Højesteret stadfæster landsrettens dom på fængsel i 6 måneder, idet våbenbesiddelsen ikke fandtes at være sket under særligt skærpende omstændigheder, men med rette henført under våbenlovens §... Vis mere
Ret: Højesteret (3. instans)
Faggruppe: Straffesag — Almindelig domsmandssag
Sagsemner: Formueforbrydelser;
Våben, eksplosiver og fyrværkeri;

/

Besiddelse af håndgranat uden detonator

Sag 45/2022

Dom afsagt den 15. september 2022

Generalauditøren
mod
T   

Besiddelse af håndgranat uden detonator var undtagelsesvis ikke sket under særligt
skærpende omstændigheder

T havde som soldat i forsvaret stjålet en håndgranatskal indeholdende 180 gram eksplosivstof og
en detonator, mens han var på øvelse. Han havde taget håndgranatskallen med hjem som en
souvenir og placeret den på en hylde i sit værelse. Detonatoren havde han straks gravet ned i
øvelsesområdet med henblik på bortskaffelse.   

I byretten blev T fundet skyldig i ”under særligt skærpende omstændigheder” at have været i
besiddelse af en håndgranat, som efter sin særdeles farlige karakter er egnet til at volde betydelig
skade, jf. straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 2, jf. stk. 4, 1. pkt. Byretten fastsatte straffen til
fængsel i 3 år og 6 måneder.

I landsretten blev våben besiddelsen alene anset for sket ”under skærpende omstændigheder” ,
og forholdet blev derfor henført under våbenloven. Landsretten nedsatte straffen til fængsel i 6
måneder.   

Sagen angik for Højesteret, om våbenbesiddelsen var omfattet af straffelovens § 192 a, stk. 1, nr.
2, eller om forholdet med rette var henført under våbenloven. Sagen angik endvidere
strafudmålingen.

Højesteret udtalte, at en håndgranat efter forarbejderne er et våben omfattet af straffelovens §
192 a, stk. 1, nr. 2, og at den omhandlede håndgranatskal uden detonator også måtte anses for
omfattet af bestemmelsen. Højesteret udtalte herefter, at besiddelse af våben omfattet af § 192 a,
stk. 1, nr. 2, som udgangspunkt må anses for sket under særligt skærpende omstændigheder, men
at dette udgangspunkt i helt særlige tilfælde kan fraviges, navnlig hvis der ikke er nærliggende
risiko for, at våbnet tilsigtet eller utilsigtet vil volde betydelig skade.   

Efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder fandt Højesteret, at våbenbesiddelsen ikke
var sket under særligt skærpende omstændigheder, og at forholdet derfor med rette var henført
under våbenloven. Højesteret lagde herved vægt på bl.a., at T ikke tidligere var straffet og ikke
havde nogen tilknytning til et kriminelt miljø, at han kun kortvarigt havde været i besiddelse af
en detonator, som han gravede ned med henblik på bortskaffelse, og at det fremgik af
forklaringen fra en ammunitionsrydningsbefalingsmand, at håndgranatskallen uden detonator
ikke i sig selv var farlig.

Højesteret fandt ikke tilstrækkeligt grundlag for at forhøje straffen og stadfæstede derfor
landsrettens dom.