Byrettens dom stadfæstet i sag om, hvorvidt der er tale om et sædvanligt entrepriseforhold eller som Skattemyndighederne har anskuet det som ”arbejdsudleje”, jf. KSL § 48 B j... Vis mere
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Civilsag — Almindelig civil sag
Sagsemner: Forvaltningsret;
Skat;

/

HØJESTERETS DOM
afsagt torsdag den 21. april 2022

Sag BS-13272/2021-HJR
(1. afdeling)

Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger A/S
(advokat Michael Amstrup)

mod

Skatteministeriet
(advokat Sune Riisgaard)

og

Sag BS-13273/2021-HJR

Appellant A/S 2 (tidl. Constructio A/S)
(advokat Michael Amstrup)

mod

Skatteministeriet
(advokat Sune Riisgaard)

I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 12. afdeling den 24. marts
2021 (BS-22200/2019-OLR og BS-22201/2019-OLR).

I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Vibeke Rønne,
Henrik Waaben, Michael Rekling og Jørgen Steen Sørensen.



/

2

Påstande
Parterne har gentaget deres påstande.

Supplerende sagsfremstilling
Der er for Højesteret fremlagt nye oplysninger om bl.a. ejendommene Adresse 2,
Adresse 8-Adresse 3 og Adresse 6, herunder indflytningsrapport, teg-
ningsmateriale og beskrivelse af indretningsopgave.

Supplerende forklaringer
Vidne 1 har supplerende forklaret bl.a., at når han skulle gøre en
ejendom præsentabel, kontaktede han de relevante håndværksfirmaer og gen-
nemgik de elementer, der skulle renoveres. De gennemgik ejendommens en-kelte
rum, hvor de f.eks. satte kryds på væggene og gennemgik de enkelte ele-menter
af istandsættelsen. Håndværksfirmaerne tog selv notater undervejs.
Fremgangsmåden gjorde det nemmere for alle parter. Dertil kom, at de ofte an-
vendte deres faste håndværksfirmaer, der i forvejen var bekendte med Person 1-
stilen. Derudover brugte de samme materialer og samme fremgangsmåde fra
ejendom til ejendom, hvilket også lettede processen.

Han foranledigede, at Appellant A/S 1 og Appellant A/S 2 indgik
entreprisekontrakter med de litauiske håndværksfirmaer. Det gjorde han både
fordi, det var god skik i samarbejdet, og fordi firmaerne fysisk var beliggende
længere væk. Det var derfor bedre at have en kontrakt. Han var ikke blevet bedt
om at indgå kontrakterne, men havde indgået lignende aftaler på tidligere
arbejdspladser. Det virkede naturligt at indgå entreprisekontrakterne med dem.

Når der blev indgået en entreprisekontrakt i forbindelse med et lejemål, blev
kontrakten lavet på baggrund af lejekontrakten med de enkelte lejere. De øvrige
renoveringer og istandsættelser på ejendommene blev aftalt på stedet med de
pågældende håndværksfirmaer, herunder hvordan arbejdet skulle udføres. I disse
tilfælde var det derfor ikke nødvendigt at skrive noget mere specifikt i en-
treprisekontrakterne. Han er uenig i landsrettens vurdering af, at der ikke altid
forelå en arbejdsbeskrivelse. Der forelå altid arbejdsbeskrivelser forud for en
entreprisekontrakt, men dog ikke nødvendigvis en skriftlig arbejdsbeskrivelse.

Der blev slutafregnet med entreprenørerne, når alle fejl og mangler var udbed-
ret, dvs. efter afleveringsforretningen og den afsluttende mangelsudbedring. Han
var ikke forpligtet til at betale før da og kunne holde pengene tilbage, ind-til
manglerne var udbedret. De har ikke haft tvister med hverken de litauiske el-ler
danske håndværksfirmaer. Såfremt de havde haft det, kunne man have an-lagt en
voldgiftssag mod håndværksfirmaerne, hvis det havde været nødven-digt.



/

3

Der blev ikke nødvendigvis gennemført en etårsgennemgang på ejendommene.
Det skyldes, at ejendommene var ejet af Person 1, og Person 1's viceværter kom
dagligt ved ejendommene, hvorved de fejl og mangler, der måtte være, blev ud-
bedret løbende. Han husker ikke, i hvilke ejendomme der er blevet afholdt en
etårsgennemgang.

Han er ikke enig i Skatteministeriets synspunkt om, at der skulle være tale om et
dybere samarbejdsforhold camoufleret som entreprise mellem Appellant A/S 1
og Appellant A/S 2 og entreprenørvirksomhederne. Han er uddannet
bygningskonstruktør og var ikke bekendt med reglerne om arbejdsudleje før
denne sag.

Supplerende retsgrundlag
Af forarbejderne til ændringen i 2012 af kildeskattelovens § 2, stk. 1, nr. 3, frem-
går udover, hvad der er anført i landsrettens dom, bl.a. (Folketingstidende 2011-
12, tillæg A, lovforslag nr. L 195, s. 18):

”Det er en konsekvens af forslaget, at danske arbejdsgivere i langt flere
situationer vil skulle indeholde A-skat efter de særlige regler, der knyt-
ter sig til arbejdsudleje. Efter de gældende regler skal den danske ar-
bejdsgiver ved opgørelsen af det beløb, der skal indeholdes A-skat af,
hos den udenlandske arbejdsgiver skaffe sig oplysninger om, hvor stor
en del af vederlaget, der skal anses for vederlag til den arbejdsudlejede
arbejdstager.

Hvis den danske arbejdsgiver ikke kan få oplyst, hvor stor en del af det
samlede vederlag, der viderebetales som løn til den arbejdsudlejede ar-
bejdstager, skal der som udgangspunkt efter de gældende regler inde-
holdes skat af det samlede vederlag.”

Anbringender
Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger A/S og Appellant A/S 2 har supplerende
anført navn-
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 

lig, at der efter Højesterets dom i UfR 2022.483 ikke foreligger arbejdsudleje i
tilfælde, hvor en dansk virksomhed på mere permanent basis har outsourcet en
arbejdsopgave til en selvstændig udenlandsk virksomhed. Dette er tilfældet i den
foreliggende sag. Hertil kommer, at det udførte byggearbejde ikke lå inden for de
danske virksomheders forretningsområde, idet forretningsområdet var at drive
udlejningsvirksomhed og ikke byggevirksomhed.

Skatteministeriet har supplerende anført navnlig, at der også efter Højesterets
dom i UfR 2022.483 er tale om arbejdsudleje. Arbejdet var en forudsætning for
Appellant A/S 1's, tidligere Sagsøger A/S og Appellant A/S 2's samlede
virksomhed. Her-til kommer, at Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger A/S og
Appellant A/S 2 efter indholdet af kontrakterne med de litauiske selskaber bar
den væsentligste del af ansvaret og den økonomiske risiko for det udførte
arbejde.



/

4

Højesterets begrundelse og resultat
Sagerne angår, om Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger A/S og Appellant A/S 2
skulle have indeholdt AM-bidrag og A-skat af vederlag til de litauiske kontrakt-
parter R.E. Bygg UAB og UAB Montage Eksperten for arbejde på de danske sel-
skabers ejendomme i 2015. Arbejdet bestod i f.eks. istandsættelse, malerarbejde,
tømrerarbejde og byggepladsrengøring.

Efter kildeskattelovens § 2, stk. 1, nr. 3, har personer, som ikke er omfattet af lo-
vens § 1, pligt til at svare indkomstskat, for så vidt de erhverver indkomst i form
af vederlag for personligt arbejde i forbindelse med at være stillet til rådig-hed
for at udføre arbejde for en virksomhed her i landet, når arbejdet udgør en
integreret del af virksomheden (arbejdsudleje).

Som anført i Højesterets dom af 29. november 2021 (UfR 2022.483) skal der
efter bestemmelsen foretages en samlet skatteretlig vurdering af, om det
pågældende arbejde er tilstrækkeligt udskilt fra den danske virksomhed, og
arbejdsudleje forudsætter ifølge dommen, at arbejdet er integreret i den danske
virksomhed på en sådan måde, at denne virksomhed i skatteretlig henseende kan
anses for den reelle arbejdsgiver i forhold til det udførte arbejde.

Som ligeledes anført i dommen skal der i den samlede vurdering lægges vægt på
karakteren af arbejdet og på, om det er den danske virksomhed eller den
udenlandske kontraktpart, der bærer den væsentligste del af ansvaret og den
økonomiske risiko for det udførte arbejde. Herudover kan det efter dommen –
afhængigt af de konkrete omstændigheder – være relevant at inddrage supple-
rende kriterier. Disse kriterier angår bl.a., hvem der har instruktionsbeføjelsen og
ansvaret for arbejdsstedet, hvem der stiller arbejdsredskaber og materiel til
rådighed, om den udenlandske kontraktpart direkte har afkrævet den danske
virksomhed vederlaget til de personer, som udfører arbejdet, og hvem der har de
forskellige ansættelsesretlige beføjelser.

Person 1 har for landsretten forklaret, at koncernen købte og udlejede ejendomme
og istandsatte efter behov, og at der hele tiden skulle vedligeholdes og renoveres.
Som anført af landsretten må det arbejde, som de litauiske arbej-dere udførte,
herefter anses for et naturligt led i Appellant A/S 1's, tidligere Sagsøger A/S og
Appellant A/S 2's drift. Af de grunde, som landsretten har anført vedrøren-de
bl.a. kontrakternes upræcise indhold og fraværet af tegninger og arbejds-
beskrivelser, finder Højesteret endvidere, at Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger
A/S og Appellant A/S 2 har båret den væsentligste del af ansvaret og den
økonomiske risiko for arbejdet. Det er i den forbindelse ikke for Højesteret
godtgjort, at der i videre omfang end antaget af landsretten har foreligget
tegninger og arbejdsbe-skrivelser som del af parternes aftalegrundlag eller er
afholdt afleveringsforret-ninger med deltagelse af de litauiske kontraktparter.



/

5

Under de anførte omstændigheder finder Højesteret, at det ikke er relevant at
inddrage de nævnte supplerende kriterier. Højesteret tiltræder herefter, at der
foreligger arbejdsudleje omfattet af kildeskattelovens § 2, stk. 1, nr. 3.

Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger A/S og Appellant A/S 2 var bekendt med
grundlaget for, at der var tale om arbejdsudleje, og har ikke haft føje til at tro, at
de ikke skulle indeholde AM-bidrag og A-skat. Højesteret tiltræder derfor også,
at sel-skaberne hæfter for de indeholdelsespligtige beløb, jf. kildeskattelovens §
69, stk. 1, og arbejdsmarkedsbidragslovens § 7.

Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret endvidere, at der
ikke skal ske hjemvisning af fastsættelsen af de nævnte beløb til behandling i
Skattestyrelsen.

Højesteret stadfæster herefter dommen.

THI KENDES FOR RET:

Landsrettens dom stadfæstes.

I sagsomkostninger for Højesteret skal Appellant A/S 1, tidligere Sagsøger A/S
og Appellant A/S 2 hver betale 75.000 kr. til Skatteministeriet.

De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne høje-
steretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.



/