden måde
ændret. Denne formulering i aftalen kan derfor ikke tages som
udtryk for, at parterne havde de store rettighederne i tankerne,
hvilket også modsiges af forklaringerne i byretten.

 EMI var i 1993 ikke medlem af Koda-Dramatik og havde dermed
efter de da gældende regler slet ikke mulighed for at udnytte sto-re
rettigheder. Da det har formodning imod sig, at EMI ville er-hverve
rettigheder, som forlaget ikke kunne udnytte, taler det imod, at de
store rettigheder skal anses for omfattet af overdra-gelsen.

 Der er enighed i den juridiske litteratur om, at overdragelse af
store rettigheder kræver specifik angivelse i en musikforlagsafta-
len. Uden en specificering kan de store rettigheder ikke anses in-
kluderet i en generelt formuleret rettighedsoverdragelse.

 Det er indstævnte, der har bevisbyrden for, at musikdramatiske
rettigheder skulle være omfattet af overdragelsen.

 Specialitetsgrundsætningen i ophavsretsloven indebærer, at ukla-
re aftaler skal fortolkes restriktivt, hvilket i særlig grad gør sig
gældende for generelt formulerede overdragelsesaftaler, der ikke
specificerer den pågældende udnyttelsesform, her opførelse af



/

4

musikdramatiske værker, som parterne ikke havde i tankerne med
aftaleindgåelsen.

 Ifølge lovmotiverne til ophavsretsloven vil formodningen ”være
imod, at der foreligger en total overdragelse, hvis ikke dette klart
og utvetydigt fremgår af aftalen” .

 Subsidiært gøres aftalelovens § 36 gældende. Aftalen om overdra-
gelse af de store rettigheder bør tilsidesættes, bl.a. fordi parterne
ikke havde disse rettigheder i tankerne ved aftalens indgåelse, fordi
en total rettighedsoverdragelse også omfattende uklare og
uspecificerede udnyttelsesformer er urimelig, og fordi aftalen ik-ke
klart fastsætter størrelsen af vederlaget i tilfælde af udnyttelse af de
store rettigheder.

[…]

 [D]et må tillægges betydning for fortolkningen af aftalen, at
EMI’s egen advokat og senere direktør har medgivet, at EMI ved
aftaleindgåelse ikke var interesseret i at erhverve de store rettig-
heder.

[…]

 I forhold til parternes kendskab til musicals og anden musikdra-
matik – og dermed til store rettigheder i praksis – er det […] gjort
gældende, at musicals og operaer naturligvis var velkendte fæno-
mener i 1993, men at det først efter 1993 er blevet almindeligt at
sætte almindelige musikværker sammen til musicals, teaterkon-
certer m.v. (såsom ”Mamma Mia!” fra 1999), og at indstævnte ik-
ke har dokumenteret, at dette var almindeligt, velkendt eller ud-
bredt i 1993. Indstævnte forsøger ikke at løfte denne bevisbyrde i
sit procedureindlæg. I stedet gentages det blot […], at musikdra-
matisk opførelse, herunder musicals, var en kendt udnyttelses-måde
i 1993. Alle de musicals, som indstævnte nævner […] (”Skatteøen”
, ”Les Miserables” , ”Cats” og ”The Phantom of the Opera”) er alle
musicals, der er født som musicals, dvs. at der ik-ke er tale om
musicals, der bygger på eksisterende sange (musik-værker) (såsom
”Mamma Mia!” fra 1999). Dette betyder, at lands-retten kan lægge
til grund, at den form for musicals, der kunne være relevant for
Bands værker, nemlig musicals baseret på de-res eksisterende
sange, ikke var almindelige, velkendte eller ud-bredte i 1993, og at
det derfor var naturligt og sandsynligt, at par-terne ved
kontraktindgåelsen slet ikke havde denne udnyttelses-form – store
rettigheder – i tankerne og dermed ikke havde nogen



/

5

intention om, at kontrakterne skulle omfatte disse store rettighe-der.

[…]

 [Indstævnte] forsøger […] at introducere en sondring mellem en
”statisk situation” og en ”dynamisk situation” i forbindelse med
specialitetsgrundsætningen i ophavsretslovens § 53, stk. 3. Denne
sondring giver ingen mening og savner holdepunkter. Som næv-nt
[…] indebærer specialitetsgrundsætningen en formodning imod en
total overdragelse af ophavsrettigheder, medmindre en sådan total
overdragelse fremgår klart og utvetydigt af aftalen; dette er netop
ikke tilfældet i denne sag, hvor de store rettigheder ikke er
udtrykkeligt omtalt i aftalen.

 Det fastholdes […], at byretten i sin afgørelse lægger afgørende
vægt på den opfattelse, at musikdramatiske opførelser medfører
ændring af værkerne, og eftersom spørgsmålet om ændringer er
nævnt i kontrakterne, må store (musikdramatiske) rettigheder an-
ses at være en opførelsesform, som ”parterne konkret tænkte på”
ved kontraktindgåelsen. Denne opfattelse er forkert.

[…]”

EMI Music Publishing Denmark A/S har heroverfor i procedureindlæg af 17.
august og 14. september 2020 anført blandt andet:

”[…]

Ved en almindelig læsning af overdragelsesklausulen må det være klart, at
de overdragne rettigheder omfatter retten til offentlig mu-sikdramatisk
fremførelse af værkerne. Særligt ordene ”den fulde og uinskrænkede ret
til enhver forretningsmæssig udnyttelse af de pågæl-dende
kompositioner” , "enhver bearbejdelse" og "eneretten til at tilpas-se eller
arrangere værket" må hævet over enhver tvivl læses som rum-mende en
dramatisk opsætning af værket i en musical.

[…]

Byretten giver således ikke […] udtryk for at udtrykkene ”bearbejdelse”
og ”arrangere” i kontrakten skulle referere specifikt til dramatisk opfø-
relse af værkerne. Byretten bemærker blot at hvis der i anvendelsen af
Værkerne, herunder til musikdramatiske opførelser, sker ændringer, der
bevirker at det originale værk får en anden karakter, skal ophavs-manden
tages med på råd.



/

6

[…] [S]pørgsmålet om hvilke rettigheder der er overdraget fra Band til
EMI må afgøres ved fortolkning af Aftalernes bestemmelse om rettig-
hedsoverdragelse.

[…]

At vederlagsbestemmelserne er affattet så den passer ind i KODA’s ve-
derlagsfordelingsskabelon for de centrale typer af værksudnyttelse har
ingen indflydelse på denne konklusion.

På tilsvarende vis har det, henset til den meget klare ordlyd af Aftaler-nes
bestemmelse om rettighedsoverdragelse, ingen indflydelse på kon-
klusionen, om der, som påpeget af Band, måtte kunne rejses tvivl om
hvilken vederlagsbestemmelse der skal anvendes, hvis det skulle vise sig
aktuelt at anvende Værkerne til musikdramatisk opførelse.

[…]

Ordlydsfortolkningen af Aftalerne, som omfattende også "store rettig-
heder", understøttes af at det, da Aftalerne blev indgået i 1993 var gan-ske
sædvanligt at musikforlag eller musikselskaber fik overdraget samt-lige
rettigheder til værksudnyttelsen.

[…]

Aftalerne i den aktuelle sag indeholder en klart formuleret fuldstændig
rettighedsoverdragelse, som omfatter retten til offentlig fremførelse som
sceneværk, og tager samtidig skyldigt hensyn til Bands ideelle interesser.

Retten til musikdramatiske opførelser må følgelig utvivlsomt, henset til
Aftalernes ordlyd, og henset til at fuldstændige rettighedsoverdragelser
var almindeligt forekommende og anerkendte på tidspunktet for Afta-
lernes indgåelse anses for omfattet af disses rettighedsoverdragelsesbe-
stemmelse.

[…]

Specialitetsprincippet er derfor ikke af relevans for denne sag.

Hvis man går nærmere ind i en analyse af, om de pågældende rettighe-der
er omfattet af rettighedsoverdragelsen i Aftalerne under anvendelse af den
foreliggende retspraksis og litteratur om specialitetsprincippet, vil man
finde at EMI’s synspunkt understøttes heraf.

I de retsdogmatiske afsnit af Jørgen Blomqvists PhD-afhandling fra 1987,
"Overdragelse af ophavsrettigheder, rettighedsoverdragelsen og dens
fortolkning ", […] opstilles en sondring mellem "statiske" og "dy-
namiske" situationer, som kan være nyttig i forståelsen af hvordan spe-
cialitetsprincippet skal anvendes i løsningen af tvister som den aktuelle.

Den statiske situation forekommer, når en bestemt udnyttelsesform var
eller burde have været parterne bekendt på aftaletidspunktet. Den dy-



/

7

namiske situation forekommer, når en bestemt udnyttelsesform er ny og
dermed ikke var parterne bekendt på aftaletidspunktet.

Som eksempel på en statisk situation kan nævnes afgørelsen U 1974.167
H (Soya dommen).

[…]

I den pågældende sag fandtes den relevante udnyttelsesform (fjernsy-net)
allerede på aftaletidspunktet.

Som et nyere eksempel på en dynamisk situation kan nævnes Dodo-
dommen (afsagt af Østre Landsret den 15. februar 2007),[…] hvor den
relevante udnyttelsesform (nemlig digital distribution) ikke fandtes på
aftaletidspunktet.

Blomqvist anfører om denne sondring, at specialitetsprincippet mister sin
betydning i statiske situationer, hvor der foreligger en aftale med
ubegrænset overdragelse af alle økonomiske rettigheder. I de statiske
situationer er den eneste hjemmel til justering af rettighedsoverdragel-ser
dermed AFTL § 36. […]

[…]

Udnyttelsesformen i den aktuelle sag er musikdramatisk fremførelse. Ikke
blot fandtes denne udnyttelsesform i 1993 da man indgik Aftaler-ne; den
var enormt populær i den brede befolkning.

Dermed er der tale om en statisk situation. Og da der også er tale om en
fuldstændig rettighedsoverdragelse, som både var og er sædvanlig i
branchen kan specialitetsprincippet ikke anvendes til at justere rettig-
hedsoverdragelsen.

[…] [F]ormålet med aftalebestemmelsen, som ordlyden tilsiger det, er at
der skulle ske en ubegrænset overdragelse af ophavsrettigheder til vær-
kerne, herunder også overdragelse af de "store" rettigheder og andre ik-ke
udtrykkeligt opregnede former for værksudnyttelse.

At Aftalerne også efter en formålsfortolkning må anes for at omfatte de
"store" rettigheder, støttes også af at udnyttelsesformen var udbredt og
særdeles populær på aftaletidspunktet. Hvis ikke Band var bekendt med
denne udnyttelsesmåde, så burde de have været det – særligt hen-set til
deres profession og branchekendskab.

[…]

Hertil bemærkes, at til gengæld for den fuldstændige overdragelse af alle
rettigheder til Værkerne har Band, krav på en andel af de indtæg-ter som
Værkerne genererer, der varierer alt efter om indtægterne hid-rører fra
udnyttelse af mekaniske rettigheder, offentlig fremførelse, salg af noder,
eller fra anden udnyttelse.

[…]



/

8

Det hører endvidere med i billedet, at med de to musikforlagsaftaler fik
Band et musikforlag i ryggen, der gennem årene har arbejdet, og arbej-der
for udbredelsen af kendskabet til Bands Værker.

[…]

Det er som følge af dette trade off, at komponister, til alle tider, har en-
treret med musikforlag.

[…]

Band forhandlede og indgik da heller ikke Aftalerne uden sagkyndig
bistand, idet det fremgår af vidneforklaringerne fra byretssagen, at man
under forhandlingerne var repræsenteret af bandets manager Person 2, der
allerede dengang var en mangeårig aktør i musikbran-chen.

[…]

Man skal også huske på, at Aftalerne følger branchens standarder.

[…]

Det er, som anført ovenfor, ikke et krav efter gængse fortolkningsprin-
cipper, at Aftalerne skal bruge termen "store” rettigheder. Det afgøren-de
er, om Aftalerne beskriver den udnyttelsesmåde, som begrebet "sto-re"
rettigheder betegner.

[…]

Men hvis man alligevel kigger nærmere på minimumsreglen og konci-
pistreglen, så må det fastslås, at det ikke kan forventes at EMI udpens-ler
alle tænkelige udnyttelsesformer.

EMI har, som anført ovenfor, i Aftalerne fulgt branchestandarderne, og
har indsat ordlyd, der tager hensyn til autors ideelle interesser.

[…]

Det bestrides ikke fra EMI’s side, at i det usædvanlige tilfælde, hvor det
kan dokumenteres, at parterne havde en fælles intention med en aftale, der
afviger fra en klar modstående formulering i kontrakten, fortrænger den
subjektive enighed aftalens klare ordlyd.

En sådan situation foreligger dog ikke i den aktuelle sag, idet parterne
ikke havde en fælles opfattelse af at Aftalerne ikke vedrørte ”store” ret-
tigheder.

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og
Vidne 1 har samstemmende forklaret, at de ikke dengang specifikt talte
om anvendelse af rettighe-derne til Værkerne til musikdramatiske
opførelser.



/

9

Det er dog ingenlunde det samme som, at der var enighed mellem par-
terne om at overdragelsen ikke skulle omfatte rettighederne til mu-
sikdramatisk opførelse. Det fremgår sågar af Vidne 1s vidnefor-klaring at
”Forlaget ønskede at tjene penge og få flest mulige rettighe-der.” .

Der er således ikke grundlag for at udfinde en fælles subjektiv forståel-se,
der kan fortrænge aftalens klare objektive ordlyd, at overdragelsen
omfatter ”den fulde og uinskrænkede ret til enhver forretningsmæssig
udnyttelse af de pågældende kompositioner” .

[…]

Det er EMI's klare opfattelse, at Aftalerne ikke er urimelige, og at de
derfor ikke kan tilsidesættes i medfør af aftalelovens § 36.

Aftalerne foreskriver, som anført, en fuldstændig overdragelse af samt-
lige rettigheder til forretningsmæssig udnyttelse af Værkerne.

[…]

Til gengæld for den fuldstændige overdragelse af alle rettigheder har
Band, som anført ovenfor, krav på en andel af de indtægter som Vær-
kerne genererer, der varierer alt efter om indtægterne hidrører fra ud-
nyttelse af mekaniske rettigheder, offentlig fremførelse, salg af noder,
eller fra anden udnyttelse.

[…]

Henset til at Band i 1993 kendte til anvendelsesformen musikdramati-ske
opførelser, og henset til at de undlod at tage forbehold for at rettig-
hedsoverdragelsen skulle omfatte en sådan udnyttelse, vil det ikke væ-re
rimeligt nu at bringe dem i en position, hvorefter de, når muligheden for
en sådan særlig udnyttelse efter en årrække har vist sig at være ak-tuel,
kan hindre EMI i at få del i udnyttelsen af denne mulighed.

[…]

Inden for ophavsretten kan aftalelovens § 36 også tænkes anvendt i si-
tuationer, hvor værdien af et værk viser at være langt større end oprin-
deligt antaget – altså hvis værdien for rettighedserhververen står i et
misforhold til ophavsmandens vederlag.

Men dermed kan man ikke sige, at aftalelovens § 36 er et "wildcard", der
kan bruges til at ændre den vurdering af gevinstchancer og tabsrisi-ci, som
aftalen jo er udtryk for. Dette følger af almindelig aftaleretlig lit-teratur og
af retspraksis.

Fra nyere retspraksis kan nævnes U 2002.1224 H (Tango Jalousie)

[…].



/

10

Endelig kan man i relation til Aftalelovens § 36 bemærke, at idet Afta-
lerne er rene erhvervskontrakter, så har § 36 et snævert anvendelsesom-
råde.

[…] [D]en gældende ophavsretslov da Aftalerne blev indgået i 1993 [in-
deholdt] ikke […] en bestemmelse svarende til § 54 i den nugældende
ophavsretslov.

[…] [D]en dagældende lov [indeholdt] i stedet en række forskellige
snævre bestemmelser om udnyttelsespligt, nemlig §§ 32, 35 og 36. Disse
bestemmelser indebar ikke, som Advokat 2 også anførte det, og gan-ske
som det er tilfældet med § 54 i dag, en kontinuerlig pligt til at ud-nytte
værket i alle dets former, og på enhver tænkelig måde.

Yderligere og nok så afgørende bemærkes, at selv hvis EMI ikke måtte
have været medlem af KODA-Dramatik, da Aftalerne blev indgået i 1993,
og hvis et sådant medlemskab måtte have været nødvendigt for aktivt at
udnytte rettighederne til musikdramatiske opførelser efter da-tidens
lovgivning, ville EMI til hver en tid kunne have erhvervet et så-dant
medlemskab, hvis der måtte have opstået en mulighed for at ud-nytte
rettighederne på denne vis.

[…]

Det forhold, at EMI ikke måtte have været medlem af Koda-Dramatik i
1993 har således ingen indvirkning på Aftalernes fortolkning, endsige på
om der måtte være grundlag for at tilsidesætte Aftalerne i medfør af
Aftalelovens § 36.

[…]

[D]et [bestrides] ikke […] fra EMI’s side […], at der i dag er større po-
tentiale for udnyttelse af musik i musikteater, end tilfældet var det i 1993,
da Aftalerne blev indgået, men at dette ikke ændrer på, at anven-delse af
musik i teaterforstillinger var en kendt udnyttelsesform i 1993. Der har
således til alle tider indgået musik i teaterforstillinger, både musik skrevet
til lejligheden, og eksisterende musik. ”Jukebox musical” genren der især
blev udbredt i årene efter indgåelsen af Aftalerne i 1993 er således at
betragte som en naturlig iteration af en gammelkendt ud-nyttelsesform.”

Landsrettens begrundelse og resultat
Nyt anbringende
EMI Music Publishing Denmark A/S har i sit 2. procedureindlæg af 14. septem-
ber 2020 gjort gældende blandt andet, at KODA historisk ikke har betragtet, og til
en vis grad stadig ikke betragter, anvendelse af eksisterende musik i drama-tisk
sammenhæng som ”store rettigheder” , og at KODAs opfattelse, hvis den lægges
til grund, indebærer, at anvendelse af de omtvistede musikværker i dra-matiske
sammenhæng er at betragte som ”små rettigheder” .



/

11

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere Sagsøger 3, Appellant 3,
tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4 har efter parternes
afgivelse af procedureindlæg protesteret mod anbringendet.

Landsretten finder, at der er tale om et nyt anbringende, som ikke har været gjort
gældende i foregående instans. Det kan ikke anses for undskyldeligt, at
anbringendet ikke er fremsat tidligere, og det kan heller ikke antages, at EMI
Music Publishing Denmark A/S vil lide et uforholdsmæssigt tab, hvis der ikke
gives tilladelse til at fremsætte anbringendet. Landsretten finder endvidere, at
modparten som følge af anbringendets sene fremsættelse ikke har tilstrækkelig
mulighed for at varetage sine interesser. Af disse grunde tillader landsretten ik-ke,
at anbringendet fremsættes, jf. retsplejelovens § 383.

Skriftlige erklæringer
EMI Music Publishing Denmark A/S har med sit 2. procedureindlæg fremlagt to
erklæringer af 9. og 14. september 2020, afgivet henholdsvis af et tidligere
medlem af KODAs bestyrelse, Person 4, og af General Manager & Director of
Film, TV & Advertising på musikforlaget Sony/ATV Music Pu-blishing, Person 5.

Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere Sagsøger 3, Appellant 3,
tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4 har pro-testeret mod
fremlæggelsen af erklæringerne med henvisning til, at der er tale om sagkyndige
erklæringer, der er ensidigt indhentet efter sagens anlæg.

Landsretten bemærker, at de to erklæringer ikke omhandler sagens faktiske
omstændigheder, men indeholder udsagn af mere generel karakter om bl.a. praksis
og retsopfattelser i musikforlagsbranchen. Erklæringerne kan derfor ik-ke anses
som vidneerklæringer, jf. retsplejelovens § 297, men må anses for at ha-ve karakter
af sagkyndige erklæringer.

Erklæringerne er ensidigt indhentet af EMI Music Publishing Denmark A/S un-der
ankesagen med henblik på at skulle fremlægges som bevis i retssagen.

Da EMI Music Publishing Denmark A/S dermed ikke har iagttaget reglerne om
fremlæggelse af sagkyndige erklæringer, jf. retsplejelovens § 209 a og § 341 a,
finder landsretten, at erklæringerne ikke kan fremlægges i sagen.

Overdragelse af ophavsrettigheder
Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere Sagsøger 3, Appellant 3,
tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4 overdrog ved
forlagsaftaler af 18. november 1993 de eksklusive rettigheder for hele ver-den til
en række kompositioner, herunder kompositioner skrevet til gruppen Band, til EMI
Casadida Music Publishing ApS (nu: EMI Mu-sic Publishing Denmark A/S).



/

12

Aftalerne indebærer efter deres ordlyd overdragelse af ”den fulde og uind-
skrænkede ret til enhver forretningsmæssig udnyttelse af de pågældende kom-
positioner” , herunder eneretten til mekanisk eller elektronisk gengivelse, kopie-
ring og reproduktion samt offentlig fremførelse, og retten til enhver bearbejdel-se
af kompositionerne, herunder eneretten til at tilpasse eller arrangere værket. Det
fremgår af aftalerne, at opregningen af de overdragne enerettigheder og
udnyttelsesformer ikke er udtømmende.

Landsretten finder på denne baggrund, at der ved indgåelsen af aftalerne var
tilsigtet en fuldstændig overgang af samtlige rettigheder til de omhandlede
kompositioner, som også omfattede retten til at anvende kompositionerne i for-
bindelse med opførelse af musikdramatiske værker (af parterne benævnt ”store
rettigheder”).

Det forhold, at aftalerne ikke omtaler udnyttelse af kompositionerne i forbindel-se
med musikdramatiske værker og ikke udtrykkeligt regulerer spørgsmålet om
vederlag for en sådan udnyttelse, kan – henset til rettighedsoverdragelsens
ubegrænsede karakter – ikke føre til en anden vurdering.

Landsretten lægger efter bevisførelsen til grund, at parterne i forbindelse med
aftaleforhandlingerne og -indgåelsen ikke drøftede muligheden for at udnytte
kompositionerne i forbindelse med musikdramatiske værker, og at parterne på
aftaletidspunktet ikke forestillede sig, at en sådan mulighed kunne blive rele-vant.
Landsretten finder dog, at denne omstændighed ikke giver grundlag for at fortolke
rettighedsoverdragelsen indskrænkende. Landsretten lægger herved vægt på, at
opførelse af musikdramatiske værker, herunder operaer og musi-cals, var velkendt
på aftaletidspunktet, og at parterne dermed måtte kunne for-udse muligheden for,
at kompositionerne kunne anvendes i en sådan sammen-hæng. Landsretten lægger
tillige vægt på, at aftalen udtrykkelig omfatter retten til at bearbejde
kompositionerne, herunder ved at tilpasse eller arrangere dem. Landsretten lægger
endvidere vægt på, at Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere
Sagsøger 3, Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4's, tidligere Sagsøger
4 ideelle rettigheder til kompositionerne er sik-ret i kraft af aftalernes
bestemmelser om, at ændringer, der bevirker, at kompo-sitionerne får en anden
karakter, f.eks. nye arrangementer, kun kan ske i sam-råd med ophavsmanden, jf. i
den forbindelse også ophavsretslovens § 3.

Forlagsaftalerne er blevet til efter drøftelser mellem EMI Casadida Music Pu-
blishing ApS og Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere Sagsøger
3, Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4, der under
drøftelserne var repræsenteret af bandets manager Person 2. Person 2 har i en
erklæring af 4. september 2019 op-lyst, at aftalernes ordlyd blev indgående og
minutiøst diskuteret under drøftel-serne med EMI Casadida Music Publishing
ApS.



/

13

Aftalerne må herefter antages at hvile på en samlet afvejning, der er resultatet af
parternes overvejelser om forretningsmæssige risici og økonomiske forhold. På
denne baggrund tiltræder landsretten, at der ikke er grundlag for helt eller delvis at
tilsidesætte bestemmelserne om rettighedsoverdragelse i medfør af af-talelovens §
36.

Herefter, og da det af Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere
Sagsøger 3, Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4
i øvrigt anførte ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster lands-retten byrettens
dom.

Efter sagens udfald skal Appellant 1, tidligere Sagsøger 1, Appellant 2, tidligere
Sagsøger 3, Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant 4, tidligere Sagsøger 4
i sagsomkostninger for landsretten in solidum betale 25.000 kr. til EMI Music
Publishing Denmark A/S. Beløbet er til dækning af udgifter til advo-katbistand
ekskl. moms. Ud over sagens værdi er der ved fastsættelsen af belø-bet til advokat
taget hensyn til sagens omfang, og at sagen i landsretten har været behandlet på
skriftligt grundlag.

THI KENDES FOR RET:

Byrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for landsretten skal Appellant 1, tidligere Sagsøger 1,
Appellant 2, tidligere Sagsøger 3, Appellant 3, tidligere Sagsøger 2 og Appellant
4, tidligere Sagsøger 4 inden 14 dage in solidum betale 25.000 kr. til EMI Music
Publishing Denmark A/S. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.



/