# Úřední věstník C 100/2021

| | ISSN 1977-0863 |
| --- | --- |
| Úřední věstník
  Evropské unie | C 100 |
| | |
| České vydání | Informace a oznámení | Ročník 6423. března 2021 |

ISSN 1977-0863

Úřední věstník

Evropské unie

C 100

České vydání

Informace a oznámení

Ročník 6423. března 2021

---

| Obsah | Strana |
| --- | --- |
| | IV   Informace |
| | INFORMACE ORGÁNŮ, INSTITUCÍ A JINÝCH SUBJEKTŮ EVROPSKÉ UNIE |
| | Evropská komise |
| 2021/C 100/01 | Sdělení Komise — Pokyny pro hospodářské subjekty a orgány dozoru nad trhem týkající se praktického provádění článku 4 nařízení (EU) 2019/1020 o dozoru nad trhem a souladu výrobků s předpisy (
  1
  ) | 1 |
| 2021/C 100/02 | Sdělení Komise — Pokyny k uplatňování nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (
  1
  ) | 16 |
| 2021/C 100/03 | Sdělení Komise — Příručka k článkům 34–36 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) (
  1
  ) | 38 |

Obsah

Strana

IV   Informace

INFORMACE ORGÁNŮ, INSTITUCÍ A JINÝCH SUBJEKTŮ EVROPSKÉ UNIE

Evropská komise

2021/C 100/01

Sdělení Komise — Pokyny pro hospodářské subjekty a orgány dozoru nad trhem týkající se praktického provádění článku 4 nařízení (EU) 2019/1020 o dozoru nad trhem a souladu výrobků s předpisy (
  1
  )

1

1

2021/C 100/02

Sdělení Komise — Pokyny k uplatňování nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (
  1
  )

1

16

2021/C 100/03

Sdělení Komise — Příručka k článkům 34–36 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) (
  1
  )

1

38

---

| | |
| --- | --- |
| | (1)   Text s významem pro EHP. |

---

(1)   Text s významem pro EHP.

1

| CS | |
| --- | --- |

CS

---

IV Informace

INFORMACE ORGÁNŮ, INSTITUCÍ A JINÝCH SUBJEKTŮ EVROPSKÉ UNIE

Evropská komise

| 23.3.2021 | CS | Úřední věstník Evropské unie | C 100/1 |
| --- | --- | --- | --- |

23.3.2021

CS

Úřední věstník Evropské unie

C 100/1

---

SDĚLENÍ KOMISE

Pokyny pro hospodářské subjekty a orgány dozoru nad trhem týkající se praktického provádění článku 4 nařízení (EU) 2019/1020 o dozoru nad trhem a souladu výrobků s předpisy

(Text s významem pro EHP)

(2021/C 100/01)

1.   ÚVOD

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1020 o dozoru nad trhem a souladu výrobků s předpisy (1) (dále jen „nařízení“) zavádí komplexní rámec k ochraně spotřebitelů před nebezpečnými a nevyhovujícími výrobky a k poskytnutí rovných podmínek pro hospodářské subjekty.

Jednotný trh EU poskytuje hospodářským subjektům přístup ke spotřebitelům a ostatním koncovým uživatelům ve všech členských státech za předpokladu, že tyto subjekty a jejich výrobky splňují právní požadavky EU zaměřené na bezpečnost, vliv na životní prostředí a ostatní veřejné zájmy. Tyto požadavky musí ověřovat a vymáhat orgány dozoru nad trhem a orgány odpovědné za kontrolu výrobků vstupujících na trh Unie (2) (dále jen „pohraniční orgány“). To může být náročné, zejména u dálkového prodeje.

Nová pravidla pro dozor nad trhem a soulad výrobků by měla zajistit soulad s těmito požadavky. Pomáhají vytvářet rovné podmínky, tedy chránit podniky vyrábějící vyhovující výrobky před nekalou soutěží. Také chrání orgány dozoru nad trhem před vznikem nepřiměřených nákladů v rámci jejich vyšetřování.

Tyto pokyny se týkají uplatňování hlavního ustanovení nařízení: článek 4 o „úkolech hospodářských subjektů v souvislosti s výrobky, na které se vztahují některé harmonizační právní předpisy Unie“(viz oddíl 6). Článek 4 v podstatě vyžaduje, aby byl pro určité výrobky uvedené na trh EU k dispozici hospodářský subjekt v EU, který orgánům na požádání poskytne informace nebo podnikne určité kroky. To bude platit od 16. července 2021 (článek 44 nařízení).

Tyto pokyny poskytují informace o tom, jak by hospodářské subjekty měly článek 4 uplatňovat:

| — | oddíl 2 vysvětluje jeho oblast působnosti a to, který hospodářský subjekt by měl sloužit jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4 pro daný výrobek, |
| --- | --- |

—

oddíl 2 vysvětluje jeho oblast působnosti a to, který hospodářský subjekt by měl sloužit jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4 pro daný výrobek,

| — | oddíl 3 vysvětluje povinnosti hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 a |
| --- | --- |

—

oddíl 3 vysvětluje povinnosti hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 a

| — | oddíl 4 poskytuje více podrobností o praktickém uplatňování článku 4 podle typu hospodářského subjektu, který jedná jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4. |
| --- | --- |

—

oddíl 4 poskytuje více podrobností o praktickém uplatňování článku 4 podle typu hospodářského subjektu, který jedná jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4.

Jelikož cílem článku 4 je usnadnit práci orgánů dozoru nad trhem a pohraničních orgánů, uvádí oddíl 5, jak mohou orgány tento požadavek využít v praxi.

Pokyny jsou navrženy tak, aby pomohly hospodářským subjektům a orgánům a usnadnily jednotné uplatňování. Týkají se pouze provádění článku 4 a nevztahují se na právní předpisy EU týkající se výrobků, na něž se tento článek nevztahuje a podle nichž by bylo nutné uplatňovat podobné, i když v něčem odlišné požadavky (3). Vztahují se na požadavky v rámci harmonizačních právních předpisů EU, protože platí v den přijetí těchto pokynů. Komplexní pokyny o harmonizačních právních předpisech EU jsou k dispozici v „modré příručce“, na niž tyto pokyny odkazují (4). Komise bude tyto pokyny aktualizovat s ohledem na další legislativní vývoj v jiných oblastech, jako je například akt o digitálních službách (5).

Tento dokument slouží výhradně jako vodítko – právní účinek má pouze text samotného nařízení. Pokyny odrážejí názory Evropské komise a jako takové nejsou právně závazné. Závazný výklad právních předpisů EU spadá do výlučné pravomoci Soudního dvora Evropské unie. Názory zde uvedené nepředjímají postoj, který může Komise u Soudního dvora zaujmout. Ani Komise, ani nikdo jiný jednající jejím jménem není odpovědný za využití následujících informací, k němuž může dojít.

2.   OBLAST PUSOBNOSTI A UPLATNOVANI

2.1   Oblast působnosti

Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 se vyžaduje, pokud výrobek:

| — | spadá do působnosti jedné nebo více směrnic či nařízení uvedených v čl. 4 odst. 5 nebo jiných právních předpisů, které na článek 4 výslovně odkazují. Tyto „odvětvové právní předpisy“ se vztahují na bezpečnost hraček, elektrická zařízení, rádiová zařízení, elektromagnetickou kompatibilitu, omezení nebezpečných látek v elektrických a elektronických zařízeních, výrobky spojené se spotřebou energie („ekodesign“), plynové spotřebiče, stavební výrobky, strojní zařízení, venkovní zařízení („hluk ve venkovním prostoru“), zařízení určená k použití v prostředí s nebezpečím výbuchu (ATEX), tlaková zařízení, jednoduché tlakové nádoby, pyrotechnické výrobky, rekreační plavidla, měřicí přístroje, váhy s neautomatickou činností, osobní ochranné prostředky a bezpilotní systémy (6) („drony“) (7) a |
| --- | --- |

—

spadá do působnosti jedné nebo více směrnic či nařízení uvedených v čl. 4 odst. 5 nebo jiných právních předpisů, které na článek 4 výslovně odkazují. Tyto „odvětvové právní předpisy“ se vztahují na bezpečnost hraček, elektrická zařízení, rádiová zařízení, elektromagnetickou kompatibilitu, omezení nebezpečných látek v elektrických a elektronických zařízeních, výrobky spojené se spotřebou energie („ekodesign“), plynové spotřebiče, stavební výrobky, strojní zařízení, venkovní zařízení („hluk ve venkovním prostoru“), zařízení určená k použití v prostředí s nebezpečím výbuchu (ATEX), tlaková zařízení, jednoduché tlakové nádoby, pyrotechnické výrobky, rekreační plavidla, měřicí přístroje, váhy s neautomatickou činností, osobní ochranné prostředky a bezpilotní systémy (6) („drony“) (7) a

| — | je uveden na trh EU (8)
  – tj. je poprvé zpřístupněn (dodán k distribuci, spotřebě nebo použití na trhu EU v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu, nebo bezplatně) na trhu Unie (9)
  – dne 16. července 2021 nebo později (čl. 4 odst. 1 a článek 44 nařízení). Výrobky nabízené k prodeji on-line nebo jinými prostředky dálkového prodeje se považují za dodávané na trh, pokud je nabídka zaměřena na koncové uživatele v EU. Nabídka k prodeji je považována za zaměřenou na koncové uživatele v EU, pokud příslušný hospodářský subjekt jakýmkoli způsobem směřuje své činnosti do některého členského státu (článek 6 nařízení) (to se určuje u jednotlivých případů na základě relevantních faktorů, jako jsou zeměpisné oblasti, kam je možné zboží zaslat, jazyky použité v nabídce nebo při objednávce, prostředky platby atd. (10)). |
| --- | --- |

—

je uveden na trh EU (8)
  – tj. je poprvé zpřístupněn (dodán k distribuci, spotřebě nebo použití na trhu EU v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu, nebo bezplatně) na trhu Unie (9)
  – dne 16. července 2021 nebo později (čl. 4 odst. 1 a článek 44 nařízení). Výrobky nabízené k prodeji on-line nebo jinými prostředky dálkového prodeje se považují za dodávané na trh, pokud je nabídka zaměřena na koncové uživatele v EU. Nabídka k prodeji je považována za zaměřenou na koncové uživatele v EU, pokud příslušný hospodářský subjekt jakýmkoli způsobem směřuje své činnosti do některého členského státu (článek 6 nařízení) (to se určuje u jednotlivých případů na základě relevantních faktorů, jako jsou zeměpisné oblasti, kam je možné zboží zaslat, jazyky použité v nabídce nebo při objednávce, prostředky platby atd. (10)).

Hospodářský subjekt, který má v plánu na trh EU dne 16. července 2021 nebo později uvést výrobek, na nějž se vztahuje článek 4, musí nejdříve zajistit, že je v EU k dispozici hospodářský subjekt uvedený v článku 4. Tyto výrobky jinak nemohou být dne 16. července 2021 nebo později uvedeny na trh EU.

2.2   Stanovení hospodářského subjektu uvedeného v článku 4

Jako hospodářský subjekt podle článku 4 mohou jednat čtyři typy hospodářského subjektu:

| — | výrobce (11) usazený v EU, |
| --- | --- |

—

výrobce (11) usazený v EU,

| — | dovozce (12) (podle definice usazený v EU), pokud není výrobce usazen v Unii, |
| --- | --- |

—

dovozce (12) (podle definice usazený v EU), pokud není výrobce usazen v Unii,

| — | zplnomocněný zástupce (13) (podle definice usazený v EU), kterého výrobce písemně pověřil, aby jeho jménem plnil úkoly uvedené v čl. 4 odst. 3, |
| --- | --- |

—

zplnomocněný zástupce (13) (podle definice usazený v EU), kterého výrobce písemně pověřil, aby jeho jménem plnil úkoly uvedené v čl. 4 odst. 3,

| — | poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek (14) usazený v EU, pokud v Unii není usazen výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce. |
| --- | --- |

—

poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek (14) usazený v EU, pokud v Unii není usazen výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce.

Oddíl 4 obsahuje podrobnosti o roli těchto hospodářských subjektů v rámci odvětvových právních předpisů a tom, jak souvisí s jejich úkoly podle článku 4.

To, který hospodářský subjekt jedná jako hospodářský subjekt podle článku 4, závisí zejména na dodavatelském řetězci. Rámeček 1 poskytuje krátké pokyny a za ním následuje další vysvětlení.

Rámeček 1

Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 v různých dodavatelských řetězcích

| |
| --- |

Image 1

Krok 1: pokud výrobce (usazený či neusazený v EU) písemně pověřil zplnomocněného zástupce, aby plnil konkrétní úkoly podle článku 4, pak je tento zástupce hospodářským subjektem uvedeným v článku 4. V ostatních případech to závisí na dodavatelském řetězci.

Krok 2: výrobky od výrobců usazených v EU, které se prodávají on-line nebo v kamenných obchodech, na trh obecně uvádí výrobce z EU (15). U takových výrobků je hospodářským subjektem uvedeným v článku 4 tento výrobce z EU (pokud pro úkoly podle článku 4 nejmenoval zplnomocněného zástupce).

Krok 3: výrobky od výrobců usazených mimo EU, které se prodávají v kamenných obchodech v EU, na trh EU v zásadě uvádí dovozce (16). U takových výrobků je hospodářským subjektem uvedeným v článku 4 tento dovozce (pokud výrobce pro úkoly podle článku 4 nejmenoval zplnomocněného zástupce). Oddíl 4.2 vysvětluje, co se stane, pokud u stejného typu výrobku figuruje více dovozců.

Krok 4: u produktů od výrobců usazených mimo EU, které jsou nabízeny k prodeji on-line (nebo prostřednictvím jiného typu dálkového prodeje), může rovněž figurovat dovozce, který výrobek nabízí k prodeji on-line sám nebo jej prodává distributorovi, jenž prodej zajišťuje.

Krok 5: pokud není k dispozici dovozce, ale s výrobkem nakládá poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek usazený v EU, pak je hospodářským subjektem uvedeným v článku 4 poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek (pokud výrobce pro úkoly podle článku 4 nejmenoval zplnomocněného zástupce). Na rozdíl od dovozců a zplnomocněných zástupců nejsou poskytovatelé služeb kompletního vyřízení objednávek automaticky formálně propojeni s výrobcem, který jim umožňuje plnit úkoly hospodářského subjektu uvedeného v článku 4. Proto budou muset uzavřít dohody s hospodářskými subjekty, jimž poskytují služby kompletního vyřízení objednávek („klienti“), s cílem zajistit, aby nejdříve od klienta nebo přímo od výrobce obdrželi prostředky ke splnění svých povinností v roli hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 (viz oddíl 4.4).

Krok 6: pokud se výrobek zasílá ze země mimo EU přímo koncovému uživateli v EU a zplnomocněný zástupce byl písemně pověřen prováděním konkrétních úkolů podle článku 4, pak se jedná o hospodářský subjekt uvedený v článku 4. Pokud výrobce nejmenoval zplnomocněného zástupce, pak se výrobek nemůže nabízet k prodeji koncovým uživatelům v EU. Hospodářský subjekt, který má v plánu nabízet výrobek k prodeji (17) koncovým uživatelům v EU, musí zajistit, že výrobce pro daný výrobek jmenuje zplnomocněného zástupce (viz rámeček 2).

Rámeček 2

Perspektiva hospodářského subjektu usazeného mimo EU, který má v plánu nabízet výrobky k prodeji on-line spotřebitelům nebo jiným koncovým uživatelům v EU: Jak zajistím hospodářský subjekt uvedený v článku 4? (příklad)

| — | Nejdříve ověřte, že výrobky jsou určeny na trh EU a splňují požadavky právních předpisů EU. V případě pochybností se obraťte na výrobce. |
| --- | --- |

—

Nejdříve ověřte, že výrobky jsou určeny na trh EU a splňují požadavky právních předpisů EU. V případě pochybností se obraťte na výrobce.

| — | Pokud je vše v pořádku, ověřte si u výrobce, zda již pro tyto výrobky jmenoval zplnomocněného zástupce. |
| --- | --- |

—

Pokud je vše v pořádku, ověřte si u výrobce, zda již pro tyto výrobky jmenoval zplnomocněného zástupce.

| — | Pokud ano, ujistěte se, že jméno a kontaktní údaje zplnomocněného zástupce jsou uvedeny, jak je vyžadováno (viz oddíl 2.3). |
| --- | --- |

—

Pokud ano, ujistěte se, že jméno a kontaktní údaje zplnomocněného zástupce jsou uvedeny, jak je vyžadováno (viz oddíl 2.3).

| — | Pokud ne, prozkoumejte (ve spolupráci s výrobcem) tyto otázky:






  — | pokud máte v úmyslu nabízet výrobky k prodeji na on-line tržišti (viz oddíl 2.4), nabízí toto on-line tržiště zplnomocněného zástupce nebo služby kompletního vyřízení objednávek? |
| --- | --- | --- |

—

Pokud ne, prozkoumejte (ve spolupráci s výrobcem) tyto otázky:

—

pokud máte v úmyslu nabízet výrobky k prodeji na on-line tržišti (viz oddíl 2.4), nabízí toto on-line tržiště zplnomocněného zástupce nebo služby kompletního vyřízení objednávek?

| — | pokud již prodáváte výrobky, pro něž je vyžadován zplnomocněný zástupce v EU nebo podobný subjekt (např. kosmetické přípravky, zdravotnické prostředky a lodní výstroj), měl by tento subjekt zájem stát se zplnomocněným zástupcem pro vaše výrobky, na něž se vztahuje článek 4? |
| --- | --- |

—

pokud již prodáváte výrobky, pro něž je vyžadován zplnomocněný zástupce v EU nebo podobný subjekt (např. kosmetické přípravky, zdravotnické prostředky a lodní výstroj), měl by tento subjekt zájem stát se zplnomocněným zástupcem pro vaše výrobky, na něž se vztahuje článek 4?

| — | existují příslušná obchodní sdružení, která mají (nebo by mohla mít) přístup k informacím o stávajících zplnomocněných zástupcích (jako je počet výrobců produktů, na něž se vztahuje článek 4 a kteří již mohou mít zplnomocněného zástupce v EU)? |
| --- | --- |

—

existují příslušná obchodní sdružení, která mají (nebo by mohla mít) přístup k informacím o stávajících zplnomocněných zástupcích (jako je počet výrobců produktů, na něž se vztahuje článek 4 a kteří již mohou mít zplnomocněného zástupce v EU)?

| — | Pokud najdete potenciálního zplnomocněného zástupce, ujistěte se, že jej výrobce zplnomocní, aby mohl vykonávat požadované úkoly (viz oddíly 3 a 4.3). Poté se ujistěte, že jméno a kontaktní údaje zplnomocněného zástupce jsou uvedeny, jak je vyžadováno (viz oddíl 2.3). |
| --- | --- |

—

Pokud najdete potenciálního zplnomocněného zástupce, ujistěte se, že jej výrobce zplnomocní, aby mohl vykonávat požadované úkoly (viz oddíly 3 a 4.3). Poté se ujistěte, že jméno a kontaktní údaje zplnomocněného zástupce jsou uvedeny, jak je vyžadováno (viz oddíl 2.3).

| — | Pokud má poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek jednat jako hospodářský subjekt podle článku 4, přijměte praktická opatření, která zejména zajišťují, že poskytovatel pro dotčené výrobky obdrží prohlášení o shodě/vlastnostech. Poté se ujistěte, že jeho jméno a kontaktní údaje jsou uvedeny, jak je vyžadováno (viz oddíl 2.3). |
| --- | --- |

—

Pokud má poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek jednat jako hospodářský subjekt podle článku 4, přijměte praktická opatření, která zejména zajišťují, že poskytovatel pro dotčené výrobky obdrží prohlášení o shodě/vlastnostech. Poté se ujistěte, že jeho jméno a kontaktní údaje jsou uvedeny, jak je vyžadováno (viz oddíl 2.3).

2.3   Informace o hospodářském subjektu uvedeném v článku 4

Jméno (nebo registrovaný název společnosti / ochranná známka) a kontaktní údaje (včetně poštovní adresy) hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 musí být uvedeny na alespoň jedné z těchto možností (čl. 4 odst. 4 nařízení):

| — | výrobku, |
| --- | --- |

—

výrobku,

| — | jeho obalu, tj. prodejním obalu, |
| --- | --- |

—

jeho obalu, tj. prodejním obalu,

| — | na balíku, tj. balení určeném k usnadnění manipulace a dopravy, |
| --- | --- |

—

na balíku, tj. balení určeném k usnadnění manipulace a dopravy,

| — | průvodním dokladu, např. prohlášení o shodě/vlastnostech (18). |
| --- | --- |

—

průvodním dokladu, např. prohlášení o shodě/vlastnostech (18).

POZNÁMKA: Pokud je hospodářský subjekt uvedený v článku 4 výrobcem z EU nebo dovozcem, pak je tato informace obvykle vyžadována v rámci odvětvových právních předpisů (viz oddíl 4). Podle místa, kde jsou tyto informace uvedeny, mohou být tyto požadavky přísnější a je třeba je dodržovat.

Kromě poštovní adresy (obvykle tvořené ulicí / poštovní schránkou, číslem domu, poštovním směrovacím číslem a městem) je možné zadat internetovou adresu, ale není možné ji zadat namísto ní. K usnadnění rychlého kontaktu s příslušnými orgány je rovněž užitečné uvést e-mailovou adresu a/nebo telefonní číslo.

Je možné, že jména a kontaktní údaje více hospodářských subjektů jsou uvedeny na výrobku nebo jsou k němu přiloženy. I když není výslovně uveden požadavek, že by těmto údajům měly předcházet výrazy „manufactured by“, „imported by“, „represented by“ nebo „fulfilled by“, informace by neměly uvádět orgány dozoru nad trhem v omyl. V případech, kdy role subjektů nejsou určeny, je budou muset orgány určit samy. Každý hospodářský subjekt by měl být schopný svou roli doložit. Není zavedena povinnost překládat anglické výrazy „manufactured by“, „imported by“, „represented by“ a „fulfilled by“; tyto anglické výrazy se považují za snadno srozumitelné v celé EU.

Jméno a kontaktní údaje hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 musí být uvedeny, když na celním úřadu dojde k propuštění výrobku do volného oběhu (čl. 26 odst. 1 písm. d) nařízení). V případě, že je výrobek určen k propuštění do volného oběhu v EU a po jeho zaslání se neočekává další zpracování (19), pak se hospodářské subjekty mimo EU nabízející výrobky k prodeji ujistí, že jejich údaje jsou uvedeny výše popsaným způsobem a v případě potřeby je přidají (nebo je přidaly) před zasláním.

2.4   Výrobky prodávané na on-line tržištích

On-line tržiště je typem služby elektronického obchodu, kde více hospodářských subjektů nabízí výrobky k prodeji (20). Umožňuje hospodářským subjektům na jedné straně a koncovým uživatelů na druhé straně uzavírat transakce zahrnující prodej výrobků.

Článek 4 se vztahuje na výrobky prodávané na on-line tržištích.

On-line tržištím neukládá žádné zvláštní povinnosti, pokud poskytují pouze zprostředkovatelské služby prodejcům třetích stran a spadají do působnosti čl. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES (21). Za situace, kdy on-line tržiště zprostředkovává nabídku výrobku k prodeji, na nějž se vztahuje článek 4 a pro nějž není určen hospodářský subjekt podle článku 4, koncovým uživatelům v EU (22) a získá informace o protiprávním obsahu (např. prostřednictvím dostatečně přesné a přiměřeně odůvodněné zprávy od orgánu dozoru nad trhem), pak se on-line tržiště může spoléhat pouze na výjimku z odpovědnosti stanovenou v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31/ES, pokud po získání těchto informací ihned podnikne kroky k odstranění nebo znemožnění přístupu k dotčenému protiprávnímu obsahu.

Pokud je on-line tržiště rovněž výrobcem, dovozcem, zplnomocněným zástupcem nebo poskytovatelem služeb kompletního vyřízení objednávek, mohlo by se jednat o hospodářský subjekt uvedený v článku 4.

3.   ÚKOLY HOSPODARSKEHO SUBJEKTU UVEDENEHO V CLANKU 4

Tento oddíl kategorizuje a poskytuje pokyny týkající se povinností hospodářského subjektu uvedeného v článku 4. Tento hospodářský subjekt, zejména pokud se jedná o výrobce z EU nebo dovozce, již může mít povinnosti v rámci odvětvových právních předpisů (v závislosti na jejich klasifikaci), které se zcela nebo částečně vztahují na tyto povinnosti (viz oddíl 4).

Když se hospodářský subjekt uvedený v článku 4 ujímá svých funkcí nebo když je do jeho portfolia přidán nový výrobek, musí v souladu s čl. 4 odst. 3 písm. a) provést řadu úkolů:

| — | ověřit, že prohlášení o shodě/vlastnostech bylo vypracováno, a uchovat jej, jelikož veškeré odvětvové právní předpisy, na něž se článek 4 vztahuje, tato prohlášení vyžadují (23). Jak je uvedeno v právních předpisech, na něž se vztahuje článek 4, musí být uchovávány po dobu 10 let od uvedení výrobku na trh (24). Pokud se na výrobek vztahuje více než jeden legislativní akt, vypracuje se jedno prohlášení o shodě pro všechny použitelné akty společně (25) a |
| --- | --- |

—

ověřit, že prohlášení o shodě/vlastnostech bylo vypracováno, a uchovat jej, jelikož veškeré odvětvové právní předpisy, na něž se článek 4 vztahuje, tato prohlášení vyžadují (23). Jak je uvedeno v právních předpisech, na něž se vztahuje článek 4, musí být uchovávány po dobu 10 let od uvedení výrobku na trh (24). Pokud se na výrobek vztahuje více než jeden legislativní akt, vypracuje se jedno prohlášení o shodě pro všechny použitelné akty společně (25) a

| — | ověřit, že technická dokumentace byla vytvořena, (26) a zajistit, že je možné ji zpřístupnit orgánům dozoru nad trhem na požádání – pokud hospodářský subjekt uvedený v článku 4 dokumentaci sám neuchovává, pak to znamená ověřit, že dokumentace existuje, a získat od výrobce záruku, že ji na vyžádání poskytne buď hospodářskému subjektu uvedenému v článku 4, nebo přímo orgánům dozoru nad trhem (viz níže). |
| --- | --- |

—

ověřit, že technická dokumentace byla vytvořena, (26) a zajistit, že je možné ji zpřístupnit orgánům dozoru nad trhem na požádání – pokud hospodářský subjekt uvedený v článku 4 dokumentaci sám neuchovává, pak to znamená ověřit, že dokumentace existuje, a získat od výrobce záruku, že ji na vyžádání poskytne buď hospodářskému subjektu uvedenému v článku 4, nebo přímo orgánům dozoru nad trhem (viz níže).

Dále, v souladu s čl. 4 odst. 3 písm. c) a d), pokud má hospodářský subjekt uvedený v článku 4 důvod se domnívat, že výrobek představuje riziko, (27)pak musí:

| — | informovat příslušné orgány dozoru nad trhem. Měl by je informovat v každém členském státě, v němž je výrobek dostupný (28); rovněž je důležité informovat je o nápravném opatření, které bylo nebo bude přijato, a |
| --- | --- |

—

informovat příslušné orgány dozoru nad trhem. Měl by je informovat v každém členském státě, v němž je výrobek dostupný (28); rovněž je důležité informovat je o nápravném opatření, které bylo nebo bude přijato, a

| — | ujistit se, že nezbytné nápravné opatření je neprodleně přijato k nápravě jakéhokoli případu neplnění požadavků, nebo pokud to není možné, ke zmírnění rizik (viz níže). |
| --- | --- |

—

ujistit se, že nezbytné nápravné opatření je neprodleně přijato k nápravě jakéhokoli případu neplnění požadavků, nebo pokud to není možné, ke zmírnění rizik (viz níže).

Nakonec, v souladu s čl. 4 odst. 3 písm. a), b) a d) musí hospodářský subjekt uvedený v článku 4 podniknout určité kroky, pokud je o to požádán ze strany orgánu dozoru nad trhem:

| — | poskytnout tomuto orgánu prohlášení o shodě/vlastnostech, |
| --- | --- |

—

poskytnout tomuto orgánu prohlášení o shodě/vlastnostech,

| — | poskytnout orgánu technickou dokumentaci, nebo pokud hospodářský subjekt uvedený v článku 4 tuto dokumentaci neuchovává, zajistit, aby technická dokumentace byla orgánu poskytnuta (zejména ze strany výrobce), |
| --- | --- |

—

poskytnout orgánu technickou dokumentaci, nebo pokud hospodářský subjekt uvedený v článku 4 tuto dokumentaci neuchovává, zajistit, aby technická dokumentace byla orgánu poskytnuta (zejména ze strany výrobce),

| — | poskytnout další informace a dokumentaci nezbytné k prokázání shody výrobku (sem mohou spadat např. certifikáty a rozhodnutí od oznámeného subjektu) v jazyce, kterému tento orgán může snadno rozumět (to bude projednáno s daným orgánem – může se jednat o jazyk, kterým není národní jazyk), |
| --- | --- |

—

poskytnout další informace a dokumentaci nezbytné k prokázání shody výrobku (sem mohou spadat např. certifikáty a rozhodnutí od oznámeného subjektu) v jazyce, kterému tento orgán může snadno rozumět (to bude projednáno s daným orgánem – může se jednat o jazyk, kterým není národní jazyk),

| — | spolupracovat s orgánem. Vyžadované kroky budou záviset na požadavku ze strany orgánu, který musí být v souladu se zásadou proporcionality (čl. 14 odst. 2 nařízení), a |
| --- | --- |

—

spolupracovat s orgánem. Vyžadované kroky budou záviset na požadavku ze strany orgánu, který musí být v souladu se zásadou proporcionality (čl. 14 odst. 2 nařízení), a

| — | ujistit se, že nezbytné nápravné opatření je neprodleně přijato k nápravě jakéhokoli případu neplnění harmonizačních právních předpisů EU, jež se vztahují na dotčený výrobek, nebo pokud to není možné, ke zmírnění rizik, která výrobek představuje. Opatření by mohlo zahrnovat uvedení výrobku v soulad nebo případně jeho stažení z trhu či oběhu (29). Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 nemusí přijmout nápravné opatření nebo zmírnit riziko sám, pokud hospodářský subjekt nemá v rámci odvětvových právních předpisů povinnost tak činit, ale musí zajistit, aby opatření bylo přijato, např. požádáním výrobce o odpověď na žádost a ověřením, že opravdu odpověděl. |
| --- | --- |

—

ujistit se, že nezbytné nápravné opatření je neprodleně přijato k nápravě jakéhokoli případu neplnění harmonizačních právních předpisů EU, jež se vztahují na dotčený výrobek, nebo pokud to není možné, ke zmírnění rizik, která výrobek představuje. Opatření by mohlo zahrnovat uvedení výrobku v soulad nebo případně jeho stažení z trhu či oběhu (29). Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 nemusí přijmout nápravné opatření nebo zmírnit riziko sám, pokud hospodářský subjekt nemá v rámci odvětvových právních předpisů povinnost tak činit, ale musí zajistit, aby opatření bylo přijato, např. požádáním výrobce o odpověď na žádost a ověřením, že opravdu odpověděl.

Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 by měl jednat v přiměřené lhůtě nebo ve lhůtě stanovené orgány dozoru nad trhem. Měl by poskytnout prohlášení o shodě/vlastnostech bez prodlení a další dokumenty v přiměřené lhůtě (30).

Pokud hospodářský subjekt uvedený v článku 4 zjistí, že nemůže splnit jeden nebo více ze svých úkolů vzhledem k problému ve vztahu k výrobci (31) (např. výrobce neodpovídá na žádost), pak by dalším vhodným krokem bylo výrobci připomenout jeho povinnosti v rámci právních předpisů EU. Pokud problém přetrvává, pak by logickým důsledkem bylo přijmout nezbytná opatření k tomu, aby přestal být hospodářským subjektem podle článku 4 pro dotčené výrobky, a to na základě toho, že nemůže vykonávat své úkoly podle článku 4. Jinými slovy v případě:

| — | dovozce – by již nemohl uvádět výrobky na trh, |
| --- | --- |

—

dovozce – by již nemohl uvádět výrobky na trh,

| — | zplnomocněného zástupce – mohl by zkusit ukončit svůj vztah s výrobcem, |
| --- | --- |

—

zplnomocněného zástupce – mohl by zkusit ukončit svůj vztah s výrobcem,

| — | poskytovatele služeb kompletního vyřízení objednávek – již by nemohl nakládat s výrobky, tzn. nemohl by je odesílat koncovým uživatelům. |
| --- | --- |

—

poskytovatele služeb kompletního vyřízení objednávek – již by nemohl nakládat s výrobky, tzn. nemohl by je odesílat koncovým uživatelům.

Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 může být postihován (32), pokud neplní své úkoly podle článku 4. Veškeré sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující (čl. 41 odst. 2 nařízení). Výrobce je nadále odpovědný za soulad výrobku s odvětvovými právními předpisy a (jako ostatní subjekty v dodavatelském řetězci) zachová si veškeré právní povinnosti, které má s ohledem na výrobky, záruky, odpovědnost za vadné výrobky atd. Článek 4 neukládá dodatečné právní povinnosti vůči spotřebitelům nebo jiným koncovým uživatelům.

4.   PRAKTICKE DUSLEDKY PRO HOSPODARSKE SUBJEKTY

Úkoly hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 (jak je popsáno v článku 4) jsou stejné bez ohledu na to, který typ hospodářského subjektu je vykonává, ale rozsah, v němž se překrývají s ostatními úkoly hospodářského subjektu v rámci odvětvových právních předpisů, se liší. Platí všechny „povinnosti podle článku 4“ bez ohledu na to, co odvětvové právní předpisy od dotyčného hospodářského subjektu vyžadují. Existují určité odvětvové rozdíly, ale většina právních předpisů úzce sleduje vzorová ustanovení o povinnostech hospodářských subjektů (33). Tento oddíl zdůrazňuje rozdíly, které ovlivňují uplatňování článku 4.

4.1   Výrobci usazení v EU

Výrobcem je fyzická nebo právnická osoba uvádějící na trh pod svým jménem nebo ochrannou známkou výrobek, který vyrábí, nebo který si nechává navrhnout nebo vyrobit (článek 3 nařízení) (34). Je-li výrobce usazen v EU, jedná se v zásadě o hospodářský subjekt uvedený v článku 4, pokud pro zvláštní úkoly podle článku 4 nejmenoval zplnomocněného zástupce.

Výrobci usazení v EU již mají v rámci odvětvových právních předpisů povinnosti, které se obecně překrývají s povinnostmi podle čl. 4 odst. 3 a jdou nad jejich rámec. Výjimku představuje to, že na rozdíl od článku 4 od nich právní předpisy EU o hluku ve venkovním prostoru, strojních zařízeních a ekodesignu výslovně nepožadují, aby informovali orgány dozoru nad trhem, pokud mají důvod se domnívat, že výrobek, na nějž se tyto právní předpisy vztahují, představuje riziko. Výrobci usazení v EU, kteří jsou hospodářským subjektem podle článku 4, tak nicméně budou muset činit u výrobků, na něž se tyto legislativní akty vztahují.

Většina odvětvových právních předpisů vyžaduje, aby na výrobku byly uvedeny jméno či ochranná známka a adresa výrobce, avšak:

| — | u některých odvětví mohou být tyto informace za určitých okolností uvedeny na balení nebo v průvodním dokladu, |
| --- | --- |

—

u některých odvětví mohou být tyto informace za určitých okolností uvedeny na balení nebo v průvodním dokladu,

| — | právní předpisy o ekodesignu takové požadavky neobsahují, |
| --- | --- |

—

právní předpisy o ekodesignu takové požadavky neobsahují,

| — | právní předpisy o hluku ve venkovním prostoru a strojních zařízeních namísto toho vyžadují, aby jméno a adresa byly uvedeny v prohlášení o shodě (35) (nebo v prohlášení o zabudování v případě neúplného strojního zařízení (36)) a aby prohlášení bylo přiloženo k výrobku (37). |
| --- | --- |

—

právní předpisy o hluku ve venkovním prostoru a strojních zařízeních namísto toho vyžadují, aby jméno a adresa byly uvedeny v prohlášení o shodě (35) (nebo v prohlášení o zabudování v případě neúplného strojního zařízení (36)) a aby prohlášení bylo přiloženo k výrobku (37).

Z tohoto důvodu platí, že ve výjimečném případě, kdy se na výrobek vztahují právní předpisy o ekodesignu, ale nevztahují se na něj další odvětvové právní předpisy, na něž se vztahuje článek 4, znění článku 4 vyžaduje, aby výrobci usazení v EU, kteří jsou hospodářským subjektem podle článku 4, přijali dodatečné opatření k uvedení svého jména a kontaktních údajů.

4.2   Dovozci

Dovozcem je fyzická nebo právnická osoba usazená v EU, která uvádí na trh EU výrobek ze třetí země (článek 3 nařízení). Je-li dovozce usazený v EU, jedná se v zásadě o hospodářský subjekt uvedený v článku 4, pokud výrobce pro zvláštní úkoly podle článku 4 nejmenoval zplnomocněného zástupce.

Odvětvové právní předpisy obecně ukládají dovozci povinnosti, které se překrývají s povinnostmi stanovenými v čl. 4 odst. 3 a jdou nad jejich rámec (38). Výjimku opět představuje to, že na rozdíl od článku 4 právní předpisy EU o hluku ve venkovním prostoru, strojních zařízeních a ekodesignu od dovozců výslovně nepožadují, aby informovali orgány dozoru nad trhem, pokud mají důvod se domnívat, že výrobek, na nějž se tyto právní předpisy vztahují, představuje riziko. Dovozci výrobků spadajících pod tyto právní předpisy, kteří jsou hospodářským subjektem podle článku 4, tak nicméně budou muset činit u výrobků, na něž se tyto legislativní akty vztahují.

Odvětvová ustanovení o uvádění jména a kontaktních údajů dovozce na výrobku nebo s ním jsou převážně stejná jako pro výrobce (viz výše). Z toho důvodu vyžaduje znění článku 4 pouze ve výjimečných případech, aby dovozce, který je hospodářským subjektem uvedeným v článku 4, přijal dodatečné opatření k uvedení svého jména a kontaktních údajů.

Pokud více dovozců nakládá se stejným druhem výrobku, pak je každý z nich hospodářským subjektem uvedeným v článku 4 pro jednotky, které umístil na trh EU, a bude muset zajistit, aby se jeho jméno objevilo na těchto jednotkách nebo s nimi, jak je vyžadováno. Tak je tomu již podle odvětvových právních předpisů, kde pro stejný druh výrobku existuje více dovozců. Jednotlivý výrobek by proto měl v zásadě nést pouze jméno příslušného dovozce.

4.3   Zplnomocnění zástupci

Zplnomocněným zástupcem je fyzická nebo právnická osoba usazená v EU, která byla písemně pověřena výrobcem, aby jednala jeho jménem při plnění konkrétních úkolů souvisejících s povinnostmi výrobce podle příslušných harmonizačních právních předpisů Unie nebo podle požadavků nařízení (EU) 2019/1020 (článek 3 nařízení). Pokud výrobce chce, aby zplnomocněný zástupce jednal jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4, pak musí zajistit, aby mandát obsahoval všechny úkoly uvedené v čl. 4 odst. 3. Zplnomocněný zástupce musí mít k dispozici vhodné prostředky k plnění svých úkolů (čl. 5 odst. 3 nařízení).

Odvětvové právní předpisy často umožňují jmenování zplnomocněného zástupce (39). Je-li tato možnost využita, pak obecně vyžaduje, aby byl zástupce pověřen k výkonu alespoň těchto úkolů:

| — | uchovávat prohlášení o shodě/vlastnostech a technickou dokumentaci pro potřeby vnitrostátních orgánů dozoru nad trhem po určitou dobu (obecně deset let v případě odvětvových právních předpisů, na něž se vztahuje článek 4), |
| --- | --- |

—

uchovávat prohlášení o shodě/vlastnostech a technickou dokumentaci pro potřeby vnitrostátních orgánů dozoru nad trhem po určitou dobu (obecně deset let v případě odvětvových právních předpisů, na něž se vztahuje článek 4),

| — | předkládat příslušnému vnitrostátnímu orgánu po jeho odůvodněné žádosti všechny informace a dokumentaci nezbytné k prokázání shody výrobku a |
| --- | --- |

—

předkládat příslušnému vnitrostátnímu orgánu po jeho odůvodněné žádosti všechny informace a dokumentaci nezbytné k prokázání shody výrobku a

| — | spolupracovat s příslušnými vnitrostátními orgány na jejich žádost na opatřeních k vyloučení rizika vyvolaného výrobky (40), na které se vztahuje jeho pověření. |
| --- | --- |

—

spolupracovat s příslušnými vnitrostátními orgány na jejich žádost na opatřeních k vyloučení rizika vyvolaného výrobky (40), na které se vztahuje jeho pověření.

Výjimky z tohoto pravidla lze nalézt v právních předpisech o hluku ve venkovním prostoru, strojních zařízeních a ekodesignu, v jejichž rámci má zplnomocněný zástupce jiné úkoly, jež jsou bližší úkolům výrobce.

Pokud výrobce jmenoval zplnomocněného zástupce v rámci odvětvových právních předpisů a chce, aby jednal jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4, bude proto muset přezkoumat jeho pověření s cílem zajistit, že obsahuje všechny úkoly uvedené v čl. 4 odst. 3. Zejména bude možná muset přidat úkoly, jež budou muset být plněny, pokud bude zástupce mít důvod se domnívat, že výrobek představuje riziko.

Podobně platí, že pokud výrobce plánuje jmenovat zplnomocněného zástupce s cílem usnadnit dodržování článku 4 a pokud chce zplnomocněného zástupce jmenovat v rámci odvětvových právních předpisů, pak bude muset ověřit, zda odvětvové právní předpisy neobsahují dodatečné úkoly k těm, jež vyžaduje článek 4.

Kromě úkolů uvedených v čl. 4 odst. 3 musí zplnomocněný zástupce na požádání orgánu dozoru nad trhem rovněž poskytnout kopii svého pověření v jazyce EU, který určí dotyčný orgán (čl. 5 odst. 2 nařízení).

Právní předpisy o hluku ve venkovním prostoru, strojních zařízeních a stavebních výrobcích vyžadují, aby jméno a kontaktní údaje zplnomocněného zástupce byly uvedeny na prohlášení o shodě/vlastnostech (41), které musí být k těmto výrobkům přiloženo (42). V mnoha jiných odvětvích právní předpisy vyžadují, aby výrobce uvedl kontaktní adresu na výrobku nebo je k němu přiložil, tato adresa může patřit zplnomocněnému zástupci. Pokud jméno a kontaktní údaje zplnomocněného zástupce, který je hospodářským subjektem uvedeným v článku 4, ještě nejsou uvedeny na výrobku nebo k němu nejsou přiloženy, pak by se měl hospodářský subjekt uvádějící výrobek na trh EU ujistit, že tyto údaje jsou přidány podle požadavků (aby byl proces bezproblémovější, mohl by výrobce požádat o systematický přístup).

4.4   Poskytovatelé služeb kompletního vyřízení objednávek usazení v EU

Poskytovatelem služeb kompletního vyřízení objednávek je fyzická nebo právnická osoba, která v rámci obchodní činnosti nabízí alespoň dvě z těchto služeb, aniž by byla vlastníkem dotčených výrobků:

| — | skladování, |
| --- | --- |

—

skladování,

| — | balení, |
| --- | --- |

—

balení,

| — | adresování a |
| --- | --- |

—

adresování a

| — | rozesílání. |
| --- | --- |

—

rozesílání.

Mezi tyto služby nepatří poštovní služby (43), služby dodávání balíků (44) nebo jiné poštovní služby či služby nákladní dopravy (článek 3 nařízení).

Poskytovatelé služeb kompletního vyřízení objednávek obvykle skladují výrobky v EU, aby mohly být rychle dodány spotřebitelům v EU nebo jiným koncovým uživatelům poté, co byly objednány on-line. Proto poskytují služby jiným hospodářským subjektům. Po přijetí objednávky výrobek zabalí (pokud ještě není řádně zabalený k přepravě), připojí k němu dodací adresu a odešlou jej, buď jej předají poštovní, balíkové nebo přepravní službě, nebo jej doručí sami.

Pro služby kompletního vyřízení objednávek existuje široká řada provozních scénářů, avšak jak je zde popsáno, tyto scénáře jdou nad rámec scénářů poskytovatelů poštovních/balíkových služeb (tj. výběr a třídění, přeprava a dodávání balíků). Pokud fyzická či právnická osoba nabízí služby kompletního vyřízení objednávek i poštovní/balíkové služby či služby nákladní dopravy, pak by článek 4 mohl být významný pouze s ohledem na výrobky zpracovávané prostřednictvím jejích služeb kompletního vyřízení objednávek.

Poskytovatelé služeb kompletního vyřízení objednávek usazení v EU jsou hospodářským subjektem podle článku 4 pro výrobky, které zpracovávají, v případě, že u těchto výrobků není k dispozici výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce v EU. Před udělením souhlasu s poskytováním služeb kompletního vyřízení objednávek u výrobku, na nějž se vztahuje článek 4, by proto měli u svého klienta ověřit, zda je pro daný výrobek již k dispozici jeden z ostatních typů hospodářského subjektu v EU. Pokud ne, budou tito poskytovatelé hospodářským subjektem uvedeným v článku 4.

Odvětvové právní předpisy se na poskytovatele služeb kompletního vyřízení objednávek nevztahují. Pokud jednají jako hospodářský subjekt podle článku 4, budou proto muset se svými klienty uzavřít dohody s cílem zajistit, aby před schválením o poskytnutí služeb obdrželi od klienta nebo přímo od výrobce prostředky k plnění povinností, zejména:

| — | prohlášení o shodě/vlastnostech dotčených výrobků a |
| --- | --- |

—

prohlášení o shodě/vlastnostech dotčených výrobků a

| — | záruky spolupráce, které jim pomohou provádět jiné úkoly, k nimž patří:






  — | poskytování technické dokumentace a |
| --- | --- | --- |

—

záruky spolupráce, které jim pomohou provádět jiné úkoly, k nimž patří:

—

poskytování technické dokumentace a

| — | přijímání nápravných opatření, pokud je orgány vyžadují. |
| --- | --- |

—

přijímání nápravných opatření, pokud je orgány vyžadují.

Klient by se měl ujistit, že jméno a kontaktní údaje poskytovatele služeb jsou uvedeny na výrobku nebo jsou k němu přiloženy, pokud je výrobce ještě neuvedl. Klient je může uvést sám nebo může uvedením někoho pověřit předtím, než celní orgány výrobek propustí do volného oběhu (viz oddíl 2.3).

Stejně jako je tomu u dovozců, může u daného druhu výrobku existovat více poskytovatelů služeb kompletního vyřízení objednávek. Každý z nich je hospodářským subjektem podle článku 4 a bude muset uvést své jméno a kontaktní údaje na jednotkách, s nimiž nakládá, nebo je k nim přiložit.

Výrobce může poskytovatele služeb kompletního vyřízení objednávek jmenovat jako svého zplnomocněného zástupce. V těchto případech jsou namísto toho důležité ty části těchto pokynů, které se týkají zplnomocněných zástupců.

Rámeček 3

Jsem poskytovatelem služeb kompletního vyřízení objednávek v EU – co mám na starost? (příklad)

| Do praktického seznamu úkolů patří tyto činnosti:






  — | informujte stávající i potenciální klienty o tom, že výrobky, na něž se vztahuje článek 4 a které prodávají, musí být spojeny s hospodářským subjektem uvedeným v článku 4. Odkažte je na článek 4 a tyto pokyny, |
| --- | --- |

Do praktického seznamu úkolů patří tyto činnosti:

—

informujte stávající i potenciální klienty o tom, že výrobky, na něž se vztahuje článek 4 a které prodávají, musí být spojeny s hospodářským subjektem uvedeným v článku 4. Odkažte je na článek 4 a tyto pokyny,

| — | oznamte klientům, že hospodářským subjektem podle článku 4 budete vy, pokud není k dispozici výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce usazený v EU (nebo pokud si to nepřejete, jasně to uveďte a naznačte, že pro tyto výrobky nemohou využívat vaše služby kompletního vyřízení objednávek, pokud není k dispozici výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce z EU), |
| --- | --- |

—

oznamte klientům, že hospodářským subjektem podle článku 4 budete vy, pokud není k dispozici výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce usazený v EU (nebo pokud si to nepřejete, jasně to uveďte a naznačte, že pro tyto výrobky nemohou využívat vaše služby kompletního vyřízení objednávek, pokud není k dispozici výrobce, dovozce nebo zplnomocněný zástupce z EU),

| — | pokud klienti chtějí, abyste jednali jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4, ověřte si, zda již tuto roli vykonáváte pro stejný druh výrobku pro jiného klienta – pokud ano, pak již máte všechno, co potřebujete, pokud ne, rozhodněte se, do jaké míry si zajistíte vše, co potřebujete, a do jaké míry chcete, aby to za vás učinil klient, |
| --- | --- |

—

pokud klienti chtějí, abyste jednali jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4, ověřte si, zda již tuto roli vykonáváte pro stejný druh výrobku pro jiného klienta – pokud ano, pak již máte všechno, co potřebujete, pokud ne, rozhodněte se, do jaké míry si zajistíte vše, co potřebujete, a do jaké míry chcete, aby to za vás učinil klient,

| — | řekněte klientům, kteří chtějí, abyste jednali jako hospodářský subjekt podle článku 4, co budou muset udělat předtím, než budou moci využívat vaše služby kompletního vyřízení objednávek, např. poskytnout kontaktní údaje výrobce, prohlášení o shodě/vlastnostech atd., |
| --- | --- |

—

řekněte klientům, kteří chtějí, abyste jednali jako hospodářský subjekt podle článku 4, co budou muset udělat předtím, než budou moci využívat vaše služby kompletního vyřízení objednávek, např. poskytnout kontaktní údaje výrobce, prohlášení o shodě/vlastnostech atd.,

| — | jakmile budou vyřízeny všechny kroky k tomu, abyste mohli jednat jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4, informujte klienty, aby mohli začít nabízet výrobky k prodeji. |
| --- | --- |

—

jakmile budou vyřízeny všechny kroky k tomu, abyste mohli jednat jako hospodářský subjekt uvedený v článku 4, informujte klienty, aby mohli začít nabízet výrobky k prodeji.

5.   DOZOR NAD TRHEM A KONTROLY VÝROBKU, KTERE VSTUPUJI NA TRH EU

5.1   Dozor nad trhem

Orgány dozoru nad trhem musí provádět v přiměřeném rozsahu vhodné kontroly vlastností výrobků (čl. 11 odst. 3 nařízení). Při rozhodování o tom, jaké kontroly provádět, u jakých typů výrobků a v jakém rozsahu, musí orgány uplatňovat přístup založený na rizicích (tamtéž), který je navržený tak, aby bylo dosaženo co nejvyššího dopadu na trh.

Po rozhodnutí o tom, jaké výrobky zkontrolují, si mohou vyžádat dokumentaci o shodě. Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 jim pomáhá získat tyto informace usnadněním jejich kontaktu a spolupráce s výrobcem. Orgány dozoru nad trhem mohou hospodářský subjekt uvedený v článku 4 kontaktovat přímo, i pokud je usazený v jiném členském státě (45). Měly by upřesnit typ dokumentů, které potřebují, a typ výrobků, pro něž je potřebují.

V případě prodeje on-line nebo jiného dálkového prodeje, u něhož orgány dozoru nad trhem chtějí zkontrolovat dokumentaci o shodě bez kontroly výrobku nebo před ní, nemusí mít k dispozici jméno a kontaktní údaje hospodářského subjektu uvedeného v článku 4. V takových případech mohou kontaktovat hospodářský subjekt (podle definice v článku 3 nařízení), který nabízí výrobek k prodeji, aby si tyto informace vyžádal (46).

Hospodářský subjekt uvedený v článku 4 bude sloužit jako kontakt k řešení otázek či problémů, které jdou nad rámec dokumentace (čl. 4 odst. 3 písm. d) nařízení). V takových případech by orgány měly jasně uvést, co od něj očekávají.

Orgány dozoru nad trhem by mohly kontaktovat hospodářský subjekt uvedený v článku 4 ohledně záležitosti, která je důležitá pro výrobce, o jehož výrobky se jedná, avšak nespadá konkrétně do oblasti působnosti článku 4, tj. záležitosti, jež se týká právních předpisů nebo výrobků, na něž se článek 4 nevztahuje. Ačkoli znění článku 4 tyto požadavky výslovně neuvádí, je hospodářský subjekt uvedený v článku 4 vybízen k usnadnění kontaktů mezi orgány a výrobci pro tyto účely.

5.2   Kontroly výrobků, které vstupují na trh EU

Pohraniční orgány mají povinnost kontrolovat výrobky vstupující do EU. Činí tak na základě analýzy rizik. Při provádění fyzických kontrol výrobků, na něž se vztahuje článek 4, se doporučuje ověřit, zda jsou jméno a kontaktní údaje hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 uvedeny na výrobku, obalu, balíku nebo v průvodním dokladu (čl. 4 odst. 4 nařízení). Pokud tomu tak není nebo pokud mají důvod se domnívat, že produkt z nějakého jiného důvodu není v souladu s článkem 4 (47), měly by pozastavit propuštění do volného oběhu, informovat orgány dozoru nad trhem (článek 26 nařízení) a vyčkat na jejich reakci.

5.3   Nedodržení článku 4

Vzhledem k tomu, že cílem článku 4 je především usnadnit kontroly dokladů o shodě, je nepřítomnost jména a kontaktních údajů hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 problematická, jelikož brání dozoru nad trhem. Jedná se také o známku toho, že výrobek nemusí být určen pro trh EU a/nebo nemusí splňovat pravidla EU.

Pokud orgány dozoru nad trhem v průběhu svého vyšetřování zjistí, že jméno a kontaktní údaje hospodářského subjektu uvedeného v článku 4 chybí, pak by měly od příslušného hospodářského subjektu vyžadovat (48) přijetí nápravných opatření. Rovněž mají pravomoc ukládat sankce (čl. 14 odst. 4 písm. i) nařízení).

Totéž platí, pokud jsou jméno a kontaktní údaje hospodářského subjektu podle článku 4 uvedeny na výrobku nebo jsou k němu přiloženy, ale orgány v rámci vyšetřování zjistí, že tyto údaje jsou falešné, protože např. adresa neexistuje nebo tento subjekt neexistuje na dané adrese.

Požadavek na uvedení jména a kontaktních údajů hospodářského subjektu podle článku 4 není zamýšlen jako hlavní cíl vyšetřování. Orgány dozoru nad trhem by však v této oblasti mohly přijmout zvláštní opatření v rámci zvyšování informovanosti o něm, případně prostřednictvím celounijních společných opatření.

Jak bylo zmíněno v oddíle 3, hospodářský subjekt uvedený v článku 4 může být postihován, pokud nedodržuje své povinnosti a zejména pokud nespolupracuje (čl. 41 odst. 1 nařízení). Veškeré sankce musí být účinné, přiměřené a odrazující (čl. 41 odst. 2 nařízení).

6.   TEXT USTANOVENI

| Článek 4
  Úkoly hospodářských subjektů v souvislosti s výrobky, na které se vztahují některé harmonizační právní předpisy Unie

  1.   Bez ohledu na jakékoli povinnosti stanovené v příslušných harmonizačních právních předpisech Unie lze výrobek, na který se vztahují právní předpisy uvedené v odstavci 5, uvést na trh pouze v případě, že existuje hospodářský subjekt usazený v Unii, který ve vztahu k tomuto výrobku odpovídá za plnění úkolů stanovených v odstavci 3.


  2.   Pro účely tohoto článku se hospodářským subjektem uvedeným v odstavci 1 rozumí:






  a) | výrobce usazený v Unii; |
| --- | --- |

Článek 4

Úkoly hospodářských subjektů v souvislosti s výrobky, na které se vztahují některé harmonizační právní předpisy Unie

1.   Bez ohledu na jakékoli povinnosti stanovené v příslušných harmonizačních právních předpisech Unie lze výrobek, na který se vztahují právní předpisy uvedené v odstavci 5, uvést na trh pouze v případě, že existuje hospodářský subjekt usazený v Unii, který ve vztahu k tomuto výrobku odpovídá za plnění úkolů stanovených v odstavci 3.

2.   Pro účely tohoto článku se hospodářským subjektem uvedeným v odstavci 1 rozumí:

a)

výrobce usazený v Unii;

| b) | dovozce, pokud není výrobce usazen v Unii; |
| --- | --- |

b)

dovozce, pokud není výrobce usazen v Unii;

| c) | zplnomocněný zástupce, kterého výrobce písemně pověřil, aby jeho jménem plnil úkoly uvedené v odstavci 3; |
| --- | --- |

c)

zplnomocněný zástupce, kterého výrobce písemně pověřil, aby jeho jménem plnil úkoly uvedené v odstavci 3;

| d) | poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek usazený v Unii u výrobků, se kterými nakládá, jestliže žádný jiný hospodářský subjekt uvedený v písmenech a), b) a c) není usazen v Unii. |
| --- | --- |

d)

poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek usazený v Unii u výrobků, se kterými nakládá, jestliže žádný jiný hospodářský subjekt uvedený v písmenech a), b) a c) není usazen v Unii.

3.   Aniž jsou dotčeny jakékoli povinnosti hospodářských subjektů podle příslušných harmonizačních právních předpisů Unie, plní hospodářský subjekt uvedený v odstavci 1 následující úkoly:

| a) | pokud harmonizační právní předpisy Unie, které se na výrobek vztahují, vyžadují EU prohlášení o shodě nebo prohlášení o vlastnostech a technickou dokumentaci, ověřuje, že EU prohlášení o shodě nebo prohlášení o vlastnostech a technická dokumentace byly vypracovány, uchovává toto prohlášení o shodě nebo prohlášení o vlastnostech, aby byly k dispozici orgánům dozoru nad trhem po dobu stanovenou uvedenými právními předpisy, a zajistí, aby mohla být technická dokumentace zpřístupněna těmto orgánům na jejich žádost; |
| --- | --- |

a)

pokud harmonizační právní předpisy Unie, které se na výrobek vztahují, vyžadují EU prohlášení o shodě nebo prohlášení o vlastnostech a technickou dokumentaci, ověřuje, že EU prohlášení o shodě nebo prohlášení o vlastnostech a technická dokumentace byly vypracovány, uchovává toto prohlášení o shodě nebo prohlášení o vlastnostech, aby byly k dispozici orgánům dozoru nad trhem po dobu stanovenou uvedenými právními předpisy, a zajistí, aby mohla být technická dokumentace zpřístupněna těmto orgánům na jejich žádost;

| b) | na základě odůvodněné žádosti orgánu dozoru nad trhem poskytuje tomuto orgánu všechny informace a dokumentaci nezbytné k prokázání shody výrobku v jazyce, kterému tento orgán může snadno rozumět; |
| --- | --- |

b)

na základě odůvodněné žádosti orgánu dozoru nad trhem poskytuje tomuto orgánu všechny informace a dokumentaci nezbytné k prokázání shody výrobku v jazyce, kterému tento orgán může snadno rozumět;

| c) | pokud má důvod se domnívat, že určitý výrobek představuje riziko, informuje o tom orgány dozoru nad trhem; |
| --- | --- |

c)

pokud má důvod se domnívat, že určitý výrobek představuje riziko, informuje o tom orgány dozoru nad trhem;

| d) | spolupracuje s orgány dozoru nad trhem, mimo jiné na základě odůvodněné žádosti se ujistí, že jsou přijata okamžitá nezbytná nápravná opatření k nápravě jakéhokoli případu neplnění požadavků stanovených v harmonizačních právních předpisech Unie vztahujících se na daný výrobek, nebo pokud to není možné, ke zmírnění rizik, která daný výrobek představuje, a to na vyžádání orgánů dozoru nad trhem nebo z vlastního podnětu, pokud se hospodářský subjekt uvedený v odstavci 1 domnívá, nebo má důvod se domnívat, že daný výrobek představuje riziko. |
| --- | --- |

d)

spolupracuje s orgány dozoru nad trhem, mimo jiné na základě odůvodněné žádosti se ujistí, že jsou přijata okamžitá nezbytná nápravná opatření k nápravě jakéhokoli případu neplnění požadavků stanovených v harmonizačních právních předpisech Unie vztahujících se na daný výrobek, nebo pokud to není možné, ke zmírnění rizik, která daný výrobek představuje, a to na vyžádání orgánů dozoru nad trhem nebo z vlastního podnětu, pokud se hospodářský subjekt uvedený v odstavci 1 domnívá, nebo má důvod se domnívat, že daný výrobek představuje riziko.

4.   Aniž jsou dotčeny příslušné povinnosti hospodářských subjektů podle příslušných harmonizačních právních předpisů Unie, musí být na výrobku nebo na jeho obalu, na balíku či v průvodním dokladu uvedeny jméno hospodářského subjektu uvedeného v odstavci 1, jeho zapsaný obchodní název nebo zapsaná ochranná známka a jeho kontaktní údaje, včetně poštovní adresy.

5.   Tento článek se použije pouze na výrobky, na které se vztahují nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 305/2011, (EU) 2016/425 a (EU) 2016/426 a směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/14/ES, 2006/42/ES, 2009/48/ES, 2009/125/ES, 2011/65/EU, 2013/29/EU, 2013/53/EU, 2014/29/EU, 2014/30/EU, 2014/31/EU, 2014/32/EU, 2014/34/EU, 2014/35/EU, 2014/53/EU a 2014/68/EU.

---

(1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/1020 ze dne 20. června 2019 o dozoru nad trhem a souladu výrobků s předpisy a o změně směrnice 2004/42/ES a nařízení (ES) č. 765/2008 a (EU) č. 305/2011 (Úř. věst. L 169, 25.6.2019, s. 1).

1

(2)  Tj. všechny orgány určené členskými státy podle čl. 25 odst. 1 nařízení.

2

(3)  Např. směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/90/EU ze dne 23. července 2014 o lodní výstroji a o zrušení směrnice Rady 96/98/ES (Úř. věst. L 257, 28.8.2014, s. 146), která ve svém článku 13 vyžaduje, aby výrobci, kteří se nenacházejí v EU, pověřili zplnomocněného zástupce, a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1223/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o kosmetických přípravcích (Úř. věst. L 342, 22.12.2009, s. 59), které ve svém článku 4 vyžaduje určení odpovědné osoby v EU. Na ně se nevztahuje článek 4 nebo tyto pokyny.

3

(4)  Sdělení Komise – „Modrá příručka“ k provádění pravidel EU pro výrobky 2016 (Úř. věst. C 272, 26.7.2016, s. 1) nebo na ni navazující dokument.

4

„Modrá příručka“ k provádění pravidel EU pro výrobky 2016

(5)  Návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o jednotném trhu digitálních služeb (akt o digitálních službách) a o změně směrnice 2000/31/ES (COM(2020)825 ze dne 15. prosince 2020).

5

(6)  Jak je uvedeno v čl. 5 odst. 3 nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2019/945 ze dne 12. března 2019 o bezpilotních systémech a o provozovatelích bezpilotních systémů ze třetích zemí (Úř. věst. L 152, 11.6.2019, s. 1).

6

(7)  Informace o tom, které směrnice nebo nařízení se mohou na daný výrobek vztahovat, jsou dostupné na portále Vaše Evropa; https://europa.eu/youreurope/business/product/product-rules-specifications/index_cs.htm.

7

(8)  Územní působnost je možné rozšířit, např. jakmile bude nařízení zahrnuto do příloh Dohody o Evropském hospodářském prostoru, bude zahrnovat Island, Lichtenštejnsko a Norsko.

8

(9)  Viz definice 1 a 2 v článku 3 nařízení.

9

(10)  15. bod odůvodnění nařízení. Další podrobnosti o uvádění na trh (např. týkající se načasování, včetně pro výrobky, jejichž výroba nebyla v době nabídky ještě dokončena, a výrobky pro veletrhy) jsou uvedeny v „modré příručce“.

10

(11)  Podle čl. 3 odst. 8 nařízení je výrobcem „fyzická nebo právnická osoba uvádějící na trh pod svým jménem nebo ochrannou známkou výrobek, který vyrábí, nebo který si nechává navrhnout nebo vyrobit“.

11

(12)  Podle čl. 3 odst. 9 nařízení je dovozcem „fyzická nebo právnická osoba usazená v Unii, která uvádí na trh Unie výrobek ze třetí země“.

12

(13)  Podle čl. 3 odst. 12 nařízení je zplnomocněným zástupcem „fyzická nebo právnická osoba usazená v Unii, která byla písemně pověřena výrobcem, aby jednala jeho jménem při plnění konkrétních úkolů souvisejících s povinnostmi výrobce podle příslušných harmonizačních právních předpisů Unie nebo podle požadavků tohoto nařízení“.

13

(14)  Podle čl. 3 odst. 11 nařízení je poskytovatelem služeb kompletního vyřízení objednávek „fyzická nebo právnická osoba, která v rámci obchodní činnosti nabízí alespoň dvě z těchto služeb: skladování, balení, adresování a rozesílání, aniž by byla vlastníkem dotčených výrobků, s vyloučením poštovních služeb ve smyslu čl. 2 bodu 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES, služeb dodávání balíků ve smyslu čl. 2 bodu 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/644 a jakýchkoli jiných poštovních služeb nebo služeb nákladní dopravy“.

14

(15)  Výrobcem je podle článku 3 nařízení „fyzická nebo právnická osoba uvádějící na trh pod svým jménem nebo ochrannou známkou výrobek, který vyrábí, nebo který si nechává navrhnout nebo vyrobit“. Dovozce je definován jako „fyzická nebo právnická osoba usazená v Unii, která uvádí na trh Unie výrobek ze třetí země“. To znamená, že pokud je výrobek vyráběn mimo EU, ale společnost usazená v EU jej uvádí na trh pod svým jménem či ochrannou známkou, pak je tato společnost považována za výrobce. Pokud tento výrobce uvede výrobek na trh EU, i když je samotný dovoz prováděn jinou společností, pak se nejedná o dovozce ve smyslu nařízení.

15

(16)  S výjimkou případů, kdy k výrobě dochází v EU, ale výrobce není usazen v EU. V takovém případě není k dispozici výrobce v EU ani dovozce, proto mohou být hospodářským subjektem uvedeným v článku 4 pouze zplnomocněný zástupce nebo poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek.

16

(17)  Nezaměňovat se subjektem, který pouze hostuje nabídku k prodeji on-line, informace o těchto subjektech jsou uvedeny v oddíle 2.4.

17

(18)  Poznámka v (elektronickém) celním prohlášení nepostačuje, protože toto prohlášení není fyzicky přiloženo k výrobku.

18

(19)  53. bod odůvodnění nařízení připomíná, že články 220, 254, 256, 257 a 258 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (Úř. věst. L 269, 10.10.2013, s. 1), stanoví, že výrobky vstupující na trh EU, které vyžadují další zpracování k tomu, aby se dostaly do souladu s příslušnými harmonizačními právními předpisy EU, musí být propuštěny do použitelného celního režimu, který takové zpracování ze strany dovozce umožní.

19

(20)  Ustanovení čl. 4 odst. 1 písm. f) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 524/2013 ze dne 21. května 2013 o řešení spotřebitelských sporů on-line a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (nařízení o řešení spotřebitelských sporů on-line) (Úř. věst. L 165, 18.6.2013, s. 1) definuje „internetové tržiště“ takto: „poskytovatel služeb ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) umožňující spotřebitelům a obchodníkům uzavírat kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytování služeb uzavírané on-line, na jeho internetových stránkách“.

20

poskytovatel služeb ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) umožňující spotřebitelům a obchodníkům uzavírat kupní smlouvy nebo smlouvy o poskytování služeb uzavírané on-line, na jeho internetových stránkách

(21)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (Úř. věst. L 178, 17.7.2000, s. 1.)

21

(22)  To spadá do „protiprávní činnosti nebo informací“ podle čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/31/ES, protože je to v souladu s článkem 4 nařízení.

22

(23)  Prohlášení o vlastnostech pro stavební výrobky; prohlášení o shodě pro ostatní.

23

(24)  Právní předpisy o hluku ve venkovním prostoru, strojních zařízeních a ekodesignu uvádějí deset let od posledního data výroby.

24

(25)  Článek 5 rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady č. 768/2008/ES ze dne 9. července 2008 o společném rámci pro uvádění výrobků na trh a o zrušení rozhodnutí Rady 93/465/EHS (Úř. věst. L 218, 13.8.2008, s. 82).

25

(26)  Veškeré právní předpisy, na něž se článek 4 vztahuje, vyžadují, aby výrobce vypracoval technickou dokumentaci.

26

(27)  Znění čl. 3 odst. 19 nařízení definuje „výrobek představující riziko“ jako „výrobek, který by mohl nepříznivě ovlivnit zdraví a bezpečnost osob obecně, zdraví a bezpečnost na pracovišti, ochranu spotřebitelů, životní prostředí, veřejnou bezpečnost a jiné veřejné zájmy chráněné příslušnými harmonizačními právními předpisy Unie nad míru považovanou za důvodnou a přijatelnou vzhledem k jeho určenému účelu nebo za běžných nebo rozumně předvídatelných podmínek použití dotčeného výrobku, včetně životnosti a případně požadavků na jeho uvedení do provozu, instalaci a údržbu“.

27

(28)  Kontaktní údaje jsou k dispozici na: https://ec.europa.eu/growth/single-market/goods/building-blocks/market-surveillance/organisation_en.

28

(29)  Tyto možnosti jsou ve většině odvětvových právních předpisů konkrétně uvedeny pro výrobce a dovozce; další možná nápravná opatření jsou uvedena v článku 16 nařízení.

29

(30)  Některé odvětvové právní předpisy (např. o bezpečnosti hraček a ekodesignu) obsahují podrobnější ustanovení o lhůtách, v jejichž rámci mají určité hospodářské subjekty orgánům dozoru nad trhem poskytnout určité dokumenty. Ty nadále platí.

30

(31)  Nebo pokud je poskytovatel služeb kompletního vyřízení objednávek omezován problémem se svým klientem nebo mezi klientem a výrobcem.

31

(32)  Ustanovení čl. 41 odst. 1 nařízení vyžaduje od členských států stanovení pravidel o sankcích v souvislosti s tímto a určitými dalšími ustanoveními nařízení.

32

(33)  Jak je stanoveno v rozhodnutí č. 768/2008/ES, „modrá příručka“ poskytuje další pokyny o povinnostech hospodářských subjektů.

33

(34)  Některé odvětvové právní předpisy obsahují jinou definici výrobce. Zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/125/ES ze dne 21. října 2009 o stanovení rámce pro určení požadavků na ekodesign výrobků spojených se spotřebou energie (Úř. věst. L 285, 31.10.2009, s. 10) vynechává část „nebo který si nechává navrhnout nebo vyrobit“.

34

(35)  Příloha II směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/14/ES ze dne 8. května 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se emisí hluku zařízení, která jsou určena k použití ve venkovním prostoru, do okolního prostředí (Úř. věst. L 162, 3.7.2000, s. 1), a část 1 oddíl A bod 1 přílohy II směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/42/ES ze dne 17. května 2006 o strojních zařízeních a o změně směrnice 95/16/ES (Úř. věst. L 157, 9.6.2006, s. 24).

35

(36)  Část 1 oddíl B bod 1 přílohy II směrnice 2006/42/ES.

36

(37)  Ustanovení čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/14/ES a čl. 5 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/42/ES.

37

(38)  Právní předpisy EU o hluku ve venkovním prostoru (čl. 4 odst. 2 směrnice 2000/14/ES) a strojních zařízeních (čl. 2 písm. i) směrnice 2006/42/ES) nepoužívají výraz „dovozce“, ale odkazují na „každou [další] osobu, která uvádí [výrobek] na trh“.

38

(39)  S výjimkou pyrotechnických výrobků. Na základě článků 4 a 5 nařízení může být ale zplnomocněný zástupce jmenován pro pyrotechnické výrobky, v takovém případě budou jeho úkoly ty, které jsou uvedeny v článku 4.

39

(40)  V případě právních předpisů o omezení nebezpečných látek v elektrických a elektronických zařízeních na opatřeních k zajištění souladu (čl. 8 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/65/EU ze dne 8. června 2011 o omezení používání některých nebezpečných látek v elektrických a elektronických zařízeních (Úř. věst. L 174, 1.7.2011, s. 88)) a v případě právních předpisů o dronech na opatřeních k odstranění neshody nebo bezpečnostních rizik (čl. 7 odst. 2 písm. c) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2019/945 ze dne 12. března 2019 o bezpilotních systémech a o provozovatelích bezpilotních systémů ze třetích zemí (Úř. věst. L 152, 11.6.2019, s. 1).

40

(41)  Příloha II směrnice 2000/14/ES, část 1 oddíl A bod 1 přílohy II směrnice 2006/42/ES a příloha III nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 305/2011 ze dne 9. března 2011, kterým se stanoví harmonizované podmínky pro uvádění stavebních výrobků na trh a kterým se zrušuje směrnice Rady 89/106/EHS (Úř. věst. L 88, 4.4.2011, s. 5).

41

(42)  Ustanovení čl. 4 odst. 1 směrnice 2000/14/ES, čl. 5 odst. 1 písm. e) směrnice 2006/42/ES a článek 7 nařízení (EU) č. 305/2011.

42

(43)  Jak je uvedeno v čl. 2 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby (Úř. věst. L 15, 21.1.1998, s. 14).

43

(44)  Jak je uvedeno v čl. 2 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/644 ze dne 18. dubna 2018 o službách přeshraničního dodávání balíků (Úř. věst. L 112, 2.5.2018, s. 19).

44

(45)  Pokud je to pro orgán dozoru nad trhem obtížné, může požádat o pomoc orgán v daném členském státě prostřednictvím postupů a za podmínek stanovených v kapitole VI nařízení.

45

(46)  V souladu s čl. 7 odst. 1 nařízení mají hospodářské subjekty (podle definice v článku 3) za povinnost spolupracovat s orgány dozoru nad trhem na určitých opatřeních. 24. bod odůvodnění nařízení uvádí, že k tomu patří, pokud to orgány požadují, poskytování kontaktních informací hospodářských subjektů,jež mají určité úkoly v souvislosti s výrobky, na které se vztahují některé harmonizační právní předpisy Unie, pokud tyto informace mají.

46

(47)  Například pokud jsou jméno a kontaktní údaje hospodářského subjektu podle článku 4 uvedeny na výrobku nebo jsou k němu přiloženy, ale orgány v rámci kontroly zjistí, že tyto údaje jsou falešné, protože např. adresa neexistuje nebo tento subjekt neexistuje na dané adrese.

47

(48)  Obvykle se jedná o výrobce (pokud výrobce například nezamýšlel uvést výrobky na trh EU, ale jiný hospodářský subjekt tak přesto učinil). To bude možné pouze v případě, že výrobce lze identifikovat a zjistit jeho kontaktní údaje.

48

---

| 23.3.2021 | CS | Úřední věstník Evropské unie | C 100/16 |
| --- | --- | --- | --- |

23.3.2021

CS

Úřední věstník Evropské unie

C 100/16

---

SDĚLENÍ KOMISE

Pokyny k uplatňování nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě

(Text s významem pro EHP)

(2021/C 100/02)

OBSAH

| 1. | ÚVOD | 18 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | OBLAST PŮSOBNOSTI NAŘÍZENÍ (ČLÁNEK 2 NAŘÍZENÍ) | 18 |
| --- | --- | --- |

2.

| 2.1 | Zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě | 19 |
| --- | --- | --- |

2.1

| 2.1.1 | Zboží | 19 |
| --- | --- | --- |

2.1.1

| 2.1.2 | Uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě | 19 |
| --- | --- | --- |

2.1.2

| 2.2 | „Správní rozhodnutí“ podle nařízení | 19 |
| --- | --- | --- |

2.2

| 2.2.1 | Co je „správní rozhodnutí“? | 19 |
| --- | --- | --- |

2.2.1

| 2.2.2 | První kritérium: vnitrostátní technické pravidlo – základ pro správní rozhodnutí | 20 |
| --- | --- | --- |

2.2.2

| 2.2.3 | Druhé kritérium: přímým nebo nepřímým účinkem správního rozhodnutí je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení | 21 |
| --- | --- | --- |

2.2.3

| 2.2.4 | Vnitrostátní technická pravidla a postupy předchozího schvalování | 22 |
| --- | --- | --- |

2.2.4

| 2.2.5 | Některé případy, na které se nařízení (EU) 2019/515 nevztahuje | 23 |
| --- | --- | --- |

2.2.5

| 3. | JAK FUNGUJE VZÁJEMNÉ UZNÁVÁNÍ PODLE NAŘÍZENÍ? | 23 |
| --- | --- | --- |

3.

| 3.1 | Uvedení zboží v souladu s právními předpisy na trh v členském státě původu | 23 |
| --- | --- | --- |

3.1

| 3.2 | Prodej zboží v jiném členském státě | 23 |
| --- | --- | --- |

3.2

| 3.3 | Informace o posuzování | 23 |
| --- | --- | --- |

3.3

| 3.4 | „Prohlášení pro vzájemné uznávání“ (článek 4 nařízení) | 23 |
| --- | --- | --- |

3.4

| 3.4.1 | Obsah a struktura prohlášení | 25 |
| --- | --- | --- |

3.4.1

| 3.4.2 | Jazyk prohlášení | 26 |
| --- | --- | --- |

3.4.2

| 3.4.3 | Kdo může prohlášení vypracovat? | 26 |
| --- | --- | --- |

3.4.3

| 3.4.4 | Co se stane, je-li prohlášení vyplněno pouze částečně? | 26 |
| --- | --- | --- |

3.4.4

| 3.4.5 | Jak a kdy lze prohlášení použít? | 27 |
| --- | --- | --- |

3.4.5

| 3.4.6 | Jak předkládat dokumenty | 27 |
| --- | --- | --- |

3.4.6

| 3.5 | Posuzování zboží příslušným orgánem (čl. 5 odst. 1 nařízení) | 27 |
| --- | --- | --- |

3.5

| 3.5.1 | Důvody legitimního veřejného zájmu | 28 |
| --- | --- | --- |

3.5.1

| 3.5.2 | Zásada proporcionality | 28 |
| --- | --- | --- |

3.5.2

| 3.6 | Dočasné pozastavení přístupu na trh (článek 6 nařízení) | 30 |
| --- | --- | --- |

3.6

| 3.7 | Správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 až 13 nařízení) | 31 |
| --- | --- | --- |

3.7

| 3.8 | Oznámení Komisi a ostatním členským státům | 31 |
| --- | --- | --- |

3.8

| 3.9 | Právní prostředky ochrany proti správnímu rozhodnutí | 32 |
| --- | --- | --- |

3.9

| 3.10 | Co je síť SOLVIT | 32 |
| --- | --- | --- |

3.10

| 3.11 | Síť SOLVIT a postup řešení problémů podle článku 8 nařízení | 33 |
| --- | --- | --- |

3.11

| 3.12 | Stanovisko Komise v rámci postupu řešení problémů podle článku 8 nařízení | 34 |
| --- | --- | --- |

3.12

| 3.13 | Úloha kontaktních míst pro výrobky (článek 9 nařízení) | 34 |
| --- | --- | --- |

3.13

| 3.14 | Správní spolupráce (článek 10 nařízení) | 35 |
| --- | --- | --- |

3.14

| 4. | PŘEDCHOZÍ POSOUZENÍ VNITROSTÁTNÍCH TECHNICKÝCH PRAVIDEL – SMĚRNICE (EU) 2015/1535 A DOLOŽKA JEDNOTNÉHO TRHU | 36 |
| --- | --- | --- |

4.

| 5. | VZTAH MEZI NAŘÍZENÍM (EU) 2019/515 A SMĚRNICÍ 2001/95/ES | 37 |
| --- | --- | --- |

5.

| 5.1 | Opatření týkající se výrobků, které představují riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů | 37 |
| --- | --- | --- |

5.1

| 5.2 | Opatření týkající se spotřebních výrobků, které představují jiná rizika | 37 |
| --- | --- | --- |

5.2

1.   ÚVOD

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (1) (dále jen „nařízení“) je účinné od 19. dubna 2020 a nahradilo nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 (2). Cílem nařízení je posílit fungování jednotného trhu zlepšením uplatňování zásady vzájemného uznávání a odstraněním neodůvodněných překážek obchodu (čl. 1 odst. 1 nařízení).

Účelem těchto pokynů je pomoci podnikům a příslušným vnitrostátním orgánům při uplatňování nařízení (3). Právní účinek má pouze samotný text nařízení. Je třeba si uvědomit, že výklad právních předpisů EU spadá do výlučné pravomoci Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr EU“).

Zásada vzájemného uznávání vyplývá z judikatury Soudního dvora EU k článkům 34 a 36 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“). Nařízení pak stanoví pravidla a postupy týkající se uplatňování této zásady v jednotlivých případech (čl. 1 odst. 2 nařízení).

Články 34 a 36 SFEU se uplatní, pokud neexistuje harmonizovaná úprava EU vztahující se na zboží nebo některé aspekty zboží.

Ustanovení článku 34 SFEU stanoví, že „[m]nožstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána“.

Článek 36 SFEU uvádí:

Články 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.

Omezující opatření mohou být odůvodněna rovněž jinými cíli určenými judikaturou Soudního dvora EU (tzv. povinnými požadavky).

Na základě článků 34 a 36 vypracoval Soudní dvůr EU zásadu vzájemného uznávání:

| — | členské státy nesmějí na svém území zakázat prodej zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, |
| --- | --- |

—

členské státy nesmějí na svém území zakázat prodej zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě,

| — | členské státy mohou omezit nebo odepřít, aby bylo na trh uváděno zboží, jež bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, jestliže je toto omezení nebo odepření opodstatněné na základě důvodů stanovených v článku 36 SFEU nebo na základě jiných důvodů obecného zájmu uznaných judikaturou Soudního dvora EU. |
| --- | --- |

—

členské státy mohou omezit nebo odepřít, aby bylo na trh uváděno zboží, jež bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, jestliže je toto omezení nebo odepření opodstatněné na základě důvodů stanovených v článku 36 SFEU nebo na základě jiných důvodů obecného zájmu uznaných judikaturou Soudního dvora EU.

2.   OBLAST PUSOBNOSTI NARIZENI (CLANEK 2 NARIZENI)

Nařízení se vztahuje: 1. na zboží jakéhokoli druhu, které je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, a 2. na správní rozhodnutí, která přijal nebo má přijmout příslušný orgán členského státu určení ve vztahu k jakémukoli takovému zboží. Aby se na správní rozhodnutí vztahovala působnost nařízení, musí být založeno na vnitrostátním technickém pravidle použitelném v členském státě určení a jeho přímým nebo nepřímým účinkem musí být omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení (čl. 2 odst. 1 nařízení).

Určení, zda by se na zboží mohla vztahovat zásada vzájemného uznávání, není vždy jednoduché. Je tomu tak proto, že se články 34 a 36 SFEU – a tedy i vzájemné uznávání – použijí na velmi širokou škálu zboží nebo aspektů zboží, které nejsou v harmonizačních právních předpisech EU taxativně vymezeny.

2.1   Zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě

2.1.1   Zboží

Nařízení se použije na zboží jakéhokoli druhu, včetně zemědělských produktů. Pojem „zemědělské produkty“ zahrnuje produkty rybolovu podle čl. 38 odst. 1 SFEU (čl. 2 odst. 1 a 12. bod odůvodnění nařízení).

Nařízení se týká zboží, na které se vztahuje článek 34 Smlouvy o fungování EU (čl. 1 odst. 2 nařízení). Podle judikatury Soudního dvora EU „pod pojem volného pohybu zboží spadají pouze výrobky ocenitelné penězi a způsobilé jako takové tvořit předmět obchodních transakcí“ (4).

2.1.2   Uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě

Nařízení se týká zboží, které je uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 1 odst. 2 nařízení).

Podle čl. 3 odst. 1 nařízení se zbožím „uveden[ým] v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě“ rozumí zboží, které „splňuje příslušná pravidla použitelná v daném členském státě, nebo se na ně žádná taková pravidla nevztahují, a [které] je dodáváno konečným uživatelům v daném členském státě“ (čl. 3 odst. 1 nařízení). Tato klíčová definice zahrnuje dvě kritéria, která jsou stanovena ve dvou odrážkách níže.

| — | Prvním kritériem je, že dotyčné zboží nebo zboží dotyčného druhu musí splňovat příslušná pravidla použitelná v členském státě původu nebo se na ně v dotyčném členském státě žádná taková pravidla nevztahují. Neexistují-li v členském státě původu příslušná vnitrostátní technická pravidla vztahující se na konkrétní zboží, je proto odpověď na otázku, zda je zboží v souladu s vnitrostátními technickými pravidly dotyčného členského státu, jednodušší. Existují-li v členském státě původu vnitrostátní technická pravidla, mohou být v některých případech k prokázání souladu dostatečné informace o vlastnostech zboží a odkaz na vnitrostátní právní předpisy. V jiných případech by mohlo být nezbytné rozhodnutí o předchozím schválení. Je nutné mít na paměti, že členské státy mohou uplatňovat velmi odlišné systémy kontrol zboží před jeho uvedením na trh (postupy předchozího schvalování) nebo po jeho uvedení na trh (dozor nad trhem). Tyto různé systémy zahrnují situace, kdy určité zboží není vůbec regulováno a nemusí splňovat vnitrostátní právní požadavky. Skutečnost, že je v jednom členském státě „dodržení příslušných pravidel“ pro zboží podmíněno předchozím schválením, nutně neznamená, že by takové schválení bylo vyžadováno pro uvedení stejného zboží v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Rozdílné požadavky v členských státech nemají žádný dopad na koncepci uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy. |
| --- | --- |

—

Prvním kritériem je, že dotyčné zboží nebo zboží dotyčného druhu musí splňovat příslušná pravidla použitelná v členském státě původu nebo se na ně v dotyčném členském státě žádná taková pravidla nevztahují. Neexistují-li v členském státě původu příslušná vnitrostátní technická pravidla vztahující se na konkrétní zboží, je proto odpověď na otázku, zda je zboží v souladu s vnitrostátními technickými pravidly dotyčného členského státu, jednodušší. Existují-li v členském státě původu vnitrostátní technická pravidla, mohou být v některých případech k prokázání souladu dostatečné informace o vlastnostech zboží a odkaz na vnitrostátní právní předpisy. V jiných případech by mohlo být nezbytné rozhodnutí o předchozím schválení. Je nutné mít na paměti, že členské státy mohou uplatňovat velmi odlišné systémy kontrol zboží před jeho uvedením na trh (postupy předchozího schvalování) nebo po jeho uvedení na trh (dozor nad trhem). Tyto různé systémy zahrnují situace, kdy určité zboží není vůbec regulováno a nemusí splňovat vnitrostátní právní požadavky. Skutečnost, že je v jednom členském státě „dodržení příslušných pravidel“ pro zboží podmíněno předchozím schválením, nutně neznamená, že by takové schválení bylo vyžadováno pro uvedení stejného zboží v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Rozdílné požadavky v členských státech nemají žádný dopad na koncepci uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy.

| — | Druhým kritériem koncepce uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy je, že zboží bylo v dotyčném členském státě dodáváno konečným uživatelům. Ustanovení čl. 3 odst. 2 nařízení definuje „dodání na trh“ jako „dodání zboží k distribuci, spotřebě nebo použití na trhu na území členského státu určení v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu, nebo bezplatně“. Jakýkoli dokument, který obsahuje: i) jednoznačné údaje pro identifikaci zboží nebo druhu zboží a identifikaci dodavatelů, zákazníků nebo koncových uživatelů a ii) informace o datu, jako je faktura, by měl být považován za nezbytný a dostatečný důkaz pro prokázání, že je toto kritérium splněno. |
| --- | --- |

—

Druhým kritériem koncepce uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy je, že zboží bylo v dotyčném členském státě dodáváno konečným uživatelům. Ustanovení čl. 3 odst. 2 nařízení definuje „dodání na trh“ jako „dodání zboží k distribuci, spotřebě nebo použití na trhu na území členského státu určení v rámci obchodní činnosti, ať už za úplatu, nebo bezplatně“. Jakýkoli dokument, který obsahuje: i) jednoznačné údaje pro identifikaci zboží nebo druhu zboží a identifikaci dodavatelů, zákazníků nebo koncových uživatelů a ii) informace o datu, jako je faktura, by měl být považován za nezbytný a dostatečný důkaz pro prokázání, že je toto kritérium splněno.

2.2   „Správní rozhodnutí“ podle nařízení

2.2.1   Co je „správní rozhodnutí“?

V čl. 2 odst. 1 nařízení se stanoví, že nařízení se vztahuje na „správní rozhodnutí“, která přijal nebo má přijmout příslušný orgán členského státu určení ve vztahu k jakémukoli takovému zboží, které bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, pokud dané správní rozhodnutí splňuje obě tato kritéria:

| a) | jeho základem je vnitrostátní technické pravidlo použitelné v členském státě určení a |
| --- | --- |

a)

jeho základem je vnitrostátní technické pravidlo použitelné v členském státě určení a

| b) | jeho přímým nebo nepřímým účinkem je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení. |
| --- | --- |

b)

jeho přímým nebo nepřímým účinkem je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení.

V čl. 2 odst. 1 nařízení se dále stanoví, že „správní rozhodnutí“ zahrnují veškeré správní úkony, které jsou založeny na vnitrostátním technickém pravidle a mají stejné nebo v podstatě stejné právní účinky, jako jsou účinky uvedené v prvním pododstavci písm. b).

To znamená, že není nutné, aby správní úkon nesl název „rozhodnutí“. Důležité je, zda se jedná o zboží, které je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a které splňuje obě výše uvedené podmínky a) a b).

2.2.2   První kritérium: vnitrostátní technické pravidlo – základ pro správní rozhodnutí

Podle čl. 2 odst. 2 nařízení se pro účely tohoto nařízení za „vnitrostátní technické pravidlo“ považuje jakékoli ustanovení právního nebo správního předpisu členského státu, které má tyto vlastnosti:

| a) | vztahuje se na určité zboží nebo určité aspekty zboží, které nejsou předmětem harmonizace na úrovni EU; |
| --- | --- |

a)

vztahuje se na určité zboží nebo určité aspekty zboží, které nejsou předmětem harmonizace na úrovni EU;

| b) | buď zakazuje dodání určitého zboží, nebo zboží určitého druhu, na trh v daném členském státě, nebo jinak zavádí faktickou nebo právní povinnost, aby určité zboží, nebo zboží určitého druhu, splňovalo podmínky uvedeného ustanovení, kdykoli je dodáváno na tento trh, a |
| --- | --- |

b)

buď zakazuje dodání určitého zboží, nebo zboží určitého druhu, na trh v daném členském státě, nebo jinak zavádí faktickou nebo právní povinnost, aby určité zboží, nebo zboží určitého druhu, splňovalo podmínky uvedeného ustanovení, kdykoli je dodáváno na tento trh, a

| c) | zahrnuje alespoň jedno z těchto opatření:






  — | stanoví požadované vlastnosti určitého zboží, nebo zboží určitého druhu, jako jsou úrovně jakosti, fungování, bezpečnost nebo rozměry, včetně požadavků na toto zboží, jako jsou obchodní název, terminologie, symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, značení nebo označování, a postupy posuzování shody (5), |
| --- | --- | --- |

c)

zahrnuje alespoň jedno z těchto opatření:

—

stanoví požadované vlastnosti určitého zboží, nebo zboží určitého druhu, jako jsou úrovně jakosti, fungování, bezpečnost nebo rozměry, včetně požadavků na toto zboží, jako jsou obchodní název, terminologie, symboly, zkoušení a zkušební metody, balení, značení nebo označování, a postupy posuzování shody (5),

| — | za účelem ochrany spotřebitelů nebo životního prostředí stanoví pro určité zboží, nebo zboží určitého druhu, další požadavky, které mají vliv na spotřební cyklus zboží po jeho dodání na trh v tomto členském státě. Ty zahrnují podmínky použití, recyklace, opětovného používání nebo odstraňování, pokud tyto podmínky mohou významně ovlivnit složení nebo povahu tohoto zboží nebo jeho dodání na trh v tomto členském státě. |
| --- | --- |

—

za účelem ochrany spotřebitelů nebo životního prostředí stanoví pro určité zboží, nebo zboží určitého druhu, další požadavky, které mají vliv na spotřební cyklus zboží po jeho dodání na trh v tomto členském státě. Ty zahrnují podmínky použití, recyklace, opětovného používání nebo odstraňování, pokud tyto podmínky mohou významně ovlivnit složení nebo povahu tohoto zboží nebo jeho dodání na trh v tomto členském státě.

Ustanovení čl. 2 odst. 2 písm. c) nařízení je inspirováno čl. 1 odst. 1 písm. c) a d) směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 (6) a čl. 1 body 2 a 3 svého předchůdce, směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES (7). Judikatura týkající se těchto ustanovení (8) by proto mohla být užitečnými referenčními body. Je důležité poznamenat, že vnitrostátní technická pravidla, na která se vztahuje tato směrnice a jež nejsou oznámena ve stadiu návrhu, nemohou být namítána vůči jednotlivcům (9). Oznamovací postup podle směrnice (EU) 2015/1535 je popsán v kapitole 4 těchto pokynů.

Pokud jde o koncepci pravidel, která významně ovlivňují dodávání zboží na trh, měli bychom také zmínit, že podle judikatury Soudního dvora EU mohou být omezení používání určitého zboží považována za překážky bránící volnému pohybu zboží, protože ovlivňují chování spotřebitelů. Spotřebitelé nebudou kupovat zboží, které nebudou moci používat. Níže uvedené tři odrážky projednávají o některých konkrétních příkladech této judikatury.

| — | Ve svém rozsudku ve věci Komise v. Itálie Soudní dvůr EU například rozhodl, že zákaz používání motocyklů táhnoucích přípojné vozidlo představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu. To platí v rozsahu, v němž je účinkem zákazu bránění v přístupu přípojných vozidel konstrukčně určených speciálně pro motocykly na dotčený trh, jelikož má významný dopad na chování spotřebitelů a brání tomu, aby na tomto trhu mohla existovat poptávka po takových přípojných vozidlech (10). Spotřebitelé, kteří vědí, že motocykl s přípojným vozidlem, které pro něj bylo speciálně konstrukčně určeno, nemohou používat, totiž nemají prakticky žádný zájem na koupi takového přípojného vozidla (11). |
| --- | --- |

—

Ve svém rozsudku ve věci Komise v. Itálie Soudní dvůr EU například rozhodl, že zákaz používání motocyklů táhnoucích přípojné vozidlo představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu. To platí v rozsahu, v němž je účinkem zákazu bránění v přístupu přípojných vozidel konstrukčně určených speciálně pro motocykly na dotčený trh, jelikož má významný dopad na chování spotřebitelů a brání tomu, aby na tomto trhu mohla existovat poptávka po takových přípojných vozidlech (10). Spotřebitelé, kteří vědí, že motocykl s přípojným vozidlem, které pro něj bylo speciálně konstrukčně určeno, nemohou používat, totiž nemají prakticky žádný zájem na koupi takového přípojného vozidla (11).

| — | Obdobně ve věci Mickelsson, jež se týkala vnitrostátních předpisů pro určení vod a splavných vodních cest, Soudní dvůr EU uvedl, že zákaz používání výrobku, který tato právní úprava na území členského státu ukládá, může mít v závislosti na svém dosahu významný dopad na chování spotřebitelů. To může následně ovlivnit přístup tohoto výrobku na trh tohoto členského státu (12). Spotřebitelé, kteří vědí, že používání povolené takovou právní úpravou je velmi omezené, mají totiž pouze omezený zájem na koupi dotčeného výrobku (13). V tomto ohledu Soudní dvůr EU rozhodl, že pokud by účinkem vnitrostátních pravidel pro určení vod a splavných vodních cest bylo bránit uživatelům vodních skútrů ve vlastním a inherentním používání těchto výrobků nebo zásadně omezovat jejich používání, bylo by účinkem takových pravidel bránit přístupu těchto výrobků na dotčený vnitrostátní trh a tvořila by tedy opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu (14). |
| --- | --- |

—

Obdobně ve věci Mickelsson, jež se týkala vnitrostátních předpisů pro určení vod a splavných vodních cest, Soudní dvůr EU uvedl, že zákaz používání výrobku, který tato právní úprava na území členského státu ukládá, může mít v závislosti na svém dosahu významný dopad na chování spotřebitelů. To může následně ovlivnit přístup tohoto výrobku na trh tohoto členského státu (12). Spotřebitelé, kteří vědí, že používání povolené takovou právní úpravou je velmi omezené, mají totiž pouze omezený zájem na koupi dotčeného výrobku (13). V tomto ohledu Soudní dvůr EU rozhodl, že pokud by účinkem vnitrostátních pravidel pro určení vod a splavných vodních cest bylo bránit uživatelům vodních skútrů ve vlastním a inherentním používání těchto výrobků nebo zásadně omezovat jejich používání, bylo by účinkem takových pravidel bránit přístupu těchto výrobků na dotčený vnitrostátní trh a tvořila by tedy opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu (14).

| — | Soudní dvůr EU rovněž shledal, že zákaz upevňování barevných fólií na skla motorových vozidel je v rozporu s článkem 34 Smlouvy o fungování EU, přičemž mimo jiné uvedl, že případní zájemci, obchodníci či nepodnikatelé, kteří vědí, že je zakázáno upevňovat takové fólie na čelní sklo a skla nacházející se v blízkosti sedadel cestujících v motorových vozidlech, prakticky nemají zájem je kupovat (15). |
| --- | --- |

—

Soudní dvůr EU rovněž shledal, že zákaz upevňování barevných fólií na skla motorových vozidel je v rozporu s článkem 34 Smlouvy o fungování EU, přičemž mimo jiné uvedl, že případní zájemci, obchodníci či nepodnikatelé, kteří vědí, že je zakázáno upevňovat takové fólie na čelní sklo a skla nacházející se v blízkosti sedadel cestujících v motorových vozidlech, prakticky nemají zájem je kupovat (15).

Je důležité zdůraznit, že nařízení se nevztahuje na správní rozhodnutí založená na jiných druzích opatření, která jsou předmětem článku 34 Smlouvy o fungování EU, ale nepředstavují vnitrostátní technická pravidla, jako jsou technické specifikace vypracované pro zadávací řízení u veřejných zakázek nebo požadavky používat v daném členském státě úřední jazyk (úřední jazyky) (10. bod odůvodnění nařízení).

Právní úpravy týkající se způsobů prodeje navíc spadají do oblasti působnosti článku 34 SFEU pouze za podmínky, že zavádějí diskriminaci na základě původu výrobků, a to buď právně, nebo fakticky (16).

2.2.3   Druhé kritérium: přímým nebo nepřímým účinkem správního rozhodnutí je omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení

Jak uvádí oddíl 2.2.1, čl. 2 odst. 1 písm. b) nařízení vyžaduje, aby „přímým nebo nepřímým účinkem [správního rozhodnutí bylo] omezení nebo odepření přístupu na trh v členském státě určení“.

Ve věci Dassonville (17) Soudní dvůr EU uvedl, že „[v]eškerou obchodní právní úpravu členských států, která by mohla ať přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně narušit obchod uvnitř [EU], je třeba považovat za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením“.

Dobrým příkladem správních rozhodnutí s přímým účinkem omezení nebo odepření přístupu na trh by mohla být ta, která odepřou přístup na trh šperkům uvedeným v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě z toho důvodu, že nejsou označeny puncovní značkou nebo že v členském státě určení není puncovní značka uznávána. Vzájemné uznávání se často potýká s problémy v oblasti drahých kovů.

Věc C-525/14 Komise v. Česká republika se týkala českého odmítnutí uznat puncovní značky WaarborgHolland, nezávislého puncovního úřadu se sídlem v Nizozemsku a s pobočkami ve třetích zemích, a tedy požadavku, aby byly dotčené drahé kovy označeny dodatečnou českou puncovní značkou. Soudní dvůr EU rozhodl, že na základě této praxe totiž drahé kovy opatřené puncovními značkami nizozemského puncovního úřadu WaarborgHolland smějí být uváděny na trh na území Česka až po dodatečné kontrole a vyznačení puncovní značky v Česku. Tato dodatečná kontrola a vyznačení puncovní značky může činit dovoz těchto výrobků na území Česka z jiných členských států obtížnějším a nákladnějším. Tato praxe je tedy článkem 34 SFEU považována za zakázanou pro puncovní značky vyražené v Nizozemsku, a nikoli v pobočkách ve třetích zemích.

Pokud jde o nepřímý účinek správních rozhodnutí, je důležité mít na paměti, že stačí, aby správní rozhodnutí mohlo omezit nebo odepřít přístup na trh v členském státě určení. Rozhodnutí má nepřímý účinek, pokud samo o sobě neomezuje ani neodepírá přístup na trh, ale je schopno tak učinit podle skutkových okolností a pojmového chápání existujících v členském státě (18).

Rozhodnutí, která mají pouze nepřímý účinek na obchod uvnitř EU, by měla být jasně odlišena od rozhodnutí, jejichž účinky jsou příliš nepřímé, než aby mohly mít jakýkoli vliv. Soudní dvůr EU měl skutečně v některých případech za to (19), že omezující účinky, které by opatření mohlo mít na volný pohyb zboží, jsou příliš nejisté a nepřímé, aby byla povinnost, kterou opatření stanoví, považována za povinnost, která svou povahou narušuje obchod mezi členskými státy a představuje porušení článku 34 SFEU.

Pokud se však opatření vztahuje pouze na část státního území, ale má přímý nebo nepřímý účinek na volný pohyb zboží, bude považováno za omezení, i když je zeměpisně vymezené.

Například ve věci Ditlev Bluhme (20) zakázaly dánské právní předpisy na ostrově Læsø chov včel jiných než poddruhů hnědých včel z ostrova Læsø, aby včely dotyčných poddruhů chránily před vyhynutím. Ačkoli bylo opatření v platnosti na tomto relativně malém ostrově v Dánsku, Soudní dvůr EU dospěl k závěru, že zákaz dovozu představuje opatření s rovnocenným účinkem jako množstevní omezení a „to se nemění skutečností, že dotyčné opatření se vztahuje pouze na část státního území“ (21). Soudní dvůr EU zamítl argument, že by zákaz dovozu zboží (jiných druhů včel), který je omezen na část území, mohl být osvobozen z důvodů de minimis, neboť pouze nevýznamně ovlivňuje obchod mezi členskými státy. Opatření bylo nicméně shledáno opodstatněným na základě článku 36 Smlouvy z důvodu ochrany zdraví a života zvířat, neboť hrozba vymizení hnědých včel z ostrova Læsø byla nepochybně skutečná, pokud by se křížily s italskými včelami, vzhledem k recesivní povaze genů hnědých včel.

2.2.4   Vnitrostátní technická pravidla a postupy předchozího schvalování

Vnitrostátní právní předpisy někdy vyžadují předchozí schválení před uvedením zboží na trh. Postupem předchozího schvalování se rozumí správní postup podle práva členského státu, kdy se od příslušného orgánu tohoto členského státu vyžaduje, aby na žádost hospodářského subjektu vydal formální schválení před tím, než může být zboží dodáno na trh v tomto členském státě (čl. 3 odst. 7 nařízení).

Postup předchozího schvalování sám o sobě nepředstavuje vnitrostátní technické pravidlo pro účely nařízení (čl. 2 odst. 4 nařízení). Proto jsou rozhodnutí příslušných orgánů o omezení nebo odepření přístupu na trh výhradně z důvodu, že zboží nemá platné předchozí schválení, vyloučena z oblasti působnosti nařízení (11. bod odůvodnění nařízení).

Rozhodnutí o odmítnutí předchozího schválení na základě vnitrostátního technického pravidla se však považuje za správní rozhodnutí, na které se nařízení vztahuje, pokud toto rozhodnutí splňuje ostatní požadavky čl. 2 odst. 1 prvního pododstavce nařízení (čl. 2 odst. 4 nařízení). To znamená, že pokud vnitrostátní pravidlo, které stanoví postup předchozího schvalování, uvádí v účinnost vnitrostátní technické pravidlo, každé rozhodnutí o odmítnutí předchozího schválení na základě vnitrostátního technického pravidla představuje správní rozhodnutí podle nařízení. Žadatel proto může využít procesní ochrany, již toto nařízení poskytuje (11. bod odůvodnění nařízení).

2.2.5   Některé případy, na které se nařízení (EU) 2019/515 nevztahuje

Nařízení se nevztahuje na rozhodnutí soudní povahy přijatá vnitrostátními soudy (čl. 2 odst. 5 písm. a) nařízení). To se týká rozhodnutí vnitrostátních soudů posuzujících zákonnost v případech, kdy není zboží uvedenému v souladu s právními předpisy na trh v jednom členském státě umožněn přístup na trh v jiném členském státě (14. bod odůvodnění nařízení).

Nařízení se dále nevztahuje na rozhodnutí soudní povahy přijatá donucovacími orgány při vyšetřování nebo stíhání trestného činu, pokud jde o pojmy, symboly nebo jakékoli věcné odkazy na protiústavní nebo zločinné organizace nebo trestné činy související s rasismem, diskriminací či xenofobií (čl. 2 odst. 5 písm. b) nařízení).

3.   JAK FUNGUJE VZAJEMNE UZNAVANI PODLE NARIZENI?

3.1   Uvedení zboží v souladu s právními předpisy na trh v členském státě původu

Když hospodářské subjekty uvádějí zboží na trh v jiném členském státě při neexistenci harmonizačních právních předpisů EU, měly by se nejprve ujistit, že je zboží v souladu s pravidly členského státu původu, která platí k datu, kdy je toto zboží uvedeno na trh v členském státě určení a dodáváno konečným uživatelům v členském státě původu (nebo že se na ně nevztahují žádná taková pravidla). Je-li zboží uváděno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě původu, mohou hospodářské subjekty před příslušnými orgány členského státu určení odkázat na zásadu vzájemného uznávání.

3.2   Prodej zboží v jiném členském státě

Ustanovení čl. 5 odst. 3 nařízení uvádí toto:

Hospodářský subjekt může dodávat zboží na trh v členském státě určení během doby, kdy příslušný orgán provádí posuzování podle odstavce 1 tohoto článku, a může v tom pokračovat, pokud neobdrží správní rozhodnutí o omezení nebo odepření přístupu dotčeného zboží na trh. Tento odstavec se nepoužije, pokud je posouzení prováděno v rámci postupu předchozího schvalování nebo pokud příslušný orgán dočasně pozastaví dodávání posuzovaného zboží na trh v souladu s článkem 6.

To znamená, že jakmile jsou splněny podmínky výše uvedeného oddílu 3.1, může hospodářský subjekt v zásadě dodávat zboží na trh v členském státě určení. Hospodářský subjekt by však měl zkontrolovat, zda v členském státě určení existuje postup předchozího schvalování. Vyžaduje-li uvedení zboží na trh předchozí schválení v členském státě určení, musí hospodářský subjekt o toto schválení požádat předtím, než bude zboží na tento trh dodáváno. Zboží nemůže být okamžitě dodáváno na trh, na nějž se vztahuje postup předchozího schvalování, nebo pokud se příslušný orgán rozhodne dočasně pozastavit dodávání zboží, které podléhá jeho posouzení, na trh.

3.3   Informace o posuzování

Pokud má příslušný orgán členského státu určení v rámci provádění vnitrostátního technického pravidla v úmyslu posoudit zboží, na které se vztahuje nařízení, musí být hospodářský subjekt neprodleně informován o zahájení takového posouzení (čl. 5 odst. 1 nařízení). Příslušný orgán musí zejména informovat hospodářský subjekt o: i) zboží, které tomuto posouzení podléhá; ii) platném vnitrostátním technickém pravidle nebo postupu předchozího schvalování a iii) možnosti předložit příslušnému orgánu prohlášení pro vzájemné uznávání (čl. 5 odst. 2 nařízení).

3.4   „Prohlášení pro vzájemné uznávání“ (článek 4 nařízení)

Nařízení umožňuje výrobci, dovozci nebo distributorovi vypracovat dobrovolné prohlášení (neboli „vlastní prohlášení“) o uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy pro účely vzájemného uznávání (dále jen „prohlášení pro vzájemné uznávání“). Toto prohlášení pro vzájemné uznávání pomáhá podnikům prokázat, že zboží je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Zároveň pomáhá příslušným orgánům při postupu posuzování zboží podle článku 5 nařízení a usnadňuje přeshraniční spolupráci.

Příslušný orgán členského státu určení musí informovat hospodářský subjekt, má-li v úmyslu posoudit, zda je konkrétní zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 1 nařízení). Nařízení zajišťuje, aby byl postup pro hospodářský subjekt méně zatěžující, pokud se rozhodne pro prohlášení.

Je-li příslušnému orgánu členského státu určení předloženo prohlášení pro vzájemné uznávání, příslušný orgán nepožaduje žádné další informace a důkazy nad rámec těch, které předepisuje nařízení, aby zkontroloval, zda je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 4 nařízení).

K prohlášení pro vzájemné uznávání by měly být přiloženy podpůrné důkazy nezbytné k ověření informací obsažených v prohlášení (čl. 5 odst. 4 písm. a) nařízení).

Použití dobrovolného prohlášení nebrání příslušným orgánům členského státu určení: i) v posuzování zboží za účelem zjištění, zda jsou s ohledem na vlastnosti dotyčného zboží odpovídajícím způsobem chráněny legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo v jejich členském státě, ani v ii) přijímání správních rozhodnutí o omezení nebo odepření přístupu na trh za předpokladu, že jsou tato rozhodnutí odůvodněná.

Prohlášení pro vzájemné uznávání by mělo vždy obsahovat přesné a úplné informace o zboží (19. bod odůvodnění nařízení). Mělo by být aktualizováno tak, aby odráželo veškeré změny, například změny relevantních vnitrostátních technických pravidel (19. bod odůvodnění a čl. 4 odst. 3 nařízení).

Změny vnitrostátních pravidel mohou rovněž vyžadovat změny zboží. Pokud konkrétní zboží splňuje změněné technické požadavky, zboží by se nemělo měnit. Pokud však zboží přestane vyhovovat vnitrostátním pravidlům členského státu, v němž je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh, v důsledku změn těchto pravidel, musí být zboží upraveno tak, aby bylo v souladu s právními předpisy členského státu, v němž bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh. Příslušnou část prohlášení podepíše hospodářský subjekt odpovědný za obsah a přesnost prohlášení (čl. 4 odst. 2 nařízení).

Hospodářské subjekty se mohou rozhodnout, že prohlášení pro vzájemné uznávání nepředloží. V tomto případě mohou příslušné orgány požádat hospodářské subjekty, aby poskytly dokumentaci a informace do nejméně patnácti pracovních dnů po obdržení žádosti (čl. 5 odst. 5 a 6 nařízení). Komise se domnívá, že z důvodů řádné správy a právní jistoty by tato žádost o dokumentaci a informace měla být písemná. Dokumentace a informace, které si příslušný orgán může vyžádat, by měly být nezbytné pro posouzení: i) vlastností daného zboží nebo druhu zboží a ii) uvedení zboží v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 5 nařízení). V souladu se zásadou proporcionality by však příslušné orgány neměly požadovat více, než je nezbytné k prokázání vlastností zboží a toho, že zboží bylo uvedeno na trh v souladu s právními předpisy. V tomto smyslu by např. požadavek, aby hospodářský subjekt získal osvědčení o uvedení zboží na trh v souladu s právními předpisy vydané ministerstvem nebo jiným správním orgánem v členském státě původu, mohl být příkladem nepřiměřené žádosti o podpůrné důkazy.

Ustanovení čl. 5 odst. 8 nařízení uvádí o protokolech o zkouškách nebo osvědčeních vydaných subjektem posuzování shody toto:

Při posuzování podle odstavce 1 vezmou příslušné orgány členských států určení v úvahu obsah protokolů o zkouškách nebo osvědčení vydaných subjektem posuzování shody, které předložil jakýkoli hospodářský subjekt v rámci posouzení. Příslušné orgány členských států určení nesmějí odmítnout protokoly o zkouškách nebo osvědčení, které vydal subjekt posuzování shody akreditovaný pro příslušnou oblast posuzování shody podle nařízení (ES) č. 765/2008 [kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh] z důvodu nedostatečné odborné způsobilosti uvedeného subjektu.

To znamená, že pokud hospodářský subjekt předložil osvědčení vydané subjektem posuzování shody akreditovaným pro příslušnou oblast posuzování shody podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 (22), příslušný orgán členského státu určení by neměl vyžadovat osvědčení od jiného subjektu posuzování shody pouze z toho důvodu, že pochybuje o způsobilosti subjektu posuzování shody, který osvědčení vydal.

3.4.1   Obsah a struktura prohlášení

Příloha nařízení stanoví strukturu prohlášení pro vzájemné uznávání, které by mělo vždy obsahovat všechny informace uvedené v příloze (čl. 4 odst. 1 nařízení).

Prohlášení je rozděleno na dvě části, z nichž obě slouží specifickému cíli.

| — | Část I podává informace o vlastnostech zboží nebo druhu zboží a o konkrétních pravidlech v členském státě, kde je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh. |
| --- | --- |

—

Část I podává informace o vlastnostech zboží nebo druhu zboží a o konkrétních pravidlech v členském státě, kde je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh.

| — | Část II podává informace o uvádění zboží nebo daného druhu zboží na trh v členském státě původu. Podpůrné důkazy pro informace v této části by mohly mít mimo jiné podobu faktury, dokumentu dokládajícího prodej, daňových záznamů, zápisů do rejstříků, licencí, oznámení orgánů nebo orgánům, osvědčení nebo výtahů z veřejných záznamů.






  Prohlášení pro vzájemné uznávání pro účely článku 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515


  Část I:







  1. | Jedinečný kód pro zboží nebo druh zboží: ... [Poznámka: vložte identifikační číslo zboží nebo jinou referenční značku, která jednoznačně identifikuje zboží nebo druh zboží] |
| --- | --- | --- |

—

Část II podává informace o uvádění zboží nebo daného druhu zboží na trh v členském státě původu. Podpůrné důkazy pro informace v této části by mohly mít mimo jiné podobu faktury, dokumentu dokládajícího prodej, daňových záznamů, zápisů do rejstříků, licencí, oznámení orgánů nebo orgánům, osvědčení nebo výtahů z veřejných záznamů.

Prohlášení pro vzájemné uznávání pro účely článku 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515

Část I:

1.

Jedinečný kód pro zboží nebo druh zboží: ... [Poznámka: vložte identifikační číslo zboží nebo jinou referenční značku, která jednoznačně identifikuje zboží nebo druh zboží]

| 2. | Jméno a adresa hospodářského subjektu: ... [Poznámka: vložte jméno a adresu osoby podepisující část I prohlášení pro vzájemné uznávání: výrobce a případně jeho zplnomocněného zástupce nebo dovozce nebo distributora] |
| --- | --- |

2.

Jméno a adresa hospodářského subjektu: ... [Poznámka: vložte jméno a adresu osoby podepisující část I prohlášení pro vzájemné uznávání: výrobce a případně jeho zplnomocněného zástupce nebo dovozce nebo distributora]

| 3. | Popis zboží nebo druhu zboží, které je předmětem prohlášení pro vzájemné uznávání: ... [Poznámka: popis by měl postačovat k tomu, aby umožnil identifikaci zboží z důvodů sledovatelnosti. Ve vhodných případech k němu může být přiložena fotografie.] |
| --- | --- |

3.

Popis zboží nebo druhu zboží, které je předmětem prohlášení pro vzájemné uznávání: ... [Poznámka: popis by měl postačovat k tomu, aby umožnil identifikaci zboží z důvodů sledovatelnosti. Ve vhodných případech k němu může být přiložena fotografie.]

| 4. | Prohlášení a informace o tom, že uvedení daného zboží nebo zboží daného druhu na trh je v souladu s právními předpisy






  4.1 | Zboží nebo druh zboží popsané výše, včetně svých vlastností, jsou v souladu s následujícími pravidly použitelnými v ... [Poznámka: uveďte členský stát, v němž je dané zboží nebo zboží daného druhu podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy]: ... [Poznámka: vložte název a odkaz na úřední vyhlášení, a to ve všech případech, u příslušných pravidel použitelných v daném členském státě, a odkaz na rozhodnutí o schválení, pokud dané zboží podléhalo postupu předchozího schvalování],

  nebo
  na výše popsané zboží nebo druh zboží se nevztahují v ... [Poznámka: uveďte členský stát, v němž bylo dané zboží nebo zboží daného druhu podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy] žádná příslušná pravidla. |
| --- | --- | --- |

4.

Prohlášení a informace o tom, že uvedení daného zboží nebo zboží daného druhu na trh je v souladu s právními předpisy

4.1

Zboží nebo druh zboží popsané výše, včetně svých vlastností, jsou v souladu s následujícími pravidly použitelnými v ... [Poznámka: uveďte členský stát, v němž je dané zboží nebo zboží daného druhu podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy]: ... [Poznámka: vložte název a odkaz na úřední vyhlášení, a to ve všech případech, u příslušných pravidel použitelných v daném členském státě, a odkaz na rozhodnutí o schválení, pokud dané zboží podléhalo postupu předchozího schvalování],

nebo

na výše popsané zboží nebo druh zboží se nevztahují v ... [Poznámka: uveďte členský stát, v němž bylo dané zboží nebo zboží daného druhu podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy] žádná příslušná pravidla.

| 4.2 | Odkaz na postup posuzování shody vztahující se na dané zboží nebo zboží daného druhu nebo odkaz na protokoly o jakýchkoli zkouškách provedených subjektem posuzování shody, včetně jména a adresy uvedeného subjektu (byl-li takový postup proveden nebo byly-li takové zkoušky provedeny): ... |
| --- | --- |

4.2

Odkaz na postup posuzování shody vztahující se na dané zboží nebo zboží daného druhu nebo odkaz na protokoly o jakýchkoli zkouškách provedených subjektem posuzování shody, včetně jména a adresy uvedeného subjektu (byl-li takový postup proveden nebo byly-li takové zkoušky provedeny): ...

| 5. | Jakékoli další informace považované za relevantní k posouzení toho, zda je dané zboží nebo zboží daného druhu uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě uvedeném v bodě 4.1: ... |
| --- | --- |

5.

Jakékoli další informace považované za relevantní k posouzení toho, zda je dané zboží nebo zboží daného druhu uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě uvedeném v bodě 4.1: ...

| 6. | Tato část prohlášení pro vzájemné uznávání byla vypracována na výhradní odpovědnost hospodářského subjektu uvedeného v bodě 2. |
| --- | --- |

6.

Tato část prohlášení pro vzájemné uznávání byla vypracována na výhradní odpovědnost hospodářského subjektu uvedeného v bodě 2.

Podepsáno za a jménem:

(místo a datum):

(jméno, funkce) (podpis):

Část II

| 7. | Prohlášení a informace o uvedení daného zboží nebo zboží daného druhu na trh






  7.1 | Dané zboží nebo zboží daného druhu uvedené v části I je dodáváno konečným uživatelům na trhu v členském státě uvedeném v bodě 4.1. |
| --- | --- | --- |

7.

Prohlášení a informace o uvedení daného zboží nebo zboží daného druhu na trh

7.1

Dané zboží nebo zboží daného druhu uvedené v části I je dodáváno konečným uživatelům na trhu v členském státě uvedeném v bodě 4.1.

| 7.2 | Informace o tom, že je dané zboží nebo zboží daného druhu dodáváno konečným uživatelům v členském státě uvedeném v bodě 4.1, včetně podrobností o datu, kdy bylo zboží konečným uživatelům na trhu v uvedeném členském státě dodáno poprvé: ... |
| --- | --- |

7.2

Informace o tom, že je dané zboží nebo zboží daného druhu dodáváno konečným uživatelům v členském státě uvedeném v bodě 4.1, včetně podrobností o datu, kdy bylo zboží konečným uživatelům na trhu v uvedeném členském státě dodáno poprvé: ...

| 8. | Jakékoli další informace považované za relevantní k posouzení toho, zda je dané zboží nebo zboží daného druhu uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě uvedeném v bodě 4.1: ... |
| --- | --- |

8.

Jakékoli další informace považované za relevantní k posouzení toho, zda je dané zboží nebo zboží daného druhu uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v členském státě uvedeném v bodě 4.1: ...

| 9. | Tato část prohlášení pro vzájemné uznávání byla vypracována na výhradní odpovědnost ... [Poznámka: vložit jméno a adresu osoby podepisující část II prohlášení pro vzájemné uznávání: výrobce a případně jeho zplnomocněného zástupce nebo dovozce nebo distributora] |
| --- | --- |

9.

Tato část prohlášení pro vzájemné uznávání byla vypracována na výhradní odpovědnost ... [Poznámka: vložit jméno a adresu osoby podepisující část II prohlášení pro vzájemné uznávání: výrobce a případně jeho zplnomocněného zástupce nebo dovozce nebo distributora]

Podepsáno za a jménem:

(místo a datum):

(jméno, funkce) (podpis):

3.4.2   Jazyk prohlášení

Jazyk prohlášení musí být jedním z úředních jazyků EU. Je-li však prohlášení v jiném jazyce, než je jazyk požadovaný členským státem určení, musí hospodářský subjekt prohlášení pro vzájemné uznávání přeložit do jazyka požadovaného členským státem určení (čl. 4 odst. 1 šestý pododstavec nařízení).

3.4.3   Kdo může prohlášení vypracovat?

Ustanovení nařízení týkající se prohlášení zajišťují nezbytnou rovnováhu mezi: i) poskytnutím možnosti vypracovat prohlášení všem hospodářským subjektům a ii) tím, že příslušný hospodářský subjekt převezme odpovědnost za prohlášení nebo části prohlášení, které vypracuje.

Nejlepší předpoklady k vypracování dobrovolného prohlášení má výrobce určitého zboží, nebo zboží určitého druhu. Výrobce může rovněž pověřit svého zplnomocněného zástupce, aby prohlášení vypracoval jeho jménem a na jeho odpovědnost (čl. 4 odst. 1 první pododstavec nařízení). Prohlášení může rovněž vypracovat dovozce nebo distributor, pokud je schopen poskytnout důkazy nezbytné k ověření informací obsažených v prohlášení (čl. 4 odst. 1 pátý pododstavec nařízení).

Výrobce (nebo jeho zplnomocněný zástupce, je-li k tomu oprávněn) může vyplnit pouze informace uvedené v části I prohlášení pro vzájemné uznávání (např. druh, popis, vlastnosti zboží, platné pravidlo, existuje-li v členském státě, v němž je zboží podle tvrzení hospodářského subjektu uvedeno na trh v souladu s právními předpisy, postup posuzování shody nebo provedené protokoly o zkouškách atd.). V takových případech má informace v části II prohlášení vyplnit dovozce nebo distributor (čl. 4 odst. 1 čtvrtý pododstavec nařízení).

Hospodářské subjekty, které podepisují prohlášení pro vzájemné uznávání – nebo jeho část –, zodpovídají za obsah a přesnost informací, které v prohlášení uvádějí. Odpovědnost hospodářských subjektů se řídí vnitrostátním právem a v případě, že je nutné prohlášení přeložit, zodpovídají za správnost jimi přeložených informací (čl. 4 odst. 2 nařízení).

Hospodářské subjekty musí rovněž zajistit, aby prohlášení pro vzájemné uznávání bylo průběžně aktualizováno tak, aby odráželo veškeré změny informací, jež uvedly (čl. 4 odst. 3 nařízení).

3.4.4   Co se stane, je-li prohlášení vyplněno pouze částečně?

Podle čl. 4 odst. 1 třetího pododstavce nařízení musí prohlášení pro vzájemné uznávání zachovávat strukturu stanovenou v částech I a II přílohy a obsahovat všechny informace v příloze uvedené.

Pokud je prohlášení neúplné, protože neobsahuje všechny požadované prvky, mělo by být proto pro účely čl. 5 odst. 4 nařízení považováno za neplatné. V důsledku toho se použije čl. 5 odst. 5 a 6 nařízení a příslušný orgán členského státu určení si může vyžádat informace nezbytné pro posouzení. Hospodářskému subjektu by po obdržení žádosti o předložení dokumentace a informací nezbytných pro posouzení mělo být poskytnuto nejméně patnáct pracovních dnů pro vyhovění.

3.4.5   Jak a kdy lze prohlášení použít?

Příslušný orgán členského státu určení musí „neprodleně“ informovat dotčený hospodářský subjekt, pokud má v úmyslu posoudit, zda je zboží uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, a pokud ano, zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny (čl. 5 odst. 1 nařízení).

Příslušný orgán by měl podle čl. 5 odst. 2 nařízení současně uvést:

| — | zboží, které tomuto posouzení podléhá, |
| --- | --- |

—

zboží, které tomuto posouzení podléhá,

| — | platné vnitrostátní technické pravidlo nebo postup předchozího schvalování, |
| --- | --- |

—

platné vnitrostátní technické pravidlo nebo postup předchozího schvalování,

| — | možnost předložit prohlášení pro vzájemné uznávání. |
| --- | --- |

—

možnost předložit prohlášení pro vzájemné uznávání.

Hospodářský subjekt se může rozhodnout předložit prohlášení pro vzájemné uznávání s podpůrnými důkazy nezbytnými k ověření informací, které obsahuje. To by bylo pro hospodářský subjekt méně zatěžující, protože příslušný orgán by neměl požadovat od žádného hospodářského subjektu žádné další informace nebo dokumentaci k prokázání, že zboží je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (čl. 5 odst. 4 nařízení).

3.4.6   Jak předkládat dokumenty

Prohlášení a podpůrné důkazy musí být předloženy ve lhůtě, která nesmí být kratší než patnáct pracovních dnů po obdržení žádosti příslušného orgánu členského státu určení (čl. 5 odst. 6 nařízení). Podání lze provést buď v papírové podobě, nebo elektronickými prostředky, anebo zpřístupnit online v souladu s požadavky členského státu určení (čl. 4 odst. 4 nařízení).

3.5   Posuzování zboží příslušným orgánem (čl. 5 odst. 1 nařízení)

Příslušný orgán členského státu určení může posoudit zboží za účelem zjištění:

| — | zda je dané zboží, nebo zboží daného druhu, uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, |
| --- | --- |

—

zda je dané zboží, nebo zboží daného druhu, uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě,

| — | a pokud ano, zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny s ohledem na vlastnosti daného zboží. |
| --- | --- |

—

a pokud ano, zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny s ohledem na vlastnosti daného zboží.

Přístup zboží, které bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, na trh členského státu určení může být omezen nebo odepřen pouze tehdy, pokud:

| 1) | vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení sleduje cíl legitimního veřejného zájmu a |
| --- | --- |

1)

vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení sleduje cíl legitimního veřejného zájmu a

| 2) | omezení nebo odepření přístupu je přiměřené, což znamená, že opatření je vhodné pro zajištění dosažení cíle a nezbytné (nepřekračuje rámec toho, co je pro dosažení cíle nezbytné). |
| --- | --- |

2)

omezení nebo odepření přístupu je přiměřené, což znamená, že opatření je vhodné pro zajištění dosažení cíle a nezbytné (nepřekračuje rámec toho, co je pro dosažení cíle nezbytné).

Správní rozhodnutí o odepření nebo omezení přístupu na trh pro zboží, které již bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, by se neměla zakládat na pouhé skutečnosti, že zboží, které je předmětem posouzení, splňuje legitimní veřejný cíl sledovaný členským státem odlišným způsobem, než jak tento cíl splňuje domácí zboží v tomto členském státě (5. bod odůvodnění nařízení). Co znamená, že zboží plní legitimní veřejný cíl odlišným způsobem? Znamená to, že by zboží bylo schopno dosáhnout cíle, který sleduje národní zákonodárce, i když by například v členském státě původu bylo zkoušeno zkušebními metodami, které se liší od metody předepsané v členském státě určení.

3.5.1   Důvody legitimního veřejného zájmu

Podle článku 36 Smlouvy o fungování EU články 34 a 35 SFEU nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné: i) veřejnou mravností, ii) veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, iii) ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, iv) ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo v) ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.

Kromě důvodů uvedených v článku 36 SFEU existují „naléhavé důvody obecného zájmu“ nebo „závazné požadavky“ (23), které vypracoval Soudní dvůr EU. Ve věci Cassis de Dijon (24) Soudní dvůr EU objasnil, že překážka volného pohybu zboží vyplývající z rozdílů vnitrostátních právních předpisů týkajících se uvádění dotčených výrobků na trh musí být přípustná tehdy, pokud lze tato ustanovení považovat za nezbytná k tomu, aby se vyhovělo kategorickým (závazným) požadavkům týkajícím se zejména účinnosti daňového dohledu, ochrany (veřejného) zdraví, poctivosti obchodního styku a ochrany spotřebitelů. Soudní dvůr EU může uznat jiná odůvodnění, například ochranu základních práv (např. svobody projevu a svobody shromažďování manifestantů (25)), ochranu spotřebitele (26), ochranu dítěte (27) nebo ochranu životního prostředí (28).

Více informací o důvodech legitimního veřejného zájmu je uvedeno v Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží (29).

3.5.2   Zásada proporcionality

Rozhodnutí musí být v souladu se zásadou proporcionality. To znamená, že správní rozhodnutí musí být vhodné pro dosažení sledovaného cíle a nesmí překračovat rámec nezbytný pro jeho dosažení.

Ve věci C-320/03, Komise v. Rakousko, Soudní dvůr EU uvedl, že „[z]a účelem ověření, zda je taková překážka přiměřená vzhledem k legitimnímu cíli sledovanému v tomto případě, a sice ochraně životního prostředí, je třeba určit, zda je nezbytná a odpovídající za účelem zajištění povoleného cíle“ (30).

Proporcionalita vnitrostátního technického pravidla je základem k prokázání proporcionality správního rozhodnutí, jež z tohoto pravidla vychází. Způsoby prokazování proporcionality správního rozhodnutí je nicméně nutné určit v každém jednotlivém případě (27. bod odůvodnění nařízení).

Užitečné informace o kritériu přiměřenosti obsahuje Příručka k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží.

Níže uvedené body se zabývají některými příklady zásady proporcionality.

a)   Je opatření vhodné k zajištění dosažení zamýšleného cíle?

Soudní dvůr EU posoudil vhodnost opatření k dosažení cíle mimo jiné v těchto případech (31):

| — | Ve věci Ålands Vindkraft Soudní dvůr EU zdůraznil, že využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny je užitečné k ochraně životního prostředí, neboť přispívá ke snížení emisí skleníkových plynů, jež jsou jedním z hlavních důvodů klimatických změn, k jejichž potírání se Evropská unie a její členské státy zavázaly (32). |
| --- | --- |

—

Ve věci Ålands Vindkraft Soudní dvůr EU zdůraznil, že využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny je užitečné k ochraně životního prostředí, neboť přispívá ke snížení emisí skleníkových plynů, jež jsou jedním z hlavních důvodů klimatických změn, k jejichž potírání se Evropská unie a její členské státy zavázaly (32).

| — | Ve věci Komise v. Itálie (přípojná vozidla) Soudní dvůr EU shledal, že zákaz používání motocyklů táhnoucích přípojná vozidla je způsobilý dosáhnout cíle směřujícího k zajištění bezpečnosti silničního provozu (33). |
| --- | --- |

—

Ve věci Komise v. Itálie (přípojná vozidla) Soudní dvůr EU shledal, že zákaz používání motocyklů táhnoucích přípojná vozidla je způsobilý dosáhnout cíle směřujícího k zajištění bezpečnosti silničního provozu (33).

| — | Ve věci Dynamic Medien Soudní dvůr EU rozhodl, že není vůbec pochyb, že zákaz zásilkového prodeje a převodu nosičů s videozáznamy, které nebyly podrobeny kontrole ani klasifikaci pro účely ochrany nezletilých ze strany příslušného vnitrostátního orgánu a které nebyly tímto orgánem opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na ně dívat, představuje opatření způsobilé chránit dítě před informacemi a materiály škodlivými pro jeho blaho (34). |
| --- | --- |

—

Ve věci Dynamic Medien Soudní dvůr EU rozhodl, že není vůbec pochyb, že zákaz zásilkového prodeje a převodu nosičů s videozáznamy, které nebyly podrobeny kontrole ani klasifikaci pro účely ochrany nezletilých ze strany příslušného vnitrostátního orgánu a které nebyly tímto orgánem opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na ně dívat, představuje opatření způsobilé chránit dítě před informacemi a materiály škodlivými pro jeho blaho (34).

b)   Je opatření nezbytné k dosažení daného cíle?

Správní rozhodnutí je přiměřené, pokud je nejen vhodné, ale také nezbytné k dosažení legitimního cíle. V této části posouzení je třeba zvážit tuto otázku: překračuje správní rozhodnutí rámec toho, co je nezbytné k dosažení legitimního cíle? Pokud k dosažení stejného cíle existují méně omezující prostředky, pak správní rozhodnutí přesahuje rámec toho, co je nezbytné. Níže uvedené příklady ukazují, jaké otázky by měly být položeny za účelem posouzení nezbytnosti správního rozhodnutí.

| — | Ve věci Komise v. Česká republika Soudní dvůr EU zdůraznil, že v rámci boje proti podvodům za účelem zajištění ochrany spotřebitelů na jeho území mají členské státy právo mít za to, že puncovní značky vyrážené na území třetích států neposkytují úroveň ochrany spotřebitele, která by byla rovnocenná puncovním značkám vyráženým nezávislými subjekty na území členských států (s výjimkou případů, kdy členský stát dovozu ze třetích zemí, který má rovnocenný systém vyznačení puncovní značky, provádí kontroly zboží a výsledky splňují požadavky dotyčného členského státu (35)). Soudní dvůr EU však shledal, že opatření není přiměřené sledovanému cíli, neboť stejného cíle bylo možné dosáhnout alternativními, méně omezujícími opatřeními. Za prvé mohly české orgány požadovat, aby dovozce do České republiky doložil listinný důkaz potvrzující místo vyražení dané puncovní značky a případně místo propuštění předmětných drahých kovů do volného oběhu a jejich legálního uvedení na trh v Unii. Za druhé mohly české orgány zúžit neuznávání puncovních značek WaarborgHolland pouze na případy, kdy je dodatečná kontrola těchto kovů ze strany českých orgánů skutečně odůvodněná ochranou spotřebitele, zejména v případech dovozu ze třetích zemí (36). |
| --- | --- |

—

Ve věci Komise v. Česká republika Soudní dvůr EU zdůraznil, že v rámci boje proti podvodům za účelem zajištění ochrany spotřebitelů na jeho území mají členské státy právo mít za to, že puncovní značky vyrážené na území třetích států neposkytují úroveň ochrany spotřebitele, která by byla rovnocenná puncovním značkám vyráženým nezávislými subjekty na území členských států (s výjimkou případů, kdy členský stát dovozu ze třetích zemí, který má rovnocenný systém vyznačení puncovní značky, provádí kontroly zboží a výsledky splňují požadavky dotyčného členského státu (35)). Soudní dvůr EU však shledal, že opatření není přiměřené sledovanému cíli, neboť stejného cíle bylo možné dosáhnout alternativními, méně omezujícími opatřeními. Za prvé mohly české orgány požadovat, aby dovozce do České republiky doložil listinný důkaz potvrzující místo vyražení dané puncovní značky a případně místo propuštění předmětných drahých kovů do volného oběhu a jejich legálního uvedení na trh v Unii. Za druhé mohly české orgány zúžit neuznávání puncovních značek WaarborgHolland pouze na případy, kdy je dodatečná kontrola těchto kovů ze strany českých orgánů skutečně odůvodněná ochranou spotřebitele, zejména v případech dovozu ze třetích zemí (36).

| — | Ve věci Ålands Vindkraft odmítly švédské úřady vydat větrné elektrárně ve Finsku certifikáty elektřiny, protože tyto certifikáty byly vyhrazeny pouze pro zařízení na výrobu zelené elektřiny nacházející se ve Švédsku. Soudní dvůr EU však opatření shledal přiměřeným a vysvětlil, že se nezdá, že Švédsko jednalo v rozporu se zásadou proporcionality pouze tím, že si omezilo režim podpory využívající zelené certifikáty výhradně na zelenou elektřinu vyrobenou na území státu. Členské státy mají povinný vnitrostátní cíl v oblasti energie z obnovitelných zdrojů (jejich spravedlivý podíl na úsilí) a jediná elektřina, kterou mohou do tohoto cíle započítat, je energie vyrobená v jejich zařízeních. V důsledku toho se mohlo Švédsko legitimně domnívat, že takové územní omezení nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle, který sleduje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES (37) i vnitrostátní režim, jenž spadá do působnosti této směrnice, spočívajícího ve zvýšení výroby a nepřímo spotřeby zelené elektřiny v Evropské unii (38). |
| --- | --- |

—

Ve věci Ålands Vindkraft odmítly švédské úřady vydat větrné elektrárně ve Finsku certifikáty elektřiny, protože tyto certifikáty byly vyhrazeny pouze pro zařízení na výrobu zelené elektřiny nacházející se ve Švédsku. Soudní dvůr EU však opatření shledal přiměřeným a vysvětlil, že se nezdá, že Švédsko jednalo v rozporu se zásadou proporcionality pouze tím, že si omezilo režim podpory využívající zelené certifikáty výhradně na zelenou elektřinu vyrobenou na území státu. Členské státy mají povinný vnitrostátní cíl v oblasti energie z obnovitelných zdrojů (jejich spravedlivý podíl na úsilí) a jediná elektřina, kterou mohou do tohoto cíle započítat, je energie vyrobená v jejich zařízeních. V důsledku toho se mohlo Švédsko legitimně domnívat, že takové územní omezení nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle, který sleduje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES (37) i vnitrostátní režim, jenž spadá do působnosti této směrnice, spočívajícího ve zvýšení výroby a nepřímo spotřeby zelené elektřiny v Evropské unii (38).

| — | Ve věci Dynamic Medien posoudil Soudní dvůr EU nezbytnost opatření takto: Pokud jde o věcnou působnost dotčeného zákazu, je třeba uvést, že zákon na ochranu nezletilých nebrání všem formám uvádění nosičů s videozáznamy, které nebyly zkontrolovány, na trh. Z překládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že je dovoleno dovážet a prodávat tyto nosiče s videozáznamy dospělým prostřednictvím způsobů distribuce, které předpokládají osobní kontakt mezi dodavatelem a kupujícím a takto umožňují dbát na to, aby k těmto nosičům s videozáznamy neměly přístup děti. S přihlédnutím k těmto skutečnostem se jeví, že právní úprava dotčená v původním řízení nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle sledovaného dotčeným členským státem (39). |
| --- | --- |

—

Ve věci Dynamic Medien posoudil Soudní dvůr EU nezbytnost opatření takto: Pokud jde o věcnou působnost dotčeného zákazu, je třeba uvést, že zákon na ochranu nezletilých nebrání všem formám uvádění nosičů s videozáznamy, které nebyly zkontrolovány, na trh. Z překládacího rozhodnutí totiž vyplývá, že je dovoleno dovážet a prodávat tyto nosiče s videozáznamy dospělým prostřednictvím způsobů distribuce, které předpokládají osobní kontakt mezi dodavatelem a kupujícím a takto umožňují dbát na to, aby k těmto nosičům s videozáznamy neměly přístup děti. S přihlédnutím k těmto skutečnostem se jeví, že právní úprava dotčená v původním řízení nepřekračuje meze toho, co je nezbytné k dosažení cíle sledovaného dotčeným členským státem (39).

| — | Ve věci C-265/06, Komise Evropských společenství v. Portugalská republika, Soudní dvůr EU shledal, že boj proti kriminalitě a bezpečnost silničního provozu mohou představovat naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodňovat překážku volného pohybu zboží. „Třebaže se zdá, že zákaz“ upevňování barevných fólií na skla osobních nebo nákladních motorových vozidel „umožňuje takové pozorování usnadnit, a že je tedy způsobilý dosáhnout cílů boje proti kriminalitě a bezpečnosti silničního provozu, nevyplývá však z toho, že je nezbytný k dosažení těchto cílů a že neexistují jiné méně omezující prostředky k jejich dosažení“ (40). Nutnost zákazu byla dále oslabena, když příslušné orgány připustily, že motorová vozidla, která jsou od počátku vybavena tónovanými okny v mezích stanovených směrnicí Rady 92/22/EHS (41), jsou na jejich území povolena. Kromě toho existuje široká škála tónovaných fólií (od průhledné fólie po fólii, která je téměř neprůhledná), což znamená, že alespoň některé fólie, a sice fólie, které vykazují dostatečný stupeň průhlednosti, umožňují požadovanou vizuální kontrolu vnitřního prostoru motorových vozidel. Soudní dvůr EU proto dospěl k závěru, že zákaz tónovaných fólií ve vozidlech je nadměrný, a tudíž nepřiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům (42). |
| --- | --- |

—

Ve věci C-265/06, Komise Evropských společenství v. Portugalská republika, Soudní dvůr EU shledal, že boj proti kriminalitě a bezpečnost silničního provozu mohou představovat naléhavé důvody obecného zájmu, které mohou odůvodňovat překážku volného pohybu zboží. „Třebaže se zdá, že zákaz“ upevňování barevných fólií na skla osobních nebo nákladních motorových vozidel „umožňuje takové pozorování usnadnit, a že je tedy způsobilý dosáhnout cílů boje proti kriminalitě a bezpečnosti silničního provozu, nevyplývá však z toho, že je nezbytný k dosažení těchto cílů a že neexistují jiné méně omezující prostředky k jejich dosažení“ (40). Nutnost zákazu byla dále oslabena, když příslušné orgány připustily, že motorová vozidla, která jsou od počátku vybavena tónovanými okny v mezích stanovených směrnicí Rady 92/22/EHS (41), jsou na jejich území povolena. Kromě toho existuje široká škála tónovaných fólií (od průhledné fólie po fólii, která je téměř neprůhledná), což znamená, že alespoň některé fólie, a sice fólie, které vykazují dostatečný stupeň průhlednosti, umožňují požadovanou vizuální kontrolu vnitřního prostoru motorových vozidel. Soudní dvůr EU proto dospěl k závěru, že zákaz tónovaných fólií ve vozidlech je nadměrný, a tudíž nepřiměřený ve vztahu ke sledovaným cílům (42).

3.6   Dočasné pozastavení přístupu na trh (článek 6 nařízení)

Příslušný orgán členského státu určení by při posuzování zboží před přijetím rozhodnutí o tom, zda omezí nebo odepře jeho přístup na trh, neměl mít možnost přijmout rozhodnutí o pozastavení přístupu na trh s výjimkou případů, kdy je třeba rychle zasáhnout s cílem zabránit narušení bezpečnosti nebo poškození zdraví osob, zabránit škodě na životním prostředí nebo zamezit dodání zboží, pokud je dodávání takového zboží obecně zakázáno z důvodů veřejné mravnosti nebo veřejné bezpečnosti, včetně například předcházení trestné činnosti (29. bod odůvodnění nařízení).

V souladu s čl. 6 odst. 1 nařízení mohou příslušné orgány členského státu určení během posuzování zboží dočasně pozastavit dodávání tohoto zboží na trh v dotyčném členském státě, avšak pouze pokud:

| a) | za obvyklých nebo rozumně předvídatelných podmínek použití představuje toto zboží vážné riziko pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví nebo pro životní prostředí, a to i v případech, kdy účinky nejsou okamžité, a toto riziko vyžaduje rychlý zásah příslušného orgánu, nebo |
| --- | --- |

a)

za obvyklých nebo rozumně předvídatelných podmínek použití představuje toto zboží vážné riziko pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví nebo pro životní prostředí, a to i v případech, kdy účinky nejsou okamžité, a toto riziko vyžaduje rychlý zásah příslušného orgánu, nebo

| b) | dodávání daného zboží, nebo zboží daného druhu, na trh tohoto členského státu je v tomto členském státě obecně zakázáno z důvodu veřejné mravnosti nebo veřejné bezpečnosti. |
| --- | --- |

b)

dodávání daného zboží, nebo zboží daného druhu, na trh tohoto členského státu je v tomto členském státě obecně zakázáno z důvodu veřejné mravnosti nebo veřejné bezpečnosti.

Pokud příslušný orgán členského státu dočasně pozastaví přístup na trh, měl by to neprodleně oznámit dotčenému hospodářskému subjektu, Komisi a ostatním členským státům (čl. 6 odst. 2 nařízení). Je-li důvodem dočasného pozastavení skutečnost, že za obvyklých nebo rozumně předvídatelných podmínek použití představuje toto zboží vážné riziko pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví nebo pro životní prostředí, a to i v případech, kdy riziko nemá okamžité účinky, a toto riziko vyžaduje rychlý zásah příslušného orgánu, musí být k oznámení přiloženo podrobné technické nebo vědecké zdůvodnění prokazující, proč daný případ spadá do působnosti uvedeného písmene (čl. 6 odst. 2 nařízení).

3.7   Správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 až 13 nařízení)

Po dokončení posouzení zboží se může příslušný orgán členského státu určení rozhodnout, že přijme správní rozhodnutí týkající se zboží, které posoudil (čl. 5 odst. 9 nařízení).

Jak již bylo zmíněno, vzájemné uznávání není absolutní zásadou. Jakékoli výjimky z této zásady však vyžadují řádné odůvodnění. Přístup na trh pro zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě nemůže být omezen nebo odepřen pouze z toho důvodu, že vnitrostátní pravidla stanoví pro dotyčné zboží jiné požadavky. Existuje-li skutečný důvod pro omezení nebo odepření přístupu na trh, musí být každé takové rozhodnutí odůvodněno.

Správní rozhodnutí doposud zřídkakdy stanovila důvody pro omezení nebo odepření přístupu na trh pro zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě.

Ustanovení čl. 5 odst. 10 až 12 nařízení stanoví seznamy kategorií informací, které by měly být ve správním rozhodnutí uvedeny.

Správní rozhodnutí musí obsahovat důvody rozhodnutí, jež musí být stanoveny způsobem, který je dostatečně podrobný a odůvodněný, aby usnadnil provedení posouzení slučitelnosti rozhodnutí se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 5 odst. 10 nařízení). Správní rozhodnutí musí obsahovat zejména tyto informace (čl. 5 odst. 11 nařízení):

| a) | vnitrostátní technické pravidlo, ze kterého správní rozhodnutí vychází; |
| --- | --- |

a)

vnitrostátní technické pravidlo, ze kterého správní rozhodnutí vychází;

| b) | důvody legitimního veřejného zájmu, jež opodstatňují uplatňování vnitrostátního technického pravidla, ze kterého dané správní rozhodnutí vychází; |
| --- | --- |

b)

důvody legitimního veřejného zájmu, jež opodstatňují uplatňování vnitrostátního technického pravidla, ze kterého dané správní rozhodnutí vychází;

| c) | technické nebo vědecké důkazy, ke kterým příslušný orgán členského státu určení přihlédl, včetně případně jakýchkoli relevantních změn stavu techniky, k nimž došlo od vstupu vnitrostátního technického pravidla v platnost; |
| --- | --- |

c)

technické nebo vědecké důkazy, ke kterým příslušný orgán členského státu určení přihlédl, včetně případně jakýchkoli relevantních změn stavu techniky, k nimž došlo od vstupu vnitrostátního technického pravidla v platnost;

| d) | shrnutí případných argumentů předložených dotčeným hospodářským subjektem, které jsou relevantní pro posuzování, zda bylo zboží uvedeno na trh v souladu s právními předpisy a zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny s ohledem na vlastnosti daného zboží; |
| --- | --- |

d)

shrnutí případných argumentů předložených dotčeným hospodářským subjektem, které jsou relevantní pro posuzování, zda bylo zboží uvedeno na trh v souladu s právními předpisy a zda jsou legitimní veřejné zájmy, na něž se vztahuje platné vnitrostátní technické pravidlo členského státu určení, náležitě chráněny s ohledem na vlastnosti daného zboží;

| e) | důkazy toho, že správní rozhodnutí je vhodné pro dosažení sledovaného cíle a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro jeho dosažení. |
| --- | --- |

e)

důkazy toho, že správní rozhodnutí je vhodné pro dosažení sledovaného cíle a nepřekračuje rámec toho, co je nezbytné pro jeho dosažení.

Pro účely čl. 5 odst. 11 nařízení jsou „důvody legitimního veřejného zájmu“ definovány jako kterýkoli z důvodů uvedených v článku 36 Smlouvy o fungování EU nebo jakýkoli jiný naléhavý důvod obecného zájmu (čl. 3 odst. 14 nařízení) (43).

Ve správním rozhodnutí se musí uvést možné právní prostředky ochrany dostupné podle vnitrostátního práva členského státu určení a lhůty pro jejich podání. Mělo by rovněž zahrnovat odkaz na skutečnost, že hospodářské subjekty mohou využívat síť pro řešení problémů na vnitřním trhu (dále jen „síť SOLVIT“) a nový postup řešení problémů (čl. 5 odst. 12 nařízení, viz také oddíl 3.10).

Správní rozhodnutí o omezení nebo odepření přístupu na trh musí být neprodleně oznámeno hospodářskému subjektu. Rozhodnutí nenabývá účinnosti dříve, než je oznámeno hospodářskému subjektu (čl. 5 odst. 9 a 13 nařízení).

3.8   Oznámení Komisi a ostatním členským státům

Příslušné orgány členského státu musí Komisi a ostatním členským státům oznamovat:

| — | dočasná pozastavení (čl. 6 odst. 2 nařízení), |
| --- | --- |

—

dočasná pozastavení (čl. 6 odst. 2 nařízení),

| — | správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 nařízení). |
| --- | --- |

—

správní rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 nařízení).

Pro účely čl. 5 odst. 9 a čl. 6 odst. 2 nařízení by měl být použit informační a komunikační systém pro dozor nad trhem (ICSMS) (čl. 11 odst. 1 nařízení).

Komise musí používat informace dostupné v systému ICSMS pro budoucí hodnocení nařízení (čl. 14 odst. 2 nařízení).

Dočasná pozastavení musí být prostřednictvím systému ICSMS neprodleně oznámena Komisi a ostatním členským státům (čl. 6 odst. 2 nařízení).

Správní rozhodnutí musí být prostřednictvím systému ICSMS oznámena Komisi a ostatním členským státům nejpozději do dvaceti pracovních dnů po přijetí rozhodnutí (čl. 5 odst. 9 nařízení).

Oznámená dočasná pozastavení nebo správní rozhodnutí by měla být vložena do systému ICSMS.

Teoreticky, pokud se opatření oznámené prostřednictvím systému rychlého varování pro nebezpečné nepotravinářské výrobky (RAPEX) (44) nebo systému včasné výměny informací pro potraviny a krmiva (RASFF) (45) týká zboží, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU a které je uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, mělo by toto opatření být podle nařízení rovněž oznámeno prostřednictvím systému ICSMS.

Nařízení má členské státy zprostit zátěže dvojího oznámení v případech, kdy opatření vyžaduje oznámení ve dvou systémech. Článek 7 proto stanoví, že je-li správní rozhodnutí nebo dočasné pozastavení rovněž opatřením, které se má oznamovat prostřednictvím systému RAPEX nebo RASFF, „samostatné oznámení Komisi a ostatním členským státům podle tohoto nařízení se nevyžaduje“, jsou-li splněny tyto podmínky: a) v oznámení v systému RAPEX nebo RASFF se uvádí, že se oznámení dotčeného opatření považuje také za oznámení podle nařízení (EU) 2019/515, a b) jsou poskytnuty podpůrné důkazy splňující požadavky stanovené v nařízení (EU) 2019/515.

Příslušný orgán členského státu určení je odpovědný za nahrávání dokumentů požadovaných podle nařízení. Jak bylo uvedeno výše, tyto dokumenty jsou správní rozhodnutí a dočasná pozastavení (s přiloženým podrobným technickým nebo vědeckým odůvodněním v případech, kdy jsou založena na vážném riziku pro lidskou bezpečnost nebo lidské zdraví či pro životní prostředí).

3.9   Právní prostředky ochrany proti správnímu rozhodnutí

Jakékoli správní rozhodnutí přijaté příslušným orgánem členského státu určení podle nařízení musí uvádět možné právní prostředky ochrany dostupné podle vnitrostátního práva členského státu určení a lhůty pro jejich podání, aby se hospodářský subjekt mohl proti rozhodnutí odvolat nebo je napadnout (čl. 5 odst. 12 nařízení a 35. bod odůvodnění nařízení). Dostupné možnosti pro napadení takových rozhodnutí závisí na právních prostředcích ochrany poskytovaných vnitrostátními právními předpisy (správní možnost odvolání, vnitrostátní soudy, tribunály nebo jiné stupně opravných prostředků). Obecně platí, že vnitrostátní soudní systémy poskytují, a to buď přímo, nebo po řízení o správním opravném prostředku, možnost opravného prostředku proti správnímu rozhodnutí příslušného orgánu omezit nebo odepřít přístup na trh podaného k soudu.

Článek 8 nařízení zavádí nový postup řešení problémů s cílem poskytnout účinný opravný prostředek a obnovit důvěru ve vzájemné uznávání. Tento nový postup je svěřen síti SOLVIT.

3.10   Co je síť SOLVIT

SOLVIT je síť center ustavených členskými státy, jejímž cílem je nalézt rychlá, účinná a neformální řešení problémů, s nimiž se jednotlivci a podniky setkávají, když jim orgány veřejné moci upírají práva EU na jednotném trhu, založená na doporučení Komise 2013/461/EU o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT (46).

Síť SOLVIT je neformální, mimosoudní mechanismus řešení problémů, který skýtá alternativu k soudnímu řízení. Poskytuje praktická řešení pro jednotlivce a podniky, jež se potýkají s problémy v přeshraničních situacích spojenými s jednotným trhem a způsobenými veřejným orgánem. Síť SOLVIT je bezplatná a poskytuje ji státní správa každého členského státu EU, jakož i Islandu, Lichtenštejnska a Norska. Zásady, jimiž se řídí její fungování, jsou stanoveny v doporučení Komise 2013/461/EU, v němž se uvádí, že každý členský stát má poskytnout centru SOLVIT dostatečné zdroje, aby se zajistilo, že se může této sítě účastnit (47).

Postup v rámci sítě SOLVIT mohou spustit hospodářské subjekty dotčené správním rozhodnutím. Doporučení 2013/461/EU nestanoví žádnou lhůtu pro zahájení postupu v rámci sítě SOLVIT. Pokud se však hospodářské subjekty rozhodnou tuto síť používat, je vhodné, aby jí správní rozhodnutí předložily co nejdříve. Vzhledem k tomu, že síť SOLVIT je neformální mechanismus, použití postupu v rámci této sítě nepozastavuje žádnou formální lhůtu pro podání správního nebo soudního opravného prostředku ani tyto opravné prostředky nenahrazuje. Pokud hospodářský subjekt během probíhajícího postupu v rámci sítě SOLVIT podá soudní opravný prostředek, je obvyklou praxí informovat centrum této sítě. Centrum sítě SOLVIT ukončí postup v rámci sítě SOLVIT a mandát centra sítě SOLVIT také skončí (48).

Pokud vnitrostátní systémy umožňují řízení o správním opravném prostředku proti správnímu rozhodnutí příslušného orgánu omezit nebo odepřít přístup na trh u orgánu odpovědného za dohled nad dotyčným příslušným orgánem (v závislosti na režimu uplatňovaném v dotyčném členském státě), a pokud probíhá postup řešení problémů sítě SOLVIT, některé orgány se rozhodnou postup dočasně zastavit. To orgánu dohledu umožňuje postup v rámci sítě SOLVIT zohlednit.

Všechny případy SOLVIT jsou vyřizovány dvěma centry SOLVIT, tj. domácím a vedoucím centrem (49). Domácí centrum se obvykle nachází v členském státě stěžovatele, zatímco vedoucí centrum se nachází v členském státě orgánu, na který byla podána stížnost. Domácí centrum je odpovědné za provedení právního posouzení problému a přípravu věci před jejím předáním centru SOLVIT ve státě, kde sídlí orgán, na nějž byla podána stížnost (50). Vedoucí centrum je odpovědné za nalezení řešení pro žadatele, včetně vyjasnění použitelného práva EU, a mělo by pravidelně informovat domácí centrum o pokroku stížnosti (51).

Centra SOLVIT používají k vyřizování případů zabezpečený online systém (52). Díky tomu je komunikace efektivní a přispívá to k plné transparentnosti. Komise má přístup k systému, sleduje kvalitu vyřizování případů a ve složitých případech nabízí pomoc a objasnění.

3.11   Síť SOLVIT a postup řešení problémů podle článku 8 nařízení

Postup v rámci sítě SOLVIT popsaný v doporučení 2013/461/EU a speciální postup řešení problémů stanovený v článku 8 nařízení se liší. Hlavním rozdílem v těchto postupech je možnost center SOLVIT požádat Komisi, aby vydala stanovisko.

Je-li použit postup v rámci sítě SOLVIT popsaný v doporučení 2013/461/EU, centra SOLVIT žádnou možnost požádat Komisi o stanovisko nemají. V čl. 8 odst. 1 nařízení se však stanoví, že pokud hospodářský subjekt zahájil postup v rámci sítě SOLVIT, může domácí centrum nebo vedoucí centrum požádat Komisi, aby vydala stanovisko s cílem pomoci s řešením případu. Tento zvláštní postup se použije pouze v případech, kdy orgány vydaly správní rozhodnutí v souladu s článkem 5 nařízení. Zahrnuje možnost, aby centrum SOLVIT požádalo Komisi, aby posoudila, zda je správní rozhodnutí slučitelné se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 8 odst. 1 a 2 nařízení). Postup řešení problémů podle nařízení zahrnuje delší lhůty než obvyklý postup v rámci sítě SOLVIT tak, aby byl Komisi poskytnut dostatečný čas na vydání stanoviska.

Aby byly hospodářské subjekty informovány o dostupnosti zvláštního postupu řešení problémů podle nařízení, musí všechna správní rozhodnutí vydaná vnitrostátními orgány podle nařízení obsahovat informaci, že hospodářské subjekty mohou využít sítě SOLVIT a postupu řešení problémů stanoveného v článku 8 nařízení (čl. 5 odst. 12 nařízení; viz též oddíl 3.7). Správní rozhodnutí by například mohlo obsahovat bod podobný tomuto:

„Toto rozhodnutí můžete předložit síti SOLVIT za podmínek stanovených v doporučení 2013/461/EU. Domácí centrum nebo vedoucí centrum může požádat Evropskou komisi, aby vydala stanovisko s cílem pomoci s řešením případu v souladu s čl. 8 odst. 1 nařízení (EU) 2019/515.“

Síť SOLVIT byla vždy k dispozici hospodářským subjektům, které čelí problémům na jednotném trhu. Jiné problémy spojené s uváděním zboží na trh v jiném členském státě, jako je chybějící odpověď příslušného orgánu nebo odmítnutí vydat rozhodnutí, bude síť SOLVIT i nadále řešit obvyklým způsobem. Tyto problémy však nespustí zvláštní postup řešení problémů stanovený v článku 8 nařízení.

3.12   Stanovisko Komise v rámci postupu řešení problémů podle článku 8 nařízení

Stanovisko Komise v rámci postupu řešení problémů podle článku 8 nařízení

Pokud neformální řešení v rámci sítě SOLVIT selže a přetrvávají pochybnosti o slučitelnosti správního rozhodnutí se zásadou vzájemného uznávání, může kterékoli ze zúčastněných center sítě SOLVIT požádat Komisi o vydání stanoviska (čl. 8 odst. 1 nařízení). Účelem tohoto stanoviska je umožnit Komisi posoudit, zda je vnitrostátní správní rozhodnutí slučitelné se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 8 odst. 2 nařízení). K dokumentům a informacím poskytnutým během postupu v rámci sítě SOLVIT by měla Komise také přihlížet. Prostřednictvím příslušného centra SOLVIT si může vyžádat dodatečné informace nebo dokumenty (čl. 8 odst. 3 nařízení).

Komise musí dokončit posuzování a vydat stanovisko do 45 pracovních dnů od obdržení žádosti o stanovisko (což nezahrnuje čas nezbytný k tomu, aby Komise obdržela dodatečné informace a dokumenty) (čl. 8 odst. 4 nařízení). Toto stanovisko by se mělo zabývat pouze otázkou, zda je správní rozhodnutí slučitelné se zásadou vzájemného uznávání a s požadavky nařízení (čl. 8 odst. 2 nařízení). Je-li to vhodné, mělo by stanovisko upozornit na jakékoliv skutečnosti, které by měly být řešeny v rámci případu postoupeného síti SOLVIT, nebo vydat doporučení, která by mohla pomoci vyřešení případu (čl. 8 odst. 4 nařízení). Ke stanovisku Komise musí být přihlédnuto během postupu v rámci sítě SOLVIT (čl. 8 odst. 6 nařízení).

Komise sdělí své stanovisko prostřednictvím příslušného centra sítě SOLVIT dotčenému hospodářskému subjektu a příslušným orgánům. O stanovisku informuje rovněž všechny členské státy, a to prostřednictvím systému ICSMS (čl. 8 odst. 6 nařízení). Hospodářský subjekt může využít stanovisko Komise uvedené v čl. 8 odst. 4 nařízení a zpřístupnit je všem příslušným třetím stranám.

Je-li Komise během období posuzování informována, že případ byl vyřešen, nemusí stanovisko vydávat (čl. 8 odst. 5 nařízení).

Skutečnost, že Komise vydává stanovisko, nemá vliv na její pravomoci podle článku 258 SFEU (40. bod odůvodnění nařízení).

3.13   Úloha kontaktních míst pro výrobky (článek 9 nařízení)

Úloha kontaktních míst pro výrobky (článek 9 nařízení)

Toto nařízení výrazně usnadnilo uvádění zboží, na které se nevztahují harmonizační pravidla EU, na trh v jiných členských státech, ale také přenáší větší odpovědnost na hospodářské subjekty. Ty musí být seznámeny s příslušnými vnitrostátními předpisy – například, zda existuje postup předchozího schvalování – nejen ve členském státě, kde uvádějí v souladu s právními předpisy své zboží na trh, ale také ve členském státě určení.

Aby se zajistilo, že hospodářské subjekty nebudou při shromažďování informací o výrobcích v členských státech ponechány bez pomoci, usnadňuje nařízení shromažďování těchto informací prostřednictvím kontaktních míst pro výrobky. Podle čl. 9 odst. 1 nařízení mají kontaktní místa pro výrobky poskytovat své služby v souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1724 (nařízení o jednotné digitální bráně) (53). Kontaktní místa pro výrobky by měla mít náležité vybavení a zdroje (čl. 9 odst. 1 a 42. bod odůvodnění nařízení), aby mohla hrát důležitou úlohu při usnadňování komunikace mezi vnitrostátními orgány a hospodářskými subjekty.

53

Kontaktní místa pro výrobky musí poskytovat online tyto informace (čl. 9 odst. 2 nařízení):

| a) | informace o zásadě vzájemného uznávání a uplatňování nařízení na území svého členského státu, včetně informací o postupu posuzování zboží podle článku 5 nařízení; |
| --- | --- |

a)

informace o zásadě vzájemného uznávání a uplatňování nařízení na území svého členského státu, včetně informací o postupu posuzování zboží podle článku 5 nařízení;

| b) | přímé kontaktní údaje příslušných orgánů v daném členském státě, včetně podrobností o orgánech odpovědných za dohled nad prováděním vnitrostátních technických pravidel použitelných na území jejich členského státu; |
| --- | --- |

b)

přímé kontaktní údaje příslušných orgánů v daném členském státě, včetně podrobností o orgánech odpovědných za dohled nad prováděním vnitrostátních technických pravidel použitelných na území jejich členského státu;

| c) | právní prostředky a postupy ochrany dostupných na území svého členského státu v případě sporu mezi příslušným orgánem a hospodářským subjektem, včetně postupu řešení problémů stanoveného v článku 8 nařízení. |
| --- | --- |

c)

právní prostředky a postupy ochrany dostupných na území svého členského státu v případě sporu mezi příslušným orgánem a hospodářským subjektem, včetně postupu řešení problémů stanoveného v článku 8 nařízení.

Ačkoli jsou kontaktní místa pro výrobky odpovědná za zpřístupnění nejdůležitějších údajů na svých internetových stránkách (viz čl. 9 odst. 2 a 42. bod odůvodnění nařízení), mohou je hospodářské subjekty nebo příslušné orgány členských států kontaktovat rovněž přímo a tato místa musí poskytnout další informace do patnácti pracovních dnů od obdržení žádosti (čl. 9 odst. 3 a 4 nařízení). Tyto další informace musí poskytnout bezplatně (čl. 9 odst. 5 nařízení). Kontaktní místa pro výrobky by měla plnit úkoly spojené s poskytováním jakýchkoli informací týkajících se výrobku, včetně elektronických kopií vnitrostátních technických pravidel nebo přístupu k nim online, aniž jsou dotčena vnitrostátní pravidla upravující šíření vnitrostátních technických pravidel (42. bod odůvodnění nařízení).

Vnitrostátní orgány mohou rovněž kontaktovat kontaktní místa pro výrobky nebo orgány jiného členského státu (např. členského státu původu / prvního uvedení na trh v souladu s právními předpisy) a požádat je o informace, aby ověřily údaje poskytnuté hospodářskými subjekty během posuzování zboží (viz články 5 a 9 a čl. 10 odst. 3 nařízení). Kontaktní místa pro výrobky mohou být rovněž využita pro usnadnění kontaktů mezi relevantními příslušnými orgány (čl. 10 odst. 3 nařízení).

Kontaktní místa pro výrobky by však neměla být povinna poskytovat kopie norem nebo online přístup k normám, které jsou předmětem práv duševního vlastnictví normalizačních orgánů nebo organizací (42. bod odůvodnění nařízení).

Článek 10 nařízení stanoví pravidla správní spolupráce, která předepisují nejdůležitější oblasti, v nichž je nezbytná účinná spolupráce kontaktních míst pro výrobky a vnitrostátních orgánů.

3.14   Správní spolupráce (článek 10 nařízení)

Správní spolupráce (článek 10 nařízení)

Nařízení posiluje kontaktní místa pro výrobky jako jeden z hlavních komunikačních kanálů pro vzájemné uznávání a zlepšuje komunikaci mezi příslušnými orgány členských států a kontaktními místy pro výrobky.

Jednou z forem správní spolupráce stanovených nařízením je výměna úředníků mezi členskými státy a organizace společných programů odborné přípravy a zvyšování povědomí pro orgány a podniky (čl. 10 odst. 1 písm. c) nařízení). Komise zajišťuje spolupráci mezi orgány a kontaktními místy pro výrobky jednotlivých členských států, zatímco členské státy zajišťují, aby se jejich příslušné orgány a kontaktní místa pro výrobky účastnily těchto činností (čl. 10 odst. 1 a 2 nařízení).

Správní spolupráce je obzvláště důležitá při posuzování zboží. Pokud potřebují zkontrolovat informace poskytnuté hospodářským subjektem, mohou příslušné orgány členského státu určení kontaktovat příslušné orgány členského státu prvního uvedení na trh v souladu s právními předpisy prostřednictvím systému ICSMS (čl. 5 odst. 7 nařízení). Příslušné orgány by měly na tyto žádosti odpovědět do patnácti pracovních dnů s uvedením veškerých informací, které jsou relevantní pro ověření údajů a dokumentů doložených hospodářským subjektem během posuzování dotyčného zboží (čl. 10 odst. 3 nařízení).

Kontaktní místa pro výrobky mohou být využita pro usnadnění kontaktů mezi relevantními příslušnými orgány ve lhůtě patnácti pracovních dnů pro poskytnutí požadovaných informací (čl. 10 odst. 3 nařízení).

4.   PREDCHOZI POSOUZENI VNITROSTATNICH TECHNICKÝCH PRAVIDEL – SMERNICE (EU) 2015/1535 A DOLOZKA JEDNOTNEHO TRHU

PREDCHOZI POSOUZENI VNITROSTATNICH TECHNICKÝCH PRAVIDEL – SMERNICE (EU) 2015/1535 A DOLOZKA JEDNOTNEHO TRHU

Směrnice (EU) 2015/1535 je důležitým nástrojem pro předcházení technickým překážkám obchodu s výrobky, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU nebo na které se tyto právní předpisy vztahují pouze částečně. Pomáhá zajistit větší a lepší vzájemné uznávání tím, že vyžaduje, aby členské státy oznamovaly Komisi veškeré návrhy technických předpisů pro výrobky a služby informační společnosti před jejich přijetím ve vnitrostátním právu.

Směrnice (EU) 2015/1535 a nařízení se uplatňují v různých fázích životního cyklu technického předpisu. Společně zajišťují, aby vnitrostátní předpisy v žádném bodě svého životního cyklu nevytvářely neodůvodněné překážky obchodu.

Oznamovací postup podle směrnice (EU) 2015/1535 umožňuje Komisi a členským státům přezkoumat technické předpisy pro výrobky a služby informační společnosti, které jednotlivé členské státy plánují přijmout. Brání vzniku nových technických překážek obchodu tím, že zajišťuje, aby vnitrostátní právní předpisy byly v souladu s právem EU a zásadami vnitřního trhu. Tento postup rovněž umožňuje podnikům a dalším zúčastněným stranám vyjádřit se k oznámeným návrhům v databázi informačního systému technických předpisů (TRIS).

Kritickým rysem uvedeného postupu jsou právní důsledky nesplnění povinností. Soudní dvůr EU v rozsudku ve věci C-194/94 (54) stanovil zásadu, že nesplnění oznamovací povinnosti (článek 5 směrnice (EU) 2015/1535) vede k tomu, že dotyčné technické předpisy nejsou použitelné, takže jsou vůči jednotlivcům nevymahatelné.

54

Soudní dvůr EU rozhodl, že směrnice (EU) 2015/1535 musí být vykládána tak, že má přímý účinek, což znamená, že jednotlivci by měli mít možnost se na ni přímo odvolat ve věcech před vnitrostátními soudy, v nichž jsou v rozporu s příslušnými orgány. Rozhodl rovněž, že vnitrostátní právní předpisy jsou nepoužitelné, protože nebyly oznámeny. Dále uvedl, že pokud by neoznámené předpisy zůstaly vykonatelné, mařilo by to cíl a účel směrnice a vedlo by to k tomu, že by členské státy upustily od oznamování. Tento rozsudek ve věci C-194/94 měl pro dopad směrnice (EU) 2015/1535 závažné důsledky. V podstatě znamená, že společnosti nemohou být nuceny dodržovat vnitrostátní technická pravidla, která nebyla oznámena.

Skutečnost, že byl technický předpis oznámen, však neznamená, že je zaručeno, že jeho uplatňování je slučitelné s právem EU. Oznámené technické pravidlo může mít přesto vliv na volný pohyb zboží v závislosti na tom, jak vnitrostátní orgány pravidlo uplatňují. V takovém případě se uplatňuje nařízení (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání, aby se zajistilo, že pravidlo bude řádně uplatňováno případ od případu způsobem, který je v souladu se zásadou vzájemného uznávání.

Za účelem posílení povědomí o zásadě vzájemného uznávání mezi vnitrostátními orgány a hospodářskými subjekty by členské státy měly zvážit zavedení srozumitelných a jednoznačných „doložek jednotného trhu“ do svých vnitrostátních technických pravidel (16. bod odůvodnění nařízení) s cílem snížit riziko, že tato pravidla vytvoří právní překážky obchodu (55), a usnadnit uplatňování této zásady. V oznamovacím postupu podle směrnice (EU) 2015/1535 Komise pravidelně doporučuje, pokud je to vhodné, aby orgány dotčeného členského státu zahrnuly doložku jednotného trhu do oznámeného návrhu, jak je stanoveno v dokumentu Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh (56). Následuje blíže objasněná verze doložky.

55

Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh

56

Má se za to, že zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě Evropské unie nebo v Turecku nebo zboží pocházející ze smluvních stran Dohody o EHP a uvedené v nich v souladu s právními předpisy na trh, je slučitelné s těmito pravidly. Uplatňování těchto pravidel podléhá nařízení (EU) 2019/515 ze dne 19. března 2019 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě.

Má se za to, že zboží uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě Evropské unie nebo v Turecku nebo zboží pocházející ze smluvních stran Dohody o EHP a uvedené v nich v souladu s právními předpisy na trh, je slučitelné s těmito pravidly. Uplatňování těchto pravidel podléhá nařízení (EU) 2019/515 ze dne 19. března 2019 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě.

5.   VZTAH MEZI NARIZENIM (EU) 2019/515 A SMERNICI 2001/95/ES

VZTAH MEZI NARIZENIM (EU) 2019/515 A SMERNICI 2001/95/ES

Směrnice 2001/95/ES o obecné bezpečnosti výrobků (57) stanoví, že na trh mohou být uváděny pouze bezpečné nepotravinářské spotřební výrobky (článek 3 směrnice o obecné bezpečnosti výrobků), a vymezuje povinnosti výrobců a distributorů, pokud jde o bezpečnost výrobků. Opravňuje příslušné orgány, aby zakázaly jakýkoli nebezpečný nepotravinářský spotřební výrobek nebo aby přijaly jakékoli jiné vhodné opatření (článek 8 směrnice o obecné bezpečnosti výrobků).

57

Směrnice o obecné bezpečnosti výrobků se vztahuje na výrobky určené spotřebitelům, zejména na výrobky, na něž se vztahují harmonizační právní předpisy EU (pokud dané právní předpisy neobsahují žádná zvláštní ustanovení se stejným cílem jako směrnice 2001/95/ES), a na výrobky, které nejsou předmětem harmonizace EU (čl. 1 odst. 2 a čl. 2 písm. a) směrnice o obecné bezpečnosti výrobků).

Nařízení se vztahuje na spotřební i nespotřební zboží nebo na aspekty zboží, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU.

5.1   Opatření týkající se výrobků, které představují riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů

Opatření týkající se výrobků, které představují riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů

Směrnice o obecné bezpečnosti výrobků popisuje postup, kterým příslušné orgány uplatňují vhodná opatření, pokud výrobky představují riziko. Jeho součástí jsou například opatření uvedená v čl. 8 odst. 1 písm. b) až f) směrnice o obecné bezpečnosti výrobků. Články 5 a 6 nařízení není dotčeno uplatňování čl. 8 odst. 1 písm. b) až f) a odst. 3 směrnice 2001/95/ES (viz čl. 2 odst. 6 nařízení).

5.2   Opatření týkající se spotřebních výrobků, které představují jiná rizika

Opatření týkající se spotřebních výrobků, které představují jiná rizika

Pokud jde o spotřební výrobky, nařízení se použije, pokud příslušné orgány členského státu hodlají omezit nebo odepřít přístup na trh pro spotřební výrobky, na které se nevztahují harmonizační právní předpisy EU, uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě na základě vnitrostátního technického pravidla a z jiných důvodů, než je riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů. Mohlo by tomu tak například být, pokud tyto orgány výrobek vyloučí z uvedení na trh z důvodů ochrany životního prostředí, ačkoli nepředstavuje riziko pro zdraví a bezpečnost spotřebitelů.

---

(1)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 ze dne 19. března 2019 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a o zrušení nařízení (ES) č. 764/2008 (Úř. věst. L 91, 29.3.2019, s. 1).

1

(2)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a kterým se zrušuje rozhodnutí č. 3052/95/ES (Úř. věst. L 218, 13.8.2008, s. 21).

2

(3)  Viz sdělení Komise ze dne 19. prosince 2017, Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh, COM(2017) 787 final, a 5. bod odůvodnění nařízení.

3

Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh,

(4)  Rozsudek ze dne 14. dubna 2011, Vlaamse Dierenartsenvereniging a Janssens, spojené věci C-42/10, C-45/10 a C-57/10, ECLI:EU:C:2011:253, bod 68 a judikatura v něm citovaná.

4

(5)  Tento bod se rovněž vztahuje na: i) výrobní metody a postupy používané v souvislosti se zemědělskými produkty podle čl. 38 odst. 1 druhého pododstavce Smlouvy o fungování EU; ii) výrobní metody a postupy používané v souvislosti s výrobky určenými k lidské spotřebě nebo k výživě zvířat a iii) výrobní metody a postupy týkající se jiných výrobků, mají-li vliv na jejich vlastnosti (viz čl. 2 odst. 3 nařízení).

5

(6)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 241, 17.9.2015, s. 1).

6

(7)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (Úř. věst. L 204, 21.7.1998, s. 37).

7

(8)  Viz například rozsudek ze dne 13. října 2016, M. a S., C-303/15, ECLI:EU:C:2016:771; rozsudek ze dne 11. června 2015, Berlington, C-98/14, ECLI:EU:C:2015:386; rozsudek ze dne 19. července 2012, Fortuna a další, spojené věci C-213/11, C-214/11 a C-217/11, ECLI:EU:C:2012:495; rozsudek ze dne 26. října 2006, Komise v. Řecko, C-65/05, ECLI:EU:C:2006:673; rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Schwibbert, C-20/05, ECLI:EU:C:2007:652; rozsudek ze dne 21. dubna 2005, Lindberg, C-267/03, ECLI:EU:C:2005:246; rozsudek ze dne 26. září 2018, Van Gennip a další, C-137/17, ECLI:EU:C:2018:771.

8

(9)  Rozsudek ze dne 30. dubna 1996, CIA Security v. Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172.

9

(10)  Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, body 56 až 58.

10

(11)  Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, bod 57.

11

(12)  Rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, bod 26.

12

(13)  Rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, bod 27.

13

(14)  Rozsudek ze dne 4. června 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, bod 28.

14

(15)  Rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise v. Portugalsko, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, bod 33.

15

(16)  Rozsudek ze dne 24. listopadu 1993, Keck a Mithouard, spojené věci C-267/91 a C-268/91, ECLI:EU:C:1993:905, body 16 a 17. Další informace o způsobech prodeje naleznete v Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží, 2010, oddíl 3.1.10.

16

Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží

(17)  Rozsudek ze dne 11. července 1974, Procureur du Roi proti Benoît a Gustave Dassonville, věc 8-74, ECLI:EU:C:1974:82.

17

(18)  Rozsudek ze dne 8. září 2009, Budějovický Budvar, národní podnik, C-478/07, ECLI:EU:C:2009:521, body 81 až 82.

18

(19)  Rozsudek ze dne 14. července 1994, Peralta, C-379/92, ECLI:EU:C:1994:296, bod 24.

19

(20)  Rozsudek ze dne 3. prosince 1998, Ditlev Bluhme, C-67/97, ECLI:EU:C:1998:584, body 19 až 20.

20

(21)  Tamtéž, bod 20.

21

(22)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 339/93 (Úř. věst. L 218, 13.8.2008, s. 30).

22

(23)  Ve věci Cassis de Dijon je Soudní dvůr EU nazval „kategorickými požadavky“.

23

(24)  Rozsudek ze dne 20. února 1979, Rewe-Zentral AG proti Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, věc 120/78, ECLI:EU:C:1979:42, bod 13.

24

(25)  Rozsudek ze dne 12. června 2003, Schmidberger, C-112/00, ECLI:EU:C:2003:333: „omezení obchodu se zbožím mezi členskými státy je odůvodněno oprávněným zájmem na ochraně základních práv, v tomto případě svobodou projevu a svobodou shromažďování manifestantů“.

25

(26)  Rozsudek ze dne 22. září 2016, Evropská komise v. Česká republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714.

26

(27)  Rozsudek ze dne 14. února 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH proti Avides Media AG, C-244/06, ECLIEU:C:2008:85: zákaz dovozu japonských kreslených filmů zvaných „anime“ ve verzi na DVD nebo na videokazetě ze Spojeného království do Německa, protože tyto filmy nebyly příslušným orgánem opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na tyto kreslené filmy dívat, přičemž odůvodněným základem pro zákaz byla ochrana dítěte.

27

(28)  Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037; rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Rakousko, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684.

28

(29)  Příručka k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží, 2010: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd

29

(30)  Rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Rakousko, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684, bod 85.

30

(31)  Další informace naleznete v Příručce k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží, 2010: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd

31

(32)  Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, bod 78.

32

(33)  Rozsudek ze dne 10. února 2009, Komise v. Itálie, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, bod 64.

33

(34)  Rozsudek ze dne14. února 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH proti Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, bod 47.

34

(35)  Rozsudek ze dne 22. září 2016, Evropská komise v. Česká republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, body 54 a 55.

35

(36)  Rozsudek ze dne 22. září 2016, Evropská komise v. Česká republika, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, body 65 a 66.

36

(37)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/28/ES ze dne 23. dubna 2009 o podpoře využívání energie z obnovitelných zdrojů a o změně a následném zrušení směrnic 2001/77/ES a 2003/30/ES (Úř. věst. L 140, 5.6.2009, s. 16).

37

(38)  Rozsudek ze dne 1. července 2014, Ålands Vindkraft AB v. Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, bod 104.

38

(39)  Rozsudek ze dne14. února 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH proti Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, bod 48.

39

(40)  Rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise proti Portugalské republice, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, body 38–41.

40

(41)  Směrnice Rady 92/22/EHS ze dne 31. března 1992 o bezpečnostním zasklení a zasklívacích materiálech motorových vozidel a jejich přípojných vozidel (Úř. věst. L 129, 14.5.1992, s. 11).

41

(42)  Rozsudek ze dne 10. dubna 2008, Komise proti Portugalské republice, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, body 38-48.

42

(43)  Viz rovněž oddíl 3.5.1.

43

(44)  V souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2001/95/ES ze dne 3. prosince 2001 o obecné bezpečnosti výrobků (Úř. věst. L 11, 15.1.2002, s. 4).

44

(45)  V souladu s nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 ze dne 28. ledna 2002, kterým se stanoví obecné zásady a požadavky potravinového práva, zřizuje se Evropský úřad pro bezpečnost potravin a stanoví postupy týkající se bezpečnosti potravin (Úř. věst. L 31, 1.2.2002, s. 1).

45

(46)  Doporučení Komise 2013/461/EU ze dne 17. září 2013 o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT (Úř. věst. L 249, 19.9.2013, s. 10).

46

(47)  Oddíl IV bod 2 doporučení 2013/461/EU.

47

(48)  Oddíl III bod 6 doporučení 2013/461/EU.

48

(49)  Oddíl V část A bod 1 doporučení 2013/461/EU.

49

(50)  Oddíl V část B bod 2 doporučení 2013/461/EU.

50

(51)  Oddíl V část C bod 2 doporučení 2013/461/EU.

51

(52)  Databáze SOLVIT online je samostatný modul systému pro výměnu informací o vnitřním trhu. V důsledku tohoto technického začlenění se na postupy v rámci sítě SOLVIT použijí pravidla o zpracování osobních údajů a důvěrných informací stanovená v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1024/2012 ze dne 25. října 2012 o správní spolupráci prostřednictvím systému pro výměnu informací o vnitřním trhu a o zrušení rozhodnutí Komise 2008/49/ES (nařízení o systému IMI) (Úř. věst. L 316, 14.11.2012, s. 1). Doporučení o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT, podrobněji vymezuje určitá hlediska zpracovávání osobních údajů v rámci sítě SOLVIT, a to v souladu s nařízením o systému IMI.

52

(53)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1724 ze dne 2. října 2018, kterým se zřizuje jednotná digitální brána pro poskytování přístupu k informacím, postupům a k asistenčním službám a službám pro řešení problémů a kterým se mění nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. L 295, 21.11.2018, s. 1).

53

(54)  Rozsudek ze dne 30. dubna 1996, CIA Security v. Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172. Viz také rozsudek ze dne 26. září 2000, Unilever, C-443/98, ECLI:EU:C:2000:496, a rozsudek ze dne 19. prosince 2019, trestní řízení proti X, C-390/18, ECLI:EU:C:2019:1112.

54

(55)  Zpráva Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru o fungování směrnice (EU) 2015/1535 v letech 2014 až 2015, COM(2017) 788 final, s. 5

55

(56)  Viz sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru ze dne 19. prosince 2017Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh (COM(2017) 787 final).

56

Balíček týkající se zboží: Posilování důvěry v jednotný trh

(57)  Úř. věst. L 11, 15.1.2002, s. 4.

57

---

| 23.3.2021 | CS | Úřední věstník Evropské unie | C 100/38 |
| --- | --- | --- | --- |

23.3.2021

CS

Úřední věstník Evropské unie

C 100/38

---

SDĚLENÍ KOMISE

Příručka k článkům 34–36 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU)

(text s významem pro EHP)

(2021/C 100/03)

PŘEDMLUVA

Dlouhodobý akční plán pro lepší provádění a prosazování pravidel jednotného trhu (dále jen „akční plán pro prosazování“) (1), který byl přijat v březnu 2020, staví jednotný trh a jeho prosazování do středu svého zájmu. Aby se zlepšilo dodržování předpisů a zabránilo se segmentaci trhu, opatření č. 1 akčního plánu pro prosazování stanoví, že Komise poskytne vnitrostátním orgánům a zúčastněným stranám konkrétnější pokyny a nástroje. Počítá rovněž s aktualizací pokynů k uplatňování článků 34 až 36 SFEU.

Komise proto v této souvislosti vypracovala aktualizaci těchto pokynů. Cílem tohoto dokumentu je usnadnit uplatňování práva EU v oblasti volného pohybu zboží, posílit prosazování pravidel a přispět k výhodám, které může vnitřní trh se zbožím přinést podnikům a spotřebitelům v EU. Příručka má zajistit lepší porozumění uplatňování článků 34 až 36 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) ve světle nejrelevantnější judikatury Soudního dvora Evropské unie v této oblasti. Rovněž má posílit jednotné uplatňování zásady volného pohybu zboží na celém vnitřním trhu, pomoci řešit zbývající překážky a zabránit vzniku překážek nových.

Tato příručka vychází z předchozího vydání z roku 2009 (2) a zahrnuje nejrelevantnější judikaturu Soudního dvora za posledních 11 let, čímž vytváří komplexní a aktuální přehled uplatňování článků 34 až 36 SFEU. Přestože však příručka obsahuje shrnutí relevantní judikatury a doplňuje ji komentáři, nelze ji považovat za vyčerpávající a nepředstavuje právně závazný dokument.

Právní předpisy EU a rozsudky uvedené v této příručce je možno nalézt na stránkách EUR-Lex (3) a rozsudky Soudního dvora jsou dostupné také na jeho internetových stránkách (4).

OBSAH

| 1 | ÚLOHA A VÝZNAM VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ NA VNITŘNÍM TRHU | 41 |
| --- | --- | --- |

1

| 2. | USTANOVENÍ SMLOUVY | 41 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | PŮSOBNOST ČLÁNKU 34 SFEU | 42 |
| --- | --- | --- |

3.

| 3.1 | Obecné podmínky | 42 |
| --- | --- | --- |

3.1

| 3.1.1 | Neharmonizovaná oblast | 42 |
| --- | --- | --- |

3.1.1

| 3.1.2. | Význam pojmu „zboží“ | 42 |
| --- | --- | --- |

3.1.2.

| 3.1.3 | Určení | 43 |
| --- | --- | --- |

3.1.3

| 3.1.4 | Aktivní a pasivní opatření | 44 |
| --- | --- | --- |

3.1.4

| 3.2 | Územní působnost | 45 |
| --- | --- | --- |

3.2

| 3.3 | Přeshraniční obchod | 45 |
| --- | --- | --- |

3.3

| 3.4 | Typy omezení podle článku 34 SFEU | 46 |
| --- | --- | --- |

3.4

| 3.4.1 | Množstevní omezení | 46 |
| --- | --- | --- |

3.4.1

| 3.4.2 | Opatření s rovnocenným účinkem | 46 |
| --- | --- | --- |

3.4.2

| 3.4.2.1. | Omezení použití | 47 |
| --- | --- | --- |

3.4.2.1.

| 3.4.2.2. | Diskriminační způsoby prodeje | 48 |
| --- | --- | --- |

3.4.2.2.

| 3.5 | Zásada vzájemného uznávání | 49 |
| --- | --- | --- |

3.5

| 4. | DRUHY OPATŘENÍ | 51 |
| --- | --- | --- |

4.

| 4.1 | Vnitrostátní ustanovení týkající se dovozu (dovozní povolení, inspekce a kontroly) | 51 |
| --- | --- | --- |

4.1

| 4.2 | Povinnost jmenovat zástupce nebo zřídit skladovací prostory v dovážejícím členském státě | 51 |
| --- | --- | --- |

4.2

| 4.3 | Vnitrostátní zákazy určitých výrobků nebo látek | 52 |
| --- | --- | --- |

4.3

| 4.4 | Cenová opatření | 53 |
| --- | --- | --- |

4.4

| 4.5 | Povolovací řízení | 55 |
| --- | --- | --- |

4.5

| 4.5.1 | Schválení typu | 55 |
| --- | --- | --- |

4.5.1

| 4.5.2 | Registrace automobilů | 56 |
| --- | --- | --- |

4.5.2

| 4.6 | Omezení reklamy | 56 |
| --- | --- | --- |

4.6

| 4.7 | Technické předpisy obsahující požadavky týkající se obchodní úpravy zboží (hmotnost, složení, prezentace, označení, tvar, velikost, obal) | 57 |
| --- | --- | --- |

4.7

| 4.8 | Označení původu, značky jakosti, vybízení ke koupi domácích produktů | 58 |
| --- | --- | --- |

4.8

| 4.9 | Omezení prodeje na dálku (internetový prodej, zásilkový prodej apod.) | 59 |
| --- | --- | --- |

4.9

| 4.10 | Povinnosti související se zálohováním | 59 |
| --- | --- | --- |

4.10

| 4.11 | Úhrada výdajů a paralelní dovoz | 60 |
| --- | --- | --- |

4.11

| 4.12 | Povinnost používat národní jazyk | 62 |
| --- | --- | --- |

4.12

| 4.13 | Omezení dovozu zboží pro osobní potřebu | 62 |
| --- | --- | --- |

4.13

| 5. | ZEMĚDĚLSKÉ PRODUKTY | 63 |
| --- | --- | --- |

5.

| 6. | OMEZENÍ VÝVOZU (ČLÁNEK 35 SFEU) | 64 |
| --- | --- | --- |

6.

| 6.1 | Definice „vývozu“ | 64 |
| --- | --- | --- |

6.1

| 6.2 | Množstevní omezení a opatření s rovnocenným účinkem | 64 |
| --- | --- | --- |

6.2

| 7. | ODŮVODNĚNÍ OMEZENÍ OBCHODU | 66 |
| --- | --- | --- |

7.

| 7.1 | Článek 36 SFEU | 66 |
| --- | --- | --- |

7.1

| 7.1.1 | Veřejná mravnost, pořádek a bezpečnost | 67 |
| --- | --- | --- |

7.1.1

| 7.1.2 | Ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin (zásada předběžné opatrnosti) | 68 |
| --- | --- | --- |

7.1.2

| 7.1.3 | Ochrana národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu | 69 |
| --- | --- | --- |

7.1.3

| 7.1.4 | Ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví | 69 |
| --- | --- | --- |

7.1.4

| 7.2 | Závazné požadavky | 71 |
| --- | --- | --- |

7.2

| 7.2.1 | Ochrana životního prostředí | 72 |
| --- | --- | --- |

7.2.1

| 7.2.2 | Ochrana spotřebitele | 73 |
| --- | --- | --- |

7.2.2

| 7.2.3 | Další závazné požadavky | 73 |
| --- | --- | --- |

7.2.3

| 7.3 | Kritérium proporcionality | 74 |
| --- | --- | --- |

7.3

| 7.4 | Důkazní břemeno | 76 |
| --- | --- | --- |

7.4

| 8. | VZTAH K DALŠÍM SVOBODÁM A ČLÁNKŮM SMLOUVY TÝKAJÍCÍM SE VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ | 76 |
| --- | --- | --- |

8.

| 8.1 | Základní svobody | 76 |
| --- | --- | --- |

8.1

| 8.1.1 | Článek 45 SFEU – Volný pohyb pracovníků | 76 |
| --- | --- | --- |

8.1.1

| 8.1.2 | Články 49 a 56 SFEU – Právo usazování a volný pohyb služeb | 77 |
| --- | --- | --- |

8.1.2

| 8.1.3 | Článek 63 SFEU a násl. – Volný pohyb kapitálu a plateb | 79 |
| --- | --- | --- |

8.1.3

| 8.2 | Další relevantní články Smlouvy | 79 |
| --- | --- | --- |

8.2

| 8.2.1 | Článek 18 SFEU – Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti | 79 |
| --- | --- | --- |

8.2.1

| 8.2.2 | Články 28 a 30 SFEU – Celní unie | 80 |
| --- | --- | --- |

8.2.2

| 8.2.3 | Článek 37 SFEU – Státní monopoly | 80 |
| --- | --- | --- |

8.2.3

| 8.2.4 | Článek 107 SFEU – Státní podpory | 82 |
| --- | --- | --- |

8.2.4

| 8.2.5 | Článek 110 SFEU – Daňová ustanovení | 83 |
| --- | --- | --- |

8.2.5

| 8.2.6 | Článek 351 SFEU | 84 |
| --- | --- | --- |

8.2.6

| 9. | PROSAZOVÁNÍ ČLÁNKŮ 34 A 35 SFEU | 84 |
| --- | --- | --- |

9.

| 9.1 | Přímý účinek – soukromoprávní vymáhání | 84 |
| --- | --- | --- |

9.1

| 9.2 | SOLVIT | 84 |
| --- | --- | --- |

9.2

| 9.3 | Řízení o nesplnění povinnosti podle článků 258 a 260 SFEU | 85 |
| --- | --- | --- |

9.3

| 9.3.1 | Řízení o nesplnění povinnosti | 85 |
| --- | --- | --- |

9.3.1

| 9.3.2 | Stížnosti | 85 |
| --- | --- | --- |

9.3.2

| 10. | SOUVISEJÍCÍ NÁSTROJE SEKUNDÁRNÍHO PRÁVA | 86 |
| --- | --- | --- |

10.

| 10.1 | Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti | 86 |
| --- | --- | --- |

10.1

| 10.2 | Nařízení (EU) 2019/515 – nařízení o vzájemném uznávání | 87 |
| --- | --- | --- |

10.2

| 10.3 | Nařízení (ES) č. 2679/98 – „jahodové nařízení“ | 87 |
| --- | --- | --- |

10.3

1.   ÚLOHA A VÝZNAM VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ NA VNITŘNÍM TRHU

Vnitřní trh představuje jeden z největších úspěchů EU. Je v samotném středu evropského projektu, stojí za hospodářským růstem posledních desetiletí a přinesl konkrétní výhody evropským spotřebitelům i podnikům. Dobře fungující jednotný trh se stává ještě důležitějším během sanitárních krizí, jako je pandemie COVID-19. Umožňuje volný pohyb produktů, zajišťuje jejich dostupnost a dosah k nejpotřebnějším osobám v celé EU.

Integrita jednotného trhu je rovněž nezbytným nástrojem k podpoře kolektivního oživení ekonomik všech členských států. V tomto ohledu vnitřní trh nejen usnadňuje občanům EU větší výběr výrobků, nýbrž poskytuje rovněž hospodářským subjektům EU rozsáhlý domácí trh, stimuluje obchod a hospodářskou soutěž a zlepšuje účinnost.

Dnešní vnitřní trh usnadňuje nákup a prodej produktů ve všech 27 členských státech EU s celkovým počtem více než 450 milionů obyvatel a spotřebitelům poskytuje širokou nabídku produktů. Zároveň je volný pohyb zboží přínosný i pro podnikání, protože asi 75 % obchodu uvnitř EU představuje prodej a nákup zboží. Jednotný evropský trh pomáhá podnikům v EU vybudovat si silnou platformu v otevřeném, rozmanitém a konkurenčním prostředí. Tato síla podporuje hospodářský růst a vytváření pracovních míst v EU a poskytuje evropským podnikům potřebné zdroje, aby uspěly na globálním trhu. Řádně fungující vnitřní trh se zbožím je tudíž zásadním prvkem podmiňujícím současnou i budoucí prosperitu EU v globalizované ekonomice (5).

Z právního pohledu je zásada volného pohybu zboží klíčovým prvkem vytváření a rozvoje vnitřního trhu. Články 34 až 36 SFEU vymezují oblast působnosti a obsah této zásady tím, že zakazují neodůvodněná omezení obchodu uvnitř EU. Jsou však použitelné pouze v neharmonizovaných oblastech.

Harmonizační právní předpisy se skládají z nařízení a směrnic EU, jejichž cílem je vytvořit společná pravidla použitelná ve všech členských státech. Zatímco nařízení jsou přímo použitelné a závazné akty, které musí být po celé EU uplatňovány v plném rozsahu, směrnice jsou akty, které stanoví pouze cíl, jehož musí všechny členské státy dosáhnout. Harmonizované právní předpisy v mnoha oblastech specifikují význam vnitřního trhu, a tím zasazují zásadu volného pohybu zboží do podoby konkrétních podmínek pro určité produkty. Nicméně základní funkce zásad stanovených Smlouvou jakožto hlavního opěrného bodu a bezpečnostní sítě pro vnitřní trh zůstává nezměněna.

Dnešní volný pohyb zboží v sobě zahrnuje mnoho různých politik a hladce zapadá do koncepce odpovědného vnitřního trhu, který zaručuje snadný přístup ke kvalitním produktům, v kombinaci s vysokým stupněm ochrany dalších veřejných zájmů.

2.   USTANOVENÍ SMLOUVY

Hlavní ustanovení Smlouvy upravující volný pohyb zboží jsou:

| — | Článek 34 SFEU, který se týká dovozu uvnitř EU a zakazuje „množstevní omezení, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem“ mezi členskými státy. Stanoví: „Množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“ |
| --- | --- |

—

Článek 34 SFEU, který se týká dovozu uvnitř EU a zakazuje „množstevní omezení, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem“ mezi členskými státy. Stanoví: „Množstevní omezení dovozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“

| — | Článek 35 SFEU, který se týká vývozu z jednoho členského státu do jiného a podobně jako článek předchozí zakazuje „množstevní omezení, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem“. Stanoví: „Množstevní omezení vývozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“ |
| --- | --- |

—

Článek 35 SFEU, který se týká vývozu z jednoho členského státu do jiného a podobně jako článek předchozí zakazuje „množstevní omezení, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem“. Stanoví: „Množstevní omezení vývozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána.“

| — | Článek 36 SFEU, který stanoví odchylky od svobod vnitřního trhu vymezených články 34 a 35 SFEU, jež jsou opodstatněné na základě určitých zvláštních důvodů. Stanoví: „[č]lánky 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.“ |
| --- | --- |

—

Článek 36 SFEU, který stanoví odchylky od svobod vnitřního trhu vymezených články 34 a 35 SFEU, jež jsou opodstatněné na základě určitých zvláštních důvodů. Stanoví: „[č]lánky 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví. Tyto zákazy nebo omezení však nesmějí sloužit jako prostředky svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy.“

Kapitola Smlouvy týkající se zákazu množstevních omezení mezi členskými státy také v článku 37 SFEU obsahuje pravidla o úpravě státních monopolů obchodní povahy. Jeho úloha a vztah k článkům 34–36 SFEU je stručně popsána v kapitole 6 této příručky, která se vztahuje také na další články Smlouvy.

3.   PŮSOBNOST ČLÁNKU 34 SFEU

3.1.   Obecné podmínky

3.1.1.   Neharmonizovaná oblast

I když základ zásady volného pohybu zboží položily články 34 až 36 SFEU, nejsou jediným právním kritériem pro posuzování slučitelnosti vnitrostátních opatření s pravidly vnitřního trhu. Tyto články Smlouvy se uplatňují tam, kde určitý produkt není pokryt harmonizačními právními předpisy EU nebo je jimi pokryt jen částečně. To by platilo v případě, pokud jsou technické specifikace daného produktu nebo podmínky jeho prodeje předmětem harmonizace prostřednictvím směrnic nebo nařízení přijatých EU. Hlavním pravidlem tedy je, že pokud je nějaká záležitost předmětem úplné harmonizace na úrovni EU, musí být každé vnitrostátní opatření, které se jí týká, posuzováno vzhledem k ustanovením tohoto harmonizačního opatření, a nikoliv vzhledem k ustanovením primárního práva (6). Avšak v případech nesprávného provedení sekundárního práva, jehož prostřednictvím se mají odstranit překážky na vnitřním trhu, do vnitrostátního práva, se mohou jednotlivci, kterým byla tímto nesprávným provedením způsobena újma, dovolávat ustanovení Smlouvy o volném pohybu zboží za účelem odůvodnění odpovědnosti členského státu za porušení práva EU (7).

Pokud je tedy relevantní sekundární právo, musí být jakékoli vnitrostátní opatření, které se ho týká, posouzeno ve světle harmonizujících ustanovení (8). Je tomu tak proto, že harmonizující právní předpisy lze chápat jako ustanovení zdůvodňující zásadu volného pohybu zboží tím, že stanoví vlastní práva a povinnosti, které musí být v případě konkrétních produktů dodržovány.

To lze pozorovat u věci C-292/12, Ragn-Sells, která se týkala některých ustanovení zadávací dokumentace vypracované obcí v rámci postupu udělení koncese na služby sběru a přepravy odpadu vzniklého na jejím území. Soudní dvůr uvedl, že jelikož účelem nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006 (9) o přepravě odpadů je poskytnout harmonizovaný systém postupů, jimiž lze omezit pohyb odpadů, aby byla zajištěna ochrana životního prostředí, není nezbytné ověřit, zda je dotčené vnitrostátní opatření slučitelné s články 34 až 36 SFEU (10). I po několika desetiletích úsilí normotvůrce EU o zajištění systému harmonizovaných pravidel nejsou ustanovení Smlouvy o volném pohybu zboží nadbytečná; rozsah jejich působnosti je stále pozoruhodný. Není neobvyklé, že určité oblasti nejsou harmonizovány vůbec nebo jsou předmětem jen částečné harmonizace. V případech, kdy harmonizující právní předpisy nelze určit, nebo nejsou-li vyčerpávající, se lze opřít o články 34 až 36 SFEU. V tomto ohledu slouží články Smlouvy jako bezpečnostní síť, která zaručuje, že jakoukoli překážku obchodu na vnitřním trhu je možno důkladně prozkoumat, co se týče její slučitelnosti s právem EU.

3.1.2.   Význam pojmu „zboží“

Články 34 a 35 SFEU se vztahují na dovoz a vývoz zboží a produktů všech typů. Články Smlouvy se mohou vztahovat na jakékoli zboží, pokud má ekonomickou hodnotu: „zbožím ve smyslu Smlouvy je nutno rozumět produkty, které lze peněžně ocenit a které jsou jako takové schopny tvořit předmět obchodních transakcí“ (11).

Soudní dvůr ve své judikatuře objasnil řádné označování konkrétních produktů. Například umělecká díla je nutno považovat za zboží (12). Mince, které již nejsou v oběhu jako oběživo, by také spadaly pod definici zboží, stejně jako bankovky a šeky na doručitele (13), avšak věcné dary nikoli (14). Odpad je nutno považovat za zboží, bez ohledu na to, zda jej lze recyklovat nebo znovu použít (15). Za zboží se považuje i elektřina (16) a zemní plyn (17), stejně jako lidská krev, plazma a léčivé přípravky z nich získané (18).

Je však důležité rozlišovat z právního hlediska mezi zbožím a službami, pokud jde o svobody zakotvené ve Smlouvě (19). Například zatímco ryby jsou zajisté zbožím, na rybolovná práva a rybářská povolení se zásada volného pohybu zboží nutně nevztahuje. Představují spíše „poskytování služby“ ve smyslu ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu služeb (20). Pokud má opatření členského státu dopad na volný pohyb služeb i na volný pohyb zboží, Soudní dvůr může dané opatření posoudit ve vztahu k oběma těmto svobodám. Například ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, týkající se poplatku za užívání infrastruktury a slevy na dani z provozu motorových vozidel pro vozidla registrovaná v Německu, Soudní dvůr zvažoval tuto záležitost ve světle článku 34 SFEU a volného pohybu služeb podle článku 56 SFEU. Dále tuto věc posuzoval také s ohledem na zásady zákazu diskriminace podle článku 18 SFEU a podle článku 92 SFEU, který zakazuje veškerou diskriminaci v oblasti dopravy (21).

3.1.3.   Určení

Články 34 až 36 SFEU se týkají opatření přijímaných členskými státy. Tato ustanovení byla vykládána široce tak, že jsou závazná nejen pro orgány vnitrostátní, ale také pro veškeré další orgány, včetně místních a regionálních orgánů (22), jakož i pro soudní nebo správní orgány členského státu (23). Zjevně se to týká opatření přijímaných všemi orgány zřízenými podle veřejného práva jakožto „veřejné subjekty“. Články 34 až 36 SFEU se dále mohou použít i na opatření přijatá nestátními subjekty nebo jinými subjekty zřízenými podle soukromého práva, pokud plní určité svrchované funkce nebo pokud lze jejich činnosti jinak přičítat státu. Totiž opatření přijatá profesním sdružením, kterému vnitrostátní právní předpisy v souvislosti s jeho profesním zaměřením udělily regulační a disciplinární pravomoci, mohou spadat do působnosti článku 34 SFEU (24).

Totéž platí pro činnosti subjektů zřízených podle soukromého práva, avšak ze zákona, hlavně pak těch, které jsou financovány vládou nebo povinnými příspěvky z podnikání v určitém odvětví a/nebo jejichž členové jsou jmenováni orgány veřejné správy nebo jsou pod jejich dohledem, a lze je tudíž přičítat státu (25). Soudní dvůr ve věci Fra.bo shledal, že článek 34 SFEU se uplatňuje horizontálně na soukromoprávní certifikační orgán. Výrobky certifikované touto organizací považovaly vnitrostátní orgány za odpovídající vnitrostátním právním předpisům. A na základě této de facto nabyté kompetence měl daný certifikační orgán pravomoc upravovat vstup výrobků (v tomto případě měděných spojovacích tvarovek) na německý trh (26). Soudní dvůr potvrdil, že prohlášení učiněná na veřejnosti úředním činitelem, přestože nemají žádnou právní závaznost, lze přičítat členskému státu a že mohou představovat překážku volného pohybu zboží. Taková situace konkrétně nastává, pokud se adresáti těchto prohlášení mohou důvodně domnívat, že se jedná o stanoviska, která daný činitel přijímá z pozice své funkce (27).

Přestože je význam pojmu „členský stát“ vykládán široce, obecně se nevztahuje na „čistě“ soukromá opatření – neboli opatření přijímaná soukromými osobami nebo společnostmi –, jelikož ta nelze přičítat státu. Ve věci C-265/95, Komise v. Francie, však Soudní dvůr považoval skutečnost, že Francie nepřijala veškerá nezbytná a přiměřená opatření, aby zabránila poškozujícímu jednání soukromých osob (v tomto případě francouzských zemědělců, kteří sabotovali zemědělské zboží z dovozu), za porušení článku 34 SFEU ve spojení s čl. 4 odst. 3 SFEU (28). Přestože k tomuto omezení došlo v důsledku jednání jednotlivců, bylo shledáno, že právo EU porušuje členský stát, neboť nepřijal dostatečná opatření na ochranu volného pohybu tohoto zboží.

A konečně, článek 34 SFEU byl použit také na opatření přijatá orgány EU. Nicméně ve vztahu k soudnímu přezkumu musí být zákonodárným orgánům EU poskytnut dostatečně široký prostor pro uplatnění vlastního uvážení. V důsledku toho může být zákonnost opatření přijatého orgánem EU zpochybněna jen v případě, že je dané opatření zjevně nepřiměřené s ohledem na cíl, jehož chce příslušný orgán dosáhnout (29).

3.1.4.   Aktivní a pasivní opatření

Článek 34 SFEU je často charakterizován jako obranné právo, jehož uplatnění proti vnitrostátním opatřením vytvářejícím překážky přeshraničního obchodu nutně předpokládá aktivitu na straně státu. V důsledku toho jsou opatření spadající do působnosti článku 34 SFEU tvořena především závaznými ustanoveními právních předpisů členských států. Porušení článku 34 SFEU však mohou představovat také nezávazná opatření (30). To je případ správní praxe, která může představovat překážku volného pohybu zboží, pokud má tato praxe do určité míry systematickou a obecnou povahu (31).

Mezi příklady správní praxe považované Soudním dvorem za opatření s rovnocenným účinkem patří: systematické odpírání udělení schválení typu poštovním přístrojům na razítkování, které bylo ve své podstatě protekcionistické a diskriminující (32); systematické kvalifikování léčivých přípravků podle funkce a stažení z trhu výrobků na bázi léčivých bylin, které jsou zákonně vyráběny nebo uváděny na trh v jiných členských státech jako doplňky stravy či dietetické výrobky, kvůli chybějící registraci (33); automatické kvalifikování vitaminových přípravků, které jsou jako doplňky stravy zákonně vyráběny nebo uváděny na trh v jiných členských státech, jako „léčivých přípravků“, pokud obsahují třikrát více vitamínů (34); a požadavek, aby obohacené potraviny, které jsou zákonně vyráběny nebo uváděny na trh v jiných členských státech, směly být uváděny na trh v Dánsku pouze tehdy, je-li prokázáno, že toto obohacení živinami odpovídá nutriční potřebě dánského obyvatelstva (35).

Vzhledem k povinnostem členských států podle ustanovení čl. 4 odst. 3 SFEU, které jim ukládá přijmout veškerá vhodná opatření, aby zajistily plnění závazků vyplývajících ze Smlouvy a užitečný účinek práva EU, Soudní dvůr shledal, že článek 34 SFEU zakazuje nejen činnost státu představující porušení, ale rovněž nečinnost. To může nastat v situaci, kdy se členský stát zdrží přijmutí opatření nezbytných k odstranění překážek volného pohybu zboží, a konkrétní překážka může dokonce vzejít z činnosti soukromých osob. Ve věci C-265/95 byla Francie shledána odpovědnou za jednání francouzských zemědělců, kteří se snažili omezit dovoz zemědělského zboží ze sousedních členských států tím, že zastavovali nákladní automobily přepravující toto zboží nebo jejich náklad ničili. Skutečnost, že vnitrostátní orgány proti tomuto jednání nezasáhly, byla považována za porušení článku 34 SFEU, protože členské státy jsou povinny zajistit volný pohyb produktů na svém území tím, že přijmou nezbytná a vhodná opatření k tomu, aby zabránily jakýmkoli omezením v důsledku jednání soukromých osob (36).

Kromě toho může článek 34 SFEU vytvářet povinnost zajistit dosažení zamýšleného výsledku. Tato povinnost je porušena, pokud členský stát nesplní cíle v důsledku své nečinnosti nebo nedostatečné činnosti. Například ve věci C-309/02 došel Soudní dvůr v rozhodnutí o předběžné otázce k závěru, že německá právní úprava nebyla v souladu s článkem 34 SFEU, jelikož nezajistila, aby se soukromé subjekty mohly skutečně účastnit německého povinného systému zpětného odběru jednorázových nápojových obalů (37).

3.2.   Územní působnost

Povinnost dodržovat ustanovení článků 34–36 SFEU se vztahuje na všechny členské státy EU. Ustanovení Smlouvy se dále mohou vztahovat na evropská území, za jejichž vnější vztahy zodpovídá některý členský stát, a také na zámořská území závislá na členském státě nebo jinak spojená s členským státem (38).

Podrobný výčet území, na která se vztahuje článek 34 SFEU, je uveden v příloze této příručky.

Co se týče zemí ESVO, které jsou smluvními stranami Dohody o EHP, a Turecka, obchod se zbožím mezi těmito zeměmi a členskými státy se řídí ustanoveními zvláštních dohod, a nikoli SFEU. Produkty uvedené v čl. 8 odst. 3 Dohody o EHP a pocházející z Islandu, Lichtenštejnska a Norska mají tudíž zaručen volný pohyb v EU na základě článku 11 Dohody o EHP. Průmyslové výrobky pocházející z Turecka mají zaručen volný pohyb v EU na základě článků 5 až 7 rozhodnutí č. 1/95 Rady přidružení ES–Turecko o provádění závěrečné etapy celní unie (39).

3.3.   Přeshraniční obchod

Rozsah působnosti článku 34 SFEU je omezen na překážky obchodu mezi členskými státy. K tomu, aby věc byla posuzována podle tohoto ustanovení, je tudíž nezbytný přeshraniční prvek. Čistě vnitrostátní opatření, která se týkají jen domácího zboží, spadají mimo působnost článků 34–36 SFEU. Aby dotyčné opatření přeshraniční požadavek splňovalo, stačí to, že by mohlo nepřímo či potenciálně bránit obchodu uvnitř EU (40).

Požadavek ustanovení Smlouvy na přeshraniční prvek teoreticky nebrání členským státům zacházet s domácími produkty méně příznivě než s dováženými produkty („opačná diskriminace“), i když v praxi není pravděpodobné, že k tomu dojde. Přestože je článek 34 SFEU použitelný v případě, že je domácí produkt zpětně dovezen nebo opouští území členského státu, ale poté je dovezen zpět (41), nevztahuje se na případy, kdy je výhradním účelem zpětného dovozu obcházení vnitrostátních pravidel (42).

Požadavek, aby obchod probíhal přes hranice, může být také splněn, jestliže produkt pouze prochází přes dotyčný členský stát. V tomto ohledu článek 36 SFEU jasně uvádí, že se ustanovení článků 34 a 35 SFEU vztahují na omezení zboží v „tranzitu“.

Zásada volného pohybu zboží platí pro produkty, které pocházejí z členských států, jakož i ty pocházející ze třetích zemí, které jsou v členských státech ve volném oběhu. Článek 29 SFEU stanoví, že výrobky, které pocházejí ze třetích zemí, se pokládají za výrobky ve volném oběhu v členském státě, pokud byly splněny dovozní náležitosti a zaplacena příslušná cla. Ve věci C-30/01, Komise v. Spojené království, Soudní dvůr potvrdil, že podle čl. 29 odst. 2 SFEU se opatření přijatá pro účely obchodu uvnitř Unie vztahují stejně na produkty, které pocházejí z členských států, i na ty pocházející ze třetích zemí (43).

Podle zavedené judikatury nespadá vnitrostátní opatření mimo působnost zákazu stanoveného v článcích 34–35 SFEU jen proto, že překážka, kterou tvoří, je mírná a že produkty lze uvádět na trh jinými způsoby (44). I pokud má opatření poměrně malý hospodářský význam, vztahuje se jen na velmi omezenou zeměpisnou oblast území daného státu (45) nebo se týká omezeného počtu dovozů nebo vývozů či omezeného počtu hospodářských subjektů, může představovat zakázané opatření s rovnocenným účinkem.

Od výše uvedených případů je však možné odlišit státní opatření, která jsou příliš nejistá a nepřímá, než aby měla omezující účinek na obchod mezi členskými státy (46). Například ve věci C-297/05 Soudní dvůr shledal, že správní formalita požadovaná Nizozemskem, která zahrnuje identifikaci vozidel dovezených do země před jejich registrací, pravděpodobně nemůže mít „jakýkoli odrazující účinek na dovoz vozidla“ do Nizozemska nebo „učinit takový dovoz méně zajímavým“ (47). Toto opatření tedy spadalo mimo působnost článku 34 SFEU.

3.4.   Typy omezení podle článku 34 SFEU

3.4.1.   Množstevní omezení

Množstevní omezení jsou definována jako opatření, která zcela nebo částečně omezují dovoz nebo tranzit zboží (48). K příkladům těchto opatření patří naprostý zákaz dovozu nebo systém kvót (49). Jinými slovy, uplatňují se množstevní omezení při dosažení určitých maximálních objemů dovozu nebo vývozu. Nicméně článek 34 SFEU se týká pouze jiných než celních kvót, jelikož na celní kvóty se vztahuje článek 30 SFEU, který zakazuje cla na dovoz a vývoz a poplatky s rovnocenným účinkem.

Množstevní omezení může být založeno na právních předpisech nebo pouze na správní praxi. Článek 34 SFEU bude tudíž postihovat i utajený nebo skrytý systém kvót.

3.4.2.   Opatření s rovnocenným účinkem

Pojem „opatření s rovnocenným účinkem“ má mnohem širší rozsah než množstevní omezení. Není snadné určit přesnou dělicí čáru mezi množstevními omezeními a opatřeními s rovnocenným účinkem a ani to nemá příliš velký praktický význam vzhledem k tomu, že se daná pravidla obvykle vztahují stejně na množstevní omezení i na opatření s rovnocenným účinkem.

Ve věci Dassonville Soudní dvůr stanovil výklad významu a rozsahu opatření s rovnocenným účinkem (50):

„Všechna obchodní pravidla přijatá členskými státy, jež jsou způsobilá přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránit obchodu uvnitř Společenství, je nutno považovat za opatření se srovnatelným účinkem jako množstevní omezení.“

Tuto definici s drobnými odchylkami potvrzuje i pozdější judikatura Soudního dvora. V současnosti se pojem „obchodní pravidla“ obvykle nevyskytuje, jelikož výrok ve věci Dassonville vlastně není omezen jen na obchodní pravidla, ale zahrnuje například i technické předpisy, a dokonce i nezávazné předpisy.

Dassonville

Soudní dvůr ve věci Dassonville zdůraznil, že nejdůležitějším prvkem, který určuje, zda se na vnitrostátní opatření vztahuje článek 34 SFEU, je jeho účinek („způsobilá přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránit obchodu“) (51). Vnitrostátní opatření tedy nemusí obsahovat diskriminační prvek, aby se na ně vztahoval článek 34 SFEU.

Dassonville

„způsobilá přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránit obchodu“

51

Zásadní rozsudek Soudního dvora ve věci Cassis de Dijon (52) tento přístup potvrdil. Uznáním, že rozdíly mezi vnitrostátními pravidly členských států mohou bránit obchodu se zbožím, Soudní dvůr potvrdil, že článek 34 SFEU by také mohl postihovat vnitrostátní opatření, která se vztahují stejně na domácí zboží i dovážené zboží. V tomto případě by se mohly členské státy odchýlit od této právní úpravy tím, že by využily nejen článek 36 SFEU, ale také závazné požadavky, což je pojem, který byl poprvé zakotven v tomto rozsudku.

Cassis de Dijon

52

Lze shrnout, že článek 34 SFEU se vztahuje na vnitrostátní opatření, která diskriminují dovážené zboží (tzv. rozdílně použitelná opatření), i na vnitrostátní opatření, která se z hlediska práva zdánlivě vztahují stejně na domácí i dovážené zboží, ale v praxi ukládají dodatečné zatížení na dovoz (tzv. bez rozdílu použitelná opatření) (53). Toto zatížení vyplývá ze skutečnosti, že dovážené zboží musí splňovat dvě sady pravidel – jednu, kterou stanoví členský stát, ve kterém se zboží vyrábí, a druhou, kterou stanoví členský stát, do něhož se zboží dováží.

53

V důsledku toho nyní mezi opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením patří i jakékoliv jiné opatření, které by mohlo bránit přístupu na trh (54). Soudní dvůr v tomto ohledu ve věci Komise v. Španělsko (55) konstatoval, že „z judikatury je jasné, že pokud opatření brání v přístupu zboží pocházejícího z jiných členských států na trh členského státu, je do pojmu opatření s rovnocenným účinkem jako množstevní omezení ve smyslu článku 34 SFEU zahrnuto, i kdyby jeho účelem ani důsledkem nebylo méně příznivé zacházení s produkty z jiných členských států“.

54

Komise

Španělsko

55

Takzvané kritérium přístupu na trh je založeno na předpokladu, že dovážené produkty mají jaksi obtížnější podmínky přístupu. Soudní dvůr často klade důraz na posouzení, zda dané opatření může mít významný dopad na chování spotřebitelů tím, že nákup dovezených výrobků činí méně atraktivním (56).

56

Vymezení opatření s rovnocenným účinkem je tedy široké a neustále se vyvíjí. Například ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, Soudní dvůr rozhodl, že poplatek za užívání pozemních komunikací a sleva na dani z provozu motorových vozidel pro vozidla registrovaná v Německu mohou bránit přístupu zboží pocházejícího z jiných členských států na německý trh, a představují tudíž omezení volného pohybu zboží. Poukázal na to, že poplatek za užívání pozemních komunikací není sice vybírán z přepravovaného zboží jako takového, avšak může postihnout zboží dodávané osobními motorovými vozidly o hmotnosti nepřevyšující 3,5 tuny registrovanými v jiném členském státě než v Německu (57).

Rakousko

Německo

57

Dalším příkladem dynamické podstaty pojmu „opatření s rovnocenným účinkem“ je věc C-573/12, Ålands Vindkraft, která se týkala vnitrostátního režimu podpory zelené elektřiny. Certifikáty v rámci tohoto režimu byly uděleny pouze švédským výrobcům energie z obnovitelných zdrojů, a to i pokud elektřina, kterou dodávali nebo používali, zahrnovala dováženou elektřinu. Soudní dvůr rozhodl, že tento režim může přinejmenším nepřímo a potenciálně narušit dovoz (zelené) elektřiny z jiných členských států. Soudní dvůr poukázal na to, že skutečnost, že některý členský stát nepřijme dostatečná opatření, aby odstranil vytvořené překážky bránící volnému pohybu zboží, může narušovat obchod uvnitř EU stejně jako konání. Vzhledem k tomu Soudní dvůr rozhodl, že dotčená právní úprava představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu (58).

Ålands Vindkraft

58

3.4.2.1.   Omezení použití

Omezení použití

V poslední době je v judikatuře Soudního dvora rozpracována jedna kategorie omezení: omezení použití. Taková omezení jsou charakterizována jako vnitrostátní pravidla, která povolují prodej produktu, ale zároveň do určité míry omezují jeho použití. Omezení použití mohou zahrnovat omezení týkající se účelu nebo metody konkrétního použití, okolností nebo doby použití, rozsahu použití nebo typů použití. Taková opatření mohou za určitých okolností představovat opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení.

V této souvislosti by mohly být jmenovány tři případy. Za prvé, věc Komise v. Portugalsko (59), která se týkala skutečnosti, že portugalské právo zakazuje upevňovat barevné fólie na skla motorových vozidel. Podle Komise totiž případní zájemci, podnikatelé či nepodnikatelé, kteří vědí, že by takové fólie nemohli upevňovat na skla motorových vozidel, tyto fólie nekoupí (60). Soudní dvůr tento argument zjevně přijal a konstatoval, že „případní zájemci, podnikatelé či nepodnikatelé, kteří vědí, že je zakázáno upevňovat takové fólie na čelní sklo a skla nacházející se v blízkosti sedadel cestujících v motorových vozidlech, prakticky nemají zájem je kupovat“ (61). V důsledku toho dospěl k závěru, že Portugalsko porušilo povinnosti vyplývající pro něj z článku 34 SFEU.

Komise

Portugalsko

59

60

61

Za druhé, ve věci Komise v. Itálie (62) šlo o otázku, zda Itálie tím, že ponechává v platnosti pravidla, která zakazují používání přípojných vozidel za motocykly, neporušila své povinnosti podle článku 34 SFEU. V případě přípojných vozidel, která jsou konstrukčně určena speciálně pro připojení k motocyklům, Soudní dvůr konstatoval, že možnosti jejich jiného používání než ve spojení s motocykly jsou okrajové a že spotřebitelé, kteří vědí, že nemohou používat svůj motocykl s přípojným vozidlem, které bylo pro něj speciálně konstrukčně určeno, nemají na koupi takového přípojného vozidla prakticky žádný zájem (63). V důsledku toho dotčený zákaz představoval porušení článku 34 SFEU.

Komise

Itálie

62

63

A za třetí, věc Mickelsson a Roos (64) se týkala žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, v níž šlo o to, zda články 34 a 36 SFEU brání švédským pravidlům pro používání vodních skútrů. Podle švédských právních předpisů bylo používání takových plavidel na vodních cestách, jež se nepovažují za veřejně splavné vodní cesty, a na vodních plochách a tocích, na nichž jejich používání nepovolil krajský orgán státní správy, zakázáno a bylo možné je trestat pokutou. Soudní dvůr uvedl, že pokud účinkem těchto pravidel je bránit uživatelům vodních skútrů ve vlastním a inherentním používání těchto výrobků k účelům, k nimž byly zamýšleny, nebo zásadně omezovat jejich používání, v důsledku brání přístupu těchto výrobků na vnitrostátní trh. Jelikož skutečné možnosti používání vodních skútrů ve Švédsku jsou jen marginální, tato vnitrostátní pravidla představovala opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením (65). Soudní dvůr nicméně konstatoval, že tato vnitrostátní pravidla mohou být odůvodněna cílem ochrany životního prostředí s výhradou dodržení určitých dalších podmínek (66). Ve věci Sandström Soudní dvůr dále specifikoval podmínky, za nichž může být zákaz používání vodních skútrů mimo vymezené vodní cesty přípustný (67).

Mickelsson a Roos

64

65

66

Sandström

67

Jak je vidět výše, je posouzení omezení použití založeno také na kritériu přístupu na trh. Vedle posouzení účinků daného opatření na trh Soudní dvůr posuzuje také účinky, které může mít na chování spotřebitelů. Lze shrnout, že opatření, které ukládá úplný zákaz používání určitého výrobku, čímž brání v jeho vlastním a inherentním používání k účelům, k nimž byl zamýšlen, nebo zásadně omezuje jeho používání, může spadat do působnosti článku 34 SFEU.

3.4.2.2.   Diskriminační způsoby prodeje

Diskriminační způsoby prodeje

Téměř dvacet let po vynesení rozsudku ve věci Dassonville Soudní dvůr uznal za nezbytné revidovat svou judikaturu týkající se rozsahu „opatření s rovnocenným účinkem“ dle článku 34 SFEU. Vypracoval proto pojem „způsoby prodeje“ v zásadním rozhodnutí ve věci Keck a Mithouard, která se týkala francouzské právní úpravy zakazující další prodej se ztrátou (68). Uvedl, že „uplatňování vnitrostátních ustanovení, která omezují nebo zakazují určité způsoby prodeje, na produkty z jiných členských států není takové povahy, aby přímo či nepřímo, skutečně či potenciálně bránilo obchodu mezi členskými státy ve smyslu rozsudku ve věci Dassonville, pokud

Dassonville

Keck a Mithouard

68

Dassonville

| 1. | se vztahují na všechny příslušné obchodníky podnikající na území daného státu a |
| --- | --- |

1.

se vztahují na všechny příslušné obchodníky podnikající na území daného státu a

| 2. | pokud mají stejný dopad, právně i fakticky, na obchodování s domácími produkty jako na obchodování s produkty z jiných členských států.“ (69) |
| --- | --- |

2.

pokud mají stejný dopad, právně i fakticky, na obchodování s domácími produkty jako na obchodování s produkty z jiných členských států.“ (69)

69

Pravidla stanovující požadavky, které má zboží splňovat, jsou i nadále posuzována podle rozsudku ve věci Cassis de Dijon, a proto se má za to, že jako taková spadají do působnosti článku 34 SFEU. Naproti tomu způsoby prodeje spadají do působnosti článku 34 SFEU pouze tehdy, pokud strana, která tvrdí, že jde o porušení tohoto článku, může prokázat, že způsoby prodeje zavádějí diskriminaci na základě původu produktů, a to buď právně, nebo fakticky.

Cassis de Dijon

Ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, Soudní dvůr popsal způsoby prodeje jako vnitrostátní pravidla, která se týkají „způsobu, jakým mohou být výrobky prodávány“ (70). Způsoby prodeje tudíž zahrnují opatření týkající se podmínek a metod uvádění zboží na trh (viz oddíl 4.6) (71), opatření týkající se doby prodeje zboží (72), opatření týkající se místa prodeje zboží nebo omezení toho, kdo smí zboží prodávat (73), a v některých případech také opatření týkající se stanovení cen výrobků (viz oddíl 4.4) (74). Je relativně snazší pochopit, jaké typy opatření se týkají charakteristik produktů, než jaké typy opatření představují způsoby prodeje. Mezi opatření, která se týkají charakteristik produktu, mohou patřit například opatření ohledně jeho tvaru, velikosti, hmotnosti, složení, obchodní úpravy nebo identifikace (viz oddíl 4.7).

Rakousko

Německo

70

71

72

73

74

Příklad výše uvedeného: Ve věci Alfa Vita (75) Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní úprava, která podřizuje prodej výrobků „bake-off“ stejným požadavkům, jaké se vztahují na úplný postup výroby a uvádění tradičního chleba a pekařských výrobků na trh, porušuje článek 34 SFEU a nelze ji považovat za způsob prodeje. Soudní dvůr k tomuto závěru dospěl na základě konstatování, že požadavek, aby prodejci výrobků „bake-off“ dodržovali veškeré předpisy použitelné na tradiční pekárny, nebral ohled na specifika těchto výrobků a vyvolával dodatečné náklady, čímž ztěžoval uvádění těchto výrobků na trh (76).

Alfa Vita

75

76

Určité postupy nebo povinnosti, které se netýkají výrobku nebo jeho balení, lze považovat za způsoby prodeje, jak to ukazuje rozsudek ve věci Sapod Audic v. Eco-Emballages (77). Vnitrostátní opatření, které bylo předmětem uvedeného sporu, stanovilo, že každý výrobce nebo dovozce musí přispívat na likvidaci veškerého odpadu z jeho obalů nebo tuto likvidaci zajistit. Soudní dvůr upozornil, že toto opatření pouze ukládá „obecnou povinnost identifikovat shromažďovaný odpad určený k likvidaci schváleným podnikem“ (78). Soudní dvůr tedy konstatoval, že „povinnost uložená daným ustanovením se jako taková netýká produktu ani jeho balení, a proto sama o sobě nepředstavuje pravidlo stanovující požadavky, jež musí zboží splňovat, jako například požadavky ohledně jeho označování nebo balení“ (79). Lze ji tudíž považovat za způsob prodeje.

Sapod Audic

Eco-Emballages

77

78

79

Můžeme tedy shrnout, že způsoby prodeje jsou opatření, která spíše než s charakteristikami zboží souvisejí s uváděním zboží na trh (80) a která spadají mimo působnost článku 34 SFEU, splňují-li obě kumulativní podmínky stanovené ve výše objasněném rozhodnutí ve věci Keck.

80

Keck

3.5.   Zásada vzájemného uznávání

Zásada vzájemného uznávání

Technické překážky volného pohybu zboží mohou vznikat, pokud orgány členských států uplatňují vnitrostátní pravidla, která stanovují požadavky, jež má splňovat zboží, které je zákonně uváděno na trh v jiných členských státech. Zboží „zákonně uváděné na trh v jiném členském státě“ je zboží typu, které splňuje příslušná pravidla použitelná v daném členském státě, nebo na které se tato pravidla v tomto členském státě nevztahují, a jež je dáno k dispozici koncovým uživatelům v tomto členském státě. Pokud vnitrostátní pravidla neprovádějí sekundární právní předpisy EU, představují technické překážky, na které se vztahují články 34 a 36 SFEU, a to i v případě, že se daná pravidla vztahují bez rozdílu na všechny produkty.

Zásada vzájemného uznávání byla stanovena v judikatuře Soudního dvora. V rozsudku ve věci Cassis de Dijon (81) Soudní dvůr stanovil, že při nedostatku harmonizace představují vnitrostátní právní předpisy, které ukládají požadavky (např. ohledně označování, formy, velikosti, hmotnosti, složení, obchodní úpravy, označení, obalu), jež má splňovat zboží pocházející z jiných členských států, kde je zákonně vyráběno a uváděno na trh, překážky volného pohybu zboží a že představují opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 34 SFEU.

Cassis de Dijon

81

Podle zásady vzájemného uznávání, pokud nějaký podnik zákonně prodává v jednom členském státě určitý výrobek v souladu s platnými technickými předpisy daného členského státu, měl by mít možnost jej prodávat i v jiných členských státech, aniž by jej musel upravovat podle vnitrostátních pravidel dovážejícího členského státu.

Členské státy určení proto v zásadě nemohou omezit nebo zakázat uvádění na trh zboží, které není předmětem harmonizace EU a které je zákonně uváděno na trh v jiném členském státě, i když bylo vyrobeno podle technických a kvalitativních předpisů odlišných od těch, jež musí splňovat domácí výrobky. Totéž platí, pokud pro daný výrobek neexistují v členském státě původu platné technické předpisy.

Tato zásada však není absolutní: omezení lze odůvodnit cílem veřejného zájmu.

Vzhledem k tomu by vzájemné uznávání nemělo být chápáno tak, že vede k nižším standardům v oblasti zdraví, životního prostředí nebo bezpečnosti nebo omezuje schopnost vnitrostátních orgánů provádět dozor nad trhem, nýbrž spíše tak, že pečlivě vyvažuje volný pohyb zboží a cíle veřejného zájmu. Členské státy musí tuto zásadu dodržovat pouze tehdy, pokud jsou adekvátně chráněny oprávněné veřejné zájmy, na které se vztahují jejich platné vnitrostátní technické předpisy.

Výjimky z volného pohybu zboží mají být vykládány úzce (82). Překážky jsou odůvodněné pouze tehdy, pokud jsou dotčená vnitrostátní opatření nezbytná ke splnění závazných požadavků nebo jakéhokoli ze zájmů uvedených v článku 36 SFEU a pokud jsou přiměřená sledovanému legitimnímu cíli. To je dobře shrnuto v nedávném rozsudku Soudního dvora, který se týká neuznávání určitých puncovních značek:

82

„Překážky volnému pohybu zboží, které při neexistující harmonizaci vnitrostátních právních předpisů vyplývají z toho, že členský stát použije na zboží pocházející z jiných členských států, kde je legálně vyráběno a uváděno na trh, pravidla týkající se podmínek, které musí toto zboží splňovat, i když se tato pravidla použijí bez rozdílu na všechny výrobky, tedy představují opatření s rovnocenným účinkem, která jsou zakázána článkem 34 SFEU, pokud toto použití nelze odůvodnit cílem obecného zájmu způsobilým převážit nad požadavky volného pohybu zboží.“ (83)

V téže věci Soudní dvůr také poznamenal, že zásadu vzájemného uznávání nelze použít na obchod uvnitř EU se zbožím pocházejícím ze třetích zemí a nacházejícím se ve volném oběhu, pokud toto zboží nebylo před svým vývozem do jiného členského státu, než ve kterém se nachází ve volném oběhu, legálně uvedeno na trh na území některého členského státu (84).

84

Lze tedy shrnout, že jsou možné výjimky ze zásady vzájemného uznávání, která platí v neharmonizované oblasti:

| (1) | obecné pravidlo je, že výrobky uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě mohou využívat práva na volný pohyb, a |
| --- | --- |

(1)

obecné pravidlo je, že výrobky uvedené v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě mohou využívat práva na volný pohyb, a

| (2) | obecné pravidlo neplatí, pokud členský stát určení může dokázat, že je v souladu se zásadou přiměřenosti nezbytné podřídit dotyčné výrobky jeho vlastním technickým předpisům na základě důvodů uvedených v článku 36 SFEU nebo v závazných požadavcích vyskytujících se v judikatuře Soudního dvora. |
| --- | --- |

(2)

obecné pravidlo neplatí, pokud členský stát určení může dokázat, že je v souladu se zásadou přiměřenosti nezbytné podřídit dotyčné výrobky jeho vlastním technickým předpisům na základě důvodů uvedených v článku 36 SFEU nebo v závazných požadavcích vyskytujících se v judikatuře Soudního dvora.

Od 19. dubna 2020 se použije nové nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (85). Nahrazuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě (86).

85

86

4.   DRUHY OPATŘENÍ

DRUHY OPATŘENÍ

Opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU mají řadu různých forem a podob. Někdy jsou to velmi přímočará opatření zvlášť zaměřená na dovoz nebo umožňující preferenční zacházení s domácím zbožím, zatímco jindy jsou to neočekávané vedlejší účinky obecných politických rozhodnutí. V minulých desetiletích se v judikatuře a při praktickém uplatňování článků 34–36 SFEU v rámci řízení o nesplnění povinnosti opakovaně objevily některé druhy opatření. Níže je řada z nich popsána.

4.1.   Vnitrostátní ustanovení týkající se dovozu (dovozní povolení, inspekce a kontroly)

Vnitrostátní ustanovení týkající se dovozu (dovozní povolení, inspekce a kontroly)

Vnitrostátní opatření týkající se přímo samotného dovozu produktů z jiných členských států mohou dovoz ztěžovat, a proto jsou běžně považována za opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením, která odporují článku 34 SFEU. Ukázkovým příkladem je v této souvislosti povinnost získat před dovezením zboží dovozní povolení. Jelikož formální postupy tohoto druhu mohou způsobovat zdržení i v případech, kdy jsou povolení udělována automaticky, a dotyčný členský stát nemá v úmyslu si vyhradit právo povolení neudělit, může taková povinnost porušovat článek 34 SFEU (87).

87

Inspekce a kontroly, například veterinární, sanitární, fytosanitární a další kontroly, včetně celních kontrol při dovozu (a vývozu) jsou považovány za opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článků 34 a 35 (88). Takové inspekce mohou dovoz nebo vývoz ztěžovat nebo prodražovat v důsledku zpoždění vyplývajících z procesu inspekce a dodatečných přepravních nákladů, které kvůli nim mohou obchodníkovi vzniknout.

88

Zřízením vnitřního trhu 1. ledna 1993 byly opakované hraniční kontroly při převozu zboží prakticky zrušeny. Členské státy od té doby nesmějí provádět kontroly na svých hranicích, pokud nejsou součástí obecného systému kontrol, který se v podobném rozsahu uplatňuje i uvnitř členského státu a/nebo pokud se nejedná o namátkové kontroly na místě. Pokud však rozsah takových kontrol bez ohledu na místo jejich provádění dosáhne takové míry, že se jedná o systematickou kontrolu dovážených produktů, jsou tyto kontroly stále považovány za opatření s rovnocenným účinkem (89). Tato opatření mohou být odůvodněná jen výjimečně, při splnění přísných podmínek (90).

89

90

4.2.   Povinnost jmenovat zástupce nebo zřídit skladovací prostory v dovážejícím členském státě

Povinnost jmenovat zástupce nebo zřídit skladovací prostory v dovážejícím členském státě

O povinnosti dovozce mít místo podnikání v členském státě určení zboží shledal Soudní dvůr, že je v přímém rozporu s články týkajícími se volného pohybu zboží v rámci vnitřního trhu. Soudní dvůr se vyjádřil, že jelikož tato povinnost nutí podniky usazené v jiných členských státech k výdajům na zajištění zástupce v členském státě dovozu, tato povinnost znesnadňuje, ne-li přímo znemožňuje určitým podnikům, zejména malým či středním podnikům, vstup na trh daného členského státu (91). Povinnost ustanovit zástupce či zmocněnce nebo zřídit pobočku, kancelář či sklad v dovážejícím členském státě je obecně také v rozporu s článkem 34 SFEU.

91

Některé členské státy se pokoušely odůvodnit takové požadavky tvrzením, že jsou nezbytné k zajištění řádného prosazování vnitrostátních ustanovení ve veřejném zájmu, v některých případech i včetně trestněprávní odpovědnosti. Soudní dvůr tento argument odmítl. Vyjádřil se, že i když je každý členský stát oprávněn přijímat na svém území vhodná opatření k zajištění ochrany veřejného pořádku, jsou taková opatření odůvodněná pouze tehdy, jestliže jsou splněny určité podmínky. Musí být zjištěno, že taková opatření jsou k dosažení oprávněných důvodů veřejného zájmu nezbytná a že toho nelze dosáhnout prostředky méně omezujícími volný pohyb zboží (92). Soudní dvůr se vyjádřil, že „[p]řestože trestní postihy mohou mít odrazující účinek, co se týče chování, jež postihují, není tento účinek zaručen a každopádně není zesílen [...] výhradně tím, že se na území státu nachází osoba, která smí právoplatně zastupovat výrobce“ (93). Tudíž z hlediska cílů veřejného zájmu požadavek, aby byl na území státu ustanoven zástupce, neposkytuje dostatečné posílení záruk, aby odůvodnil výjimku ze zákazu obsaženého v článku 34 SFEU.

92

93

Vnitrostátní požadavky regulující skladování nebo vytváření zásob dováženého zboží mohou také představovat porušení článku 34 SFEU, pokud taková opatření diskriminačně postihují dovážené zboží ve srovnání s domácími produkty. Sem patří veškerá pravidla, která zakazují, omezují nebo vyžadují uskladnění pouze u dováženého zboží. Vnitrostátní opatření požadující, aby dovážené vinné destiláty byly po dobu nejméně šesti měsíců uskladněny, aby mohly získat určitá označení kvality, bylo Soudním dvorem uznáno za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení (94).

94

Podobné překážky obchodu se zbožím by mohla vytvářet jakákoli vnitrostátní pravidla, která úplně či částečně omezují používání skladovacích prostor pouze pro domácí produkty nebo vážou skladování dovážených produktů na splnění podmínek rozdílných od podmínek platných pro domácí produkty a obtížněji splnitelných. Z toho vyplývá, že vnitrostátní opatření, které podporuje vytváření zásob domácích produktů, by mohlo vytvářet překážky volného pohybu zboží ve smyslu článku 34 SFEU.

4.3.   Vnitrostátní zákazy určitých výrobků nebo látek

Vnitrostátní zákazy určitých výrobků nebo látek

Zákaz uvádět určitý výrobek nebo látku na trh je z hlediska volného pohybu zboží nejrestriktivnějším opatřením, jaké může členský stát přijmout. Většina zboží, na něž se vnitrostátní zákazy vztahují, jsou potraviny, jako například vitamíny a další doplňky stravy (95), a chemické látky (96).

95

96

Mezi důvody těchto přísných opatření, které členské státy uvádějí nejčastěji, patří ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin uvedená v článku 36 SFEU a závazné požadavky vyskytující se v judikatuře Soudního dvora, například ochrana životního prostředí. Tato odůvodnění jsou často vzájemně kombinována. Členský stát, který hodlá na svém území zakázat určitý produkt nebo látku, musí prokázat, že je takové opatření nezbytné a případně že uvedení dotyčných výrobků na trh představuje vážné ohrožení například veřejného zdraví a že příslušná pravidla jsou v souladu se zásadou proporcionality (97). To zahrnuje i povinnost předložit veškeré relevantní důkazy, jako například technické, vědecké, statistické a nutriční údaje (98). Ve věci Humanplasma bylo shledáno, že cílem omezení sice bylo zaručení jakosti a bezpečnosti krve a krevních složek, a tím i ochrany veřejného zdraví, avšak že toto opatření přesahuje to, co je nezbytné pro dosažení sledovaného cíle (99).

97

98

Humanplasma

99

Navíc je na členském státě, aby prokázal, že uvedeného cíle nelze dosáhnout žádnými jinými prostředky, které mají méně omezující účinek na obchod uvnitř EU (100). Například v souvislosti s francouzským zákazem přidávání kofeinu do nápojů v množství přesahujícím určitý limit se Soudní dvůr vyjádřil, že „vhodné značení, které spotřebitele informuje o povaze, složkách a vlastnostech obohacených výrobků, může umožnit spotřebitelům, u nichž hrozí nadměrná konzumace živiny přidané do těchto výrobků, aby se sami rozhodli, zda je budou používat“ (101). Soudní dvůr tudíž rozhodl, že zákaz přidávání kofeinu v množství přesahujícím určitý limit není nejméně omezujícím dostupným opatřením, a není proto nezbytný k dosažení cíle, kterým je ochrana spotřebitele.

100

101

Případ Danish Vitamins (102) se týkal dánské správní praxe zakazující obohacování potravin vitamíny a minerály, pokud nelze prokázat, že je takové obohacování v zájmu uspokojování potřeb dánského obyvatelstva. Soudní dvůr zpočátku souhlasil, že je na Dánsku samotném, aby si rozhodlo o žádoucí úrovni ochrany lidského zdraví a života s přihlédnutím k použitelnosti zásady proporcionality. Soudní dvůr nicméně poznamenal, že důkazní břemeno spočívá na dánských orgánech, které musí „v každém případě prokázat, že vzhledem ke stravovacím návykům dánského obyvatelstva a s ohledem na výsledky mezinárodního vědeckého výzkumu jsou dánská pravidla nezbytná k zajištění účinné ochrany zájmů“ a že „uvádění dotyčných produktů na trh představuje skutečné riziko pro veřejné zdraví“ (103). Nakonec dospěl Soudní dvůr k závěru, že dané opatření není odůvodněné na základě „skutečného rizika pro veřejné zdraví“, což by vyžadovalo případ od případu podrobné zhodnocení účinků, jaké by přidávání minerálů a vitamínů do potravin mohlo mít (104).

Danish Vitamins

102

103

104

Obecně zaujímá Soudní dvůr k opatřením tohoto druhu restriktivní postoj. Nicméně v oblastech, kde neexistuje vědecká jistota o vlivu určitého výrobku nebo látky například na lidské zdraví nebo životní prostředí, se ukázalo, že je pro Soudní dvůr obtížnější takové zákazy odmítnout (105). V těchto případech také hraje v celkovém posouzení věci Soudním dvorem důležitou úlohu takzvaná zásada předběžné opatrnosti (106).

105

106

Ve sporných věcech týkajících se ochrany veřejného zdraví mohou také nastat situace, kdy členské státy namísto naprostého zákazu přidávání výrobku nebo látky, které již jsou povoleny v jiném členském státě, pouze vyžadují předchozí schválení jejich přidávání. V takových případech členské státy plní své povinnosti podle práva EU pouze tehdy, jestliže jsou takové postupy přístupné a lze je dokončit v přiměřeném časovém rámci a jestliže se lze proti zákazu určitého výrobku odvolat u vnitrostátních soudů. Tento postup musí být výslovně stanoven v opatření s obecnou působností, závazném pro vnitrostátní orgány daného členského státu. Charakteristiky tohoto „zjednodušeného postupu“ byly stanoveny Soudním dvorem v rozsudku ve věci C-344/90 (107).

107

4.4.   Cenová opatření

Cenová opatření

Přestože Smlouva neobsahuje zvláštní ustanovení ohledně vnitrostátních předpisů o regulaci cen, Soudní dvůr při několika příležitostech použil článek 34 SFEU na vnitrostátní regulaci cen.

Taková regulace zahrnuje řadu opatření: minimální a maximální ceny, zmrazení cen, minimální a maximální zisková rozpětí a udržování úrovně cen při dalším prodeji.

Minimální ceny: Minimální cena stanovená jako určitá konkrétní částka může – i když se vztahuje bez rozdílu na domácí i dovážené produkty – omezovat dovoz tím, že neumožňuje, aby se jejich nižší nákladové ceny promítaly v maloobchodní prodejní ceně. To zabraňuje dovozcům využívat jejich konkurenční výhodu, a představuje tudíž opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU, jelikož spotřebitel nemůže mít z této výhodnější ceny prospěch (108). Minimální ceny však mohou být regulovány na úrovni EU, jako například vnitrostátními právními předpisy stanovujícími minimální ceny tabáku, které by měly být posuzovány s ohledem na směrnici Rady 2011/64/EU ze dne 21. června 2011 o struktuře a sazbách spotřební daně z tabákových výrobků (109).

Minimální ceny:

108

109

Ve věci C-221/15, Colruyt, která se týkala stanovování cen tabákových výrobků v Belgii, se Soudní dvůr vyjádřil, že vnitrostátní právní úprava zakazující prodej tabákových výrobků maloobchodníky za nižší jednotkovou cenu, než je cena, kterou uvedl výrobce nebo dovozce na daňovém kolku připojeném k výrobku – jestliže byla tato cena výrobcem nebo dovozcem svobodně určena –, není článkem 34 SFEU vyloučena (110). Soudní dvůr v této věci shledal, že stanovování minimálních cen tabákových výrobků představuje určitý způsob prodeje, který se vztahuje na všechny příslušné obchodníky podnikající na území daného státu a který neztěžuje přístup na belgický trh tabákovým výrobkům pocházejícím z jiného členského státu o nic více, než se to děje v případě tuzemských tabákových výrobků.

Colruyt

110

Ve věci Scotch Whisky Association Soudní dvůr posuzoval, zda skotská vláda tím, že stanovila minimální ceny za jednotku alkoholu, neporušila článek 34 SFEU. Tato opatření měla odstranit z trhu velmi levný alkohol a oprávněna měla být z důvodů ochrany veřejného zdraví. Soudní dvůr došel k závěru, že skutečnost, že vnitrostátní právní úprava „brání tomu, aby se nižší výrobní cena dovážených produktů odrážela v prodejní ceně pro spotřebitele“, představuje opatření s rovnocenným účinkem (111).

Scotch Whisky Association

111

Maximální ceny: Před vynesením rozsudku ve věci Keck se Soudní dvůr domníval, že maximální cena, která se vztahuje bez rozdílu na domácí i dovážené produkty, sama o sobě nepředstavuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, ovšem může mít takový účinek, pokud je stanovena na úrovni, která prodej dováženého produktu buď znemožňuje, nebo ztěžuje ve srovnání s prodejem jeho domácího ekvivalentu. Může odstranit veškerou konkurenční výhodu dováženého zboží a/nebo v případě, že je maximální cena stanovena příliš nízko, nemusí brát v úvahu přepravní náklady, které vznikají dovozci (112).

Maximální ceny:

Keck

112

Zmrazení cen: Podobně Soudní dvůr ve své časné judikatuře před vynesením rozsudku ve věci Keck (viz oddíl 3.4.2.2) došel k závěru, že zmrazení cen, která se vztahují stejně na domácí i dovážené produkty, sama o sobě nepředstavují opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení. Mohou však de facto takovým účinkem působit, pokud jsou ceny stanoveny na takové úrovni, že uvádění dovážených produktů na trh je buď nemožné, nebo obtížnější než u domácích produktů (113). Tak tomu bude v případě, že dovozci mohou uvádět dovážené produkty na trh jen se ztrátou.

Zmrazení cen:

Keck

de facto

113

Minimální a maximální zisková rozpětí: Jedná se o rozpětí stanovená konkrétní částkou, a nikoli jako procentuální podíl z nákladové ceny. Podle judikatury Soudního dvora před rozsudkem ve věci Keck tato opatření nutně nepředstavují opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 34 SFEU. Totéž by platilo o pevně stanoveném maloobchodním ziskovém rozpětí, které je podílem z maloobchodní ceny volně určené výrobcem, přinejmenším tvoří-li přiměřenou odměnu pro maloobchodníka. Nicméně maximální ziskové rozpětí stanovené jako jednotná částka, která se vztahuje jak na domácí, tak na dovážené produkty, která však nepokrývá dovozní náklady, spadá do působnosti článku 34 SFEU (114).

Minimální a maximální zisková rozpětí:

Keck

114

Od vynesení rozsudku ve věci Keck se zjevně Soudní dvůr často domníval, že vnitrostátní právní předpisy o regulaci cen spadají pod pojem „způsoby prodeje“ (115). V tomto ohledu mohou spadat mimo působnost článku 34 SFEU, jestliže jsou splněny určité podmínky. Skutečnost, že „regulace cen“ může představovat „způsob prodeje“, je potvrzena v rozsudku ve věci Belgapom, podle něhož belgické právní předpisy zakazující prodej se ztrátou nebo jen s velmi malým ziskovým rozpětím spadají mimo působnost článku 34 SFEU (116).

Keck

115

Belgapom

116

V nedávné věci LIBRO však Soudní dvůr původně kvalifikoval pravidlo, které zakazuje dovozcům knih v německém jazyce stanovit nižší cenu, než je maloobchodní cena stanovená/doporučená vydavatelem, jako určitý způsob prodeje, jak je vymezen v rozsudku ve věci Keck. Došel však k závěru, že toto pravidlo je ve skutečnosti opatření s rovnocenným účinkem, jelikož vytváří rozdílnou právní úpravu, jejímž důsledkem je méně příznivé zacházení s výrobky pocházejícími z jiných členských států (117).

LIBRO

Keck

117

Ve věci Deutsche Parkinson Vereinigung použil Soudní dvůr přístup založený na přístupu na trh, když posuzoval systém stanovení cen pro prodej humánních léčivých přípravků, jež jsou vydávány v lékárnách na lékařský předpis, aniž ve svém rozsudku přímo odkázal na věc Keck. Na základě porovnání dopadu stanovení cen na lékárny se sídlem v Německu a lékárny usazené v jiných členských státech nakonec shledal, že tento systém představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu (118). Shledal, že zásilkové lékárny mají omezenou schopnost konkurovat tradičním lékárnám, pokud jde o služby, a proto jim konkurují především na základě cen, a v důsledku toho jsou stanovováním cen více dotčeny. Soudní dvůr ve svém posouzení odkázal na věc DocMorris, která se týkala německých právních předpisů zakazujících prodej léčivých přípravků mimo lékárny, tudíž po internetu, a která ve svém odůvodnění použila rozsudek Keck (119).

Deutsche Parkinson Vereinigung

Keck

118

DocMorris

Keck

119

Jak je nastíněno výše, Soudní dvůr došel ve věci Scotch Whisky Association k závěru, že stanovení minimální ceny představuje opatření s rovnocenným účinkem, na základě kritéria přístupu na trh, aniž výslovně odkázal na věc Keck. Argumentoval, že „právní úprava dotčená ve věci [...] může představovat překážku přístupu [...] z toho prostého důvodu, že brání tomu, aby se nižší výrobní cena dovážených produktů odrážela v prodejní ceně pro spotřebitele“ (120).

Scotch Whisky Association

Keck

z toho prostého důvodu

120

4.5.   Povolovací řízení

Povolovací řízení

Vnitrostátní systémy, které podmiňují uvádění zboží na trh předchozím schválením, omezují přístup dovážejícího členského státu na trh, a jsou proto považovány za vytvářející opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 34 SFEU (121). Soudní dvůr stanovil řadu podmínek, za kterých může být takový požadavek předchozího schválení oprávněný (122):

121

122

| — | musí být založen na objektivních, nediskriminačních kritériích, která jsou dotyčným podnikům známa předem, a to takovým způsobem, že volnost uvážení vnitrostátních orgánů je vymezena tak, aby nebyla používána svévolně, |
| --- | --- |

—

musí být založen na objektivních, nediskriminačních kritériích, která jsou dotyčným podnikům známa předem, a to takovým způsobem, že volnost uvážení vnitrostátních orgánů je vymezena tak, aby nebyla používána svévolně,

| — | nesmí v zásadě vést ke zdvojování kontrol, které již byly provedeny v souvislosti s jinými postupy, ať již ve stejném či jiném členském státě, |
| --- | --- |

—

nesmí v zásadě vést ke zdvojování kontrol, které již byly provedeny v souvislosti s jinými postupy, ať již ve stejném či jiném členském státě,

| — | povolovací řízení bude nezbytné předem provést jen tam, kde je nutno následnou kontrolu považovat za příliš pozdní prostředek, než aby byla skutečně účinná a umožňovala dosáhnout sledovaného cíle, |
| --- | --- |

—

povolovací řízení bude nezbytné předem provést jen tam, kde je nutno následnou kontrolu považovat za příliš pozdní prostředek, než aby byla skutečně účinná a umožňovala dosáhnout sledovaného cíle,

| — | řízení by z důvodu svého trvání nebo nepřiměřených souvisejících nákladů nemělo dotyčné subjekty odrazovat od uskutečňování jejich podnikatelských záměrů, |
| --- | --- |

—

řízení by z důvodu svého trvání nebo nepřiměřených souvisejících nákladů nemělo dotyčné subjekty odrazovat od uskutečňování jejich podnikatelských záměrů,

| — | řízení nesmí vyžadovat technické analýzy, pokud tytéž analýzy již byly uskutečněny v jiném členském státě a jejich výsledky jsou k dispozici (123). |
| --- | --- |

—

řízení nesmí vyžadovat technické analýzy, pokud tytéž analýzy již byly uskutečněny v jiném členském státě a jejich výsledky jsou k dispozici (123).

123

4.5.1.   Schválení typu

Schválení typu

Požadavky pro schválení typu vymezují právní, technické a bezpečnostní podmínky, které musí výrobek splňovat. Schválení typu tudíž není omezeno jen na určité odvětví, protože takové požadavky existují u tak široké škály výrobků, jako jsou námořní zařízení, mobilní telefony, osobní automobily a zdravotnické přístroje.

Obecně je schválení typu vyžadováno před tím, než smí být výrobek uveden na trh. Splnění požadavků pro schválení typu je často dáno najevo označením na výrobku. Například označení CE potvrzuje splnění takových požadavků buď prostřednictvím vlastního prohlášení výrobce, nebo osvědčením vystaveným třetí stranou.

Zatímco běžné celounijní požadavky pro schválení typu obvykle usnadňují uvádění výrobků na vnitřní trh, vnitrostátní schvalování typu v neharmonizovaných oblastech může vytvářet překážky obchodu se zbožím. Kromě toho rozdílné vnitrostátní výrobkové normy znesnadňují výrobcům uvádění téhož výrobku na trh v různých členských státech a mohou vést k vyšším nákladům na zajištění souladu. Předpisy vyžadující vnitrostátní schválení typu před uvedením výrobků na trh jsou proto považovány za opatření s rovnocenným účinkem (124).

124

Členský stát může být z důvodů zdraví nebo bezpečnosti oprávněn vyžadovat, aby výrobek, který již byl schválen v jiném členském státě, prošel novým přezkoumáním a schválením. V takových případech však musí dovážející členský stát zohlednit zkoušky nebo kontroly provedené ve vyvážejících členských státech a poskytující rovnocenné záruky nebo rovnocennou ochranu (125).

125

Ve věci Komise v. Portugalsko (126) odmítl dohlížející orgán vydat podniku požadované povolení k instalaci dovezených polyetylenových trubek se zdůvodněním, že takové trubky nebyly schváleny vnitrostátním zkušebním orgánem. Osvědčení podniku, která byla vydána italským zkušebním ústavem, nebyla uznána. Soudní dvůr se vyjádřil, že příslušné orgány (v tomto případě portugalské) musí zohlednit osvědčení vystavená certifikačními orgány jiného členského státu, zejména pokud jsou tyto orgány daným členským státem pověřeny tato osvědčení vydávat. Jelikož portugalské orgány neměly dostatek informací, aby si mohly dotyčná osvědčení ověřit, mohly si daný materiál opatřit od orgánů vyvážejícího členského státu. Je požadován aktivní přístup vnitrostátního orgánu, kterému je podána žádost o schválení nebo uznání výrobku.

Komise

Portugalsko

126

4.5.2.   Registrace automobilů

Registrace automobilů

Obecně existují podle právních předpisů EU tři různé kroky nezbytné k získání registrace motorového vozidla. Za prvé musí být schváleny technické vlastnosti motorového vozidla, ve většině případů prostřednictvím ES schválení typu. Některé typy motorových vozidel však stále podléhají vnitrostátním schvalovacím postupům. Za druhé se provede technická prohlídka ojetého vozidla, jejímž cílem je ověřit, zda je dané motorové vozidlo v době registrace v dobrém technickém stavu. A konečně se provede registrace motorového vozidla, která povoluje uvedení vozidla do provozu na pozemních komunikacích, identifikuje dané motorové vozidlo a vydává jeho registrační značku.

Soudní dvůr se rovněž zabýval zákazem registrace vozidla, v němž se místo řidiče včetně volantu nachází vpravo. Ve věcech C-61/12 a C-639/11 se vyjádřil, že takováto právní úprava představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu, pokud je jejím účinkem bránit v přístupu na trh vozidlům, v nichž se místo řidiče nachází vpravo a která jsou legálně vyráběna a registrována v jiném členském státě. Soudní dvůr uvedl, že tento požadavek není nezbytný pro dosažení cíle bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích (127).

127

4.6.   Omezení reklamy

Omezení reklamy

Úloha reklamy je při vstupu výrobků na trh naprosto klíčová, zejména u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Důležitou úlohu reklamy, která má umožnit produktu z jednoho členského státu proniknout na nový trh v jiném členském státě, uznali generální advokáti (128) i Soudní dvůr (129). Cílem a dopadem reklamy je mimo jiné spotřebitele přesvědčit, aby přešli k jiné značce nebo kupovali nové výrobky.

128

129

Před vynesením rozsudku ve věci Keck (viz oddíl 3.4.2.2) Soudní dvůr často uváděl, že vnitrostátní opatření ukládající omezení reklamy spadají do působnosti článku 34 SFEU. Jedním z takových případů byla věc Oosthoek, která se týkala zákazu nabízení nebo rozdávání bezplatných dárků za účelem podpory prodeje. Soudní dvůr se vyjádřil, že „právní úprava, která omezuje nebo zakazuje určité formy reklamy a určité prostředky podpory prodeje, může – přestože nemá přímý dopad na dovoz – být takové povahy, že omezuje objem dovozu, protože nepříznivě ovlivňuje příležitosti k uvádění dovážených produktů na trh“ (130). Od vynesení rozsudku ve věci Keck však Soudní dvůr zjevně v určitých ohledech zaujímá odlišný přístup (řešení případů omezení reklamy jakožto způsobů prodeje). S opatřeními týkajícími se reklamy, která zřejmě spadají do kategorie způsobů prodeje, se nicméně zachází jako s pravidly týkajícími se produktů, pokud se jeví, že mají vliv na podmínky, které musí zboží splňovat (131).

Keck

Oosthoek

130

Keck

131

Tudíž běžný přístup, který Soudní dvůr dnes zastává, je zřejmě ten, že omezení reklamy a propagace je nutno považovat za způsoby prodeje a že, pokud nejsou diskriminační, nespadají do působnosti článku 34 SFEU (132). Pokud je však dotyčné opatření diskriminační, do působnosti článku 34 SFEU spadá. Vnitrostátní omezení reklamy, která ztěžují prodej zboží z jiných členských států ve srovnání s prodejem domácího zboží, proto mohou představovat opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení. Soudní dvůr například konstatoval, že „absolutní zákaz propagace charakteristik produktu“ (133) by mohl bránit v přístupu na trh produktům z jiných členských států více než produktům domácím, s nimiž jsou spotřebitelé více obeznámeni (134).

132

133

134

Jak je vidět výše, Soudní dvůr zřejmě spojuje rozsah omezení s diskriminací. Jinými slovy, pokud je omezení úplné, má se za to, že by mohlo mít větší dopad na dovážené produkty (135), a pokud je částečné, předpokládá se, že by mohlo ovlivňovat domácí i dovážené produkty stejným způsobem (136). Nicméně je nutno zdůraznit, že Soudní dvůr ve věcech Dior (137) a Gourmet (138) uvedl, že některé zákazy reklamy nemusí nutně postihovat silněji dovoz než vnitrostátní zboží.

135

136

Dior

137

Gourmet

138

zákazy reklamy

Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že omezení reklamy na internetu nemají na prodej vnitrostátního zboží (v tomto případě vnitrostátních léčivých přípravků) stejný dopad jako na prodej léčivých přípravků pocházejících z jiných členských států (věc C-322/01, DocMorris). Omezení reklamy na internetu může tudíž představovat překážku podle článku 34 SFEU.

DocMorris

4.7.   Technické předpisy obsahující požadavky týkající se obchodní úpravy zboží (hmotnost, složení, prezentace, označení, tvar, velikost, obal)

Technické předpisy obsahující požadavky týkající se obchodní úpravy zboží (hmotnost, složení, prezentace, označení, tvar, velikost, obal)

Požadavky, které mají dovážené produkty splňovat, co se týče tvaru, velikosti, hmotnosti, složení, obchodní úpravy, označení nebo nabízení k prodeji, mohou výrobce a dovozce nutit, aby dotyčné produkty přizpůsobovali pravidlům platným v členském státě, kde jsou uváděny na trh, například změnou označení dovážených produktů (139). Ve svém rozsudku ve věci C-27/80, Fietje (140), Soudní dvůr konstatoval, že rozšíření platnosti ustanovení členského státu, které zakazuje prodej určitých alkoholických nápojů s jiným popisem, než jaký ukládají vnitrostátní právní předpisy, na nápoje dovážené z jiných členských států, a které tudíž vyžaduje změnu štítku, pod nímž je dovážený nápoj uváděn v souladu s právními předpisy na trh ve vyvážejícím členském státě, má být považováno za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, které je zakázáno článkem 34 SFEU.

139

Fietje

140

Vzhledem k tomu, že požadavky ohledně obchodní úpravy zboží přímo souvisí se samotným produktem, nejsou považovány za způsob prodeje, nýbrž spíše za opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU (141).

141

V rozporu s článkem 34 SFEU byla shledána například následující opatření:

| — | přísný požadavek opatřovat stavební výrobky, jež nejsou harmonizovány, označením CE (142), |
| --- | --- |

—

přísný požadavek opatřovat stavební výrobky, jež nejsou harmonizovány, označením CE (142),

142

| — | požadavek, že margarín musí být prodáván v baleních ve tvaru kostky, aby se tak odlišoval od másla (143), |
| --- | --- |

—

požadavek, že margarín musí být prodáván v baleních ve tvaru kostky, aby se tak odlišoval od másla (143),

143

| — | zákaz uvádět na trh výrobky z drahých kovů bez náležitých (úředních vnitrostátních) puncovních značek vydaný členským státem (144), |
| --- | --- |

—

zákaz uvádět na trh výrobky z drahých kovů bez náležitých (úředních vnitrostátních) puncovních značek vydaný členským státem (144),

144

| — | zákaz uvádět na trh videokazety a disky DVD prodávané prostřednictvím zásilkového prodeje a prodeje přes internet, které nejsou opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na ně dívat, vyplývajícím z rozhodnutí o klasifikaci vydaného vyšším regionálním orgánem nebo vnitrostátní dobrovolnou samoregulační institucí (145). |
| --- | --- |

—

zákaz uvádět na trh videokazety a disky DVD prodávané prostřednictvím zásilkového prodeje a prodeje přes internet, které nejsou opatřeny údajem o věku, od něhož je povoleno se na ně dívat, vyplývajícím z rozhodnutí o klasifikaci vydaného vyšším regionálním orgánem nebo vnitrostátní dobrovolnou samoregulační institucí (145).

145

4.8.   Označení původu, značky jakosti, vybízení ke koupi domácích produktů

Označení původu, značky jakosti, vybízení ke koupi domácích produktů

Vnitrostátní pravidla, která vyžadují, aby bylo na produktu nebo jeho obalu uvedeno označení původu produktu, představují opatření s rovnocenným účinkem, které je v rozporu s článkem 34 SFEU.

Soudní dvůr rozhodl, že vnitrostátní právní předpisy ukládající povinnost uvádět označení původu mohou podněcovat spotřebitele k nákupu domácích produktů na úkor rovnocenných produktů pocházejících z jiných členských států (146). Takové předpisy podle Soudního dvora znevýhodňují prodej zboží vyrobeného v důsledku rozdělení práce mezi členskými státy, čímž ztěžují uvádění podobného zboží vyrobeného v jiných členských státech na trh daného členského státu a brzdí hospodářské prolínání v rámci Evropské unie (147). Soudní dvůr též podotkl, že uvádět původ vlastních produktů může být v zájmu hospodářského subjektu, aniž by k tomu byl povinen. V tom případě mohou být spotřebitelé chráněni před případnými nepravdivými nebo zavádějícími označeními původu, jelikož se mohou spolehnout na stávající předpisy zakazující takové jednání (148).

146

147

148

Soudní dvůr rovněž konstatoval, že ve vnitrostátním právu stanovené režimy jakosti týkající se označení původu produktu mohou mít podobný účinek. Ani pokud je takový režim jakosti nepovinný, nepřestává být opatřením s rovnocenným účinkem, pokud použití tohoto označení podporuje nebo je pravděpodobné, že podporuje uvádění dotyčného výrobku na trh oproti produktům, které výhod jeho použití nevyužívají (149).

149

Soudní dvůr konstatoval, že členské státy jsou oprávněny stanovit režimy jakosti zemědělských produktů, které jsou uváděny na trh na jejich území, a používání označení jakosti mohou podmínit dodržováním takových režimů. Tyto režimy a tato označení však nelze spojovat s požadavkem, aby výrobní postup dotčených produktů probíhal v dané zemi, nýbrž měly by záviset čistě na existenci samotných objektivních vlastností produktů, které dávají produktům kvalitu požadovanou právními předpisy (150). Takový režim proto musí být dostupný všem výrobcům v Unii nebo jakýmkoli jiným potenciálním hospodářským subjektům v Unii, jejichž produkty splňují požadavky. Je třeba se vyhnout požadavkům, které brání v přístupu produktů z jiných členských států k tomuto režimu, jelikož takové požadavky mohou usnadnit uvádění domácích produktů na trh na úkor dovážených produktů (151).

150

151

Soudní dvůr uznal režimy jakosti stanovené ve vnitrostátním právu, pokud tyto režimy umožňují dovoz výrobků z jiných členských států pod označeními, která nesou, i když jsou obdobná, podobná nebo shodná s označeními stanovenými dotčenou vnitrostátní právní úpravou (152).

152

Propagační kampaň vedená orgány členských států, jejíž součástí je označení jakosti a/nebo původu, také představuje opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU. Nejznámějším případem takového vybízení k nákupu domácích produktů byla věc Buy Irish (Kupujte irské zboží) (153), což byla rozsáhlá kampaň podněcující k nákupu vnitrostátního zboží. Soudní dvůr rovněž konstatoval, že programy vytvořené orgány za účelem podpory distribuce některých produktů vyráběných v určité zemi nebo regionu mohou podobně podněcovat spotřebitele k nákupu takových produktů na úkor dovážených produktů (154).

Buy Irish

153

154

4.9.   Omezení prodeje na dálku (internetový prodej, zásilkový prodej apod.)

Omezení prodeje na dálku (internetový prodej, zásilkový prodej apod.)

Díky rozvoji informačních a komunikačních technologií se na vnitřním trhu obchoduje se zbožím stále více prostřednictvím internetu. Zvýšil se tudíž počet sporů týkajících se internetových transakcí, které zahrnují převod zboží z jednoho členského státu do jiného, jež byly postoupeny Soudnímu dvoru.

Otázky předložené Soudnímu dvoru k rozhodnutí ve věci DocMorris (155) měly původ ve vnitrostátním řízení ohledně internetového prodeje humánních léčivých přípravků v jiném členském státě, než ve kterém má společnost DocMorris své sídlo. Německé právo tehdy zakazovalo zásilkový prodej léčivých přípravků, které smějí být prodávány jen v lékárnách.

DocMorris

155

DocMorris

První otázkou přednesenou vnitrostátním soudem bylo, zda dochází k porušení článku 34 SFEU v případě, že se schválené léčivé přípravky, jejichž prodej je v dotyčném členském státě omezen jen na lékárny, nesmějí komerčně dovážet formou zásilkového obchodu prostřednictvím lékáren schválených v jiných členských státech na základě individuální objednávky po internetu.

Soudní dvůr začal tím, že toto vnitrostátní omezení řešil jako způsob prodeje, který by mohl porušovat článek 34 SFEU v případě, že je diskriminační. Nejprve v souladu s rozsudkem ve věci De Agostini (ohledně důležitosti reklamy pro prodej dotyčného výrobku) (156) Soudní dvůr zdůraznil důležitost internetu pro prodej výrobku. Poté vysvětlil, proč je takový naprostý zákaz překážkou spíše pro lékárny mimo Německo nežli pro lékárny na jeho území. Toto opatření bylo tudíž v rozporu s článkem 34 SFEU.

De Agostini

156

Konkrétně se Soudní dvůr vyjádřil, že pro lékárny, které nesídlí v Německu, představuje internet významnější způsob, jak získat „přímý přístup“ na německý trh (157). Soudní dvůr objasnil, že zákaz, který má větší dopad na lékárny sídlící mimo Německo, by mohl bránit v přístupu na trh výrobkům z jiných členských států více, než jak tomu je u domácích výrobků.

157

Ve věci Ker-Optika (158), která se týkala vnitrostátní právní úpravy dovolující prodej kontaktních čoček pouze v prodejnách se zdravotnickým zbožím, Soudní dvůr potvrdil, že vnitrostátní opatření tím, že zakazuje prodej po internetu, porušuje směrnici Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES (159) a články 34–36 SFEU, jelikož zakazuje další dodávání kontaktních čoček zákazníkům.

Ker-Optika

158

159

Nedávný rozsudek ve věci Visnapuu se týkal finského zákona o alkoholu, podle něhož prodejce usazený v jiném členském státě musí mít povolení k maloobchodnímu prodeji pro dovoz alkoholických nápojů za účelem jejich maloobchodního prodeje spotřebitelům s bydlištěm ve Finsku. Soudní dvůr se vyjádřil, že tento požadavek mít povolení k maloobchodnímu prodeji pro dovoz alkoholických nápojů brání obchodníkům usazeným v jiných členských státech volně dovážet alkoholické nápoje do Finska, a představuje tudíž opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení dovozu ve smyslu článku 34 SFEU. Nicméně také uvedl, že články 34 a 36 SFEU takovouto právní úpravu nevylučují, je-li způsobilá zaručit uskutečnění cíle ochrany veřejného zdraví a veřejného pořádku (160).

Visnapuu

160

4.10.   Povinnosti související se zálohováním

Povinnosti související se zálohováním

Systémy zálohování a vracení, zejména v nápojovém odvětví, se v posledních desetiletích staly předmětem debat v souvislosti s právními předpisy o ochraně životního prostředí a s pravidly vnitřního trhu. Hospodářským subjektům, které podnikají ve více členských státech, takové systémy často ztěžují prodej téhož produktu ve stejném balení v různých členských státech. Namísto toho musí výrobci a dovozci přizpůsobovat balení potřebám každého jednotlivého členského státu, což obvykle vede k dodatečným nákladům. Účinek takových systémů, tzn. rozdrobení trhů, často působí proti myšlence skutečně jednotného vnitřního trhu. Proto lze vnitrostátní požadavky v tomto smyslu považovat za překážku obchodu podle článku 34 SFEU. Systémy zálohování však mohou být odůvodněny argumenty ochrany životního prostředí.

Ve dvou rozhodnutích týkajících se německého povinného systému zálohování nápojových obalů na jedno použití Soudní dvůr krátce po roce 2000 potvrdil, že podle stávajícího práva EU jsou členské státy oprávněny volit mezi systémem zálohování a vracení obalů, celkovým systémem sběru obalů nebo kombinací těchto dvou systémů (161).

161

Dnes se na systémy zálohování částečně vztahují harmonizační právní předpisy, tj. směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech (162). Do roku 2020 však nebyl zaveden žádný celounijní systém zálohování. Je-li vnitrostátní ustanovení mimo působnost příslušných směrnic, musí se posoudit jeho soulad s články 34 až 36 SFEU.

162

4.11.   Úhrada výdajů a paralelní dovoz

Úhrada výdajů a paralelní dovoz

Úhrada výdajů: Právo EU neupírá členským státům jejich pravomoc, pokud jde o organizaci vlastních systémů sociálního zabezpečení (163); při neexistenci harmonizace na úrovni EU jsou podmínky poskytování dávek sociálního zabezpečení určovány příslušnými předpisy každého členského státu. Nicméně takové předpisy mohou mít dopad na možnosti uvádění na trh, a tudíž mohou ovlivňovat rozsah dovozu. Z toho plyne, že vnitrostátní rozhodnutí o úhradě léčivých přípravků může mít nepříznivý dopad na jejich dovoz.

Úhrada výdajů:

163

Kromě toho z rozsudku ve věci Duphar vyplývá, že ustanovení vnitrostátních právních předpisů upravující úhradu zdravotnických prostředků v rámci vnitrostátního zdravotnictví mohou být v souladu s článkem 34 SFEU, jestliže jsou splněny určité podmínky. Určení, kterých výrobků se úhrada týká a kterých nikoli, nesmí být diskriminační z hlediska původu výrobků a musí být učiněno na základě objektivních a ověřitelných kritérií. Kromě toho by mělo být možno seznam hrazených výrobků pozměnit, kdykoli je to nezbytné k dodržení určených kritérií. Pojem „objektivní a ověřitelná kritéria“, zmíněný Soudním dvorem, se může týkat toho, zda na trhu existují jiné, méně nákladné výrobky mající tentýž terapeutický účinek, skutečnosti, že dané výrobky jsou volně prodejné bez lékařského předpisu, nebo skutečnosti, že některé výrobky nejsou hrazeny z důvodů farmakoterapeutické povahy, které jsou zdůvodněny ochranou veřejného zdraví.

Duphar

Procesní pravidla pro přijímání rozhodnutí ohledně vnitrostátních systémů úhrady byla stanovena směrnicí Rady 89/105/EHS o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění (164).

164

Ve věci Decker (165) došel Soudní dvůr k závěru, že vnitrostátní pravidla, podle nichž úhrada ceny léčivých přípravků podléhá předběžnému schválení příslušnou institucí členského státu, pokud jsou dané přípravky nakupovány v jiném členském státě, představuje omezení volného pohybu zboží ve smyslu článku 34 SFEU. V tomto případě proto, že taková pravidla podněcují pojištěnce, aby si dané přípravky kupovali ve svém vlastním členském státě spíše než v jiném členském státě, a mohou tudíž omezovat dovoz takových přípravků do jiných členských států.

Decker

165

Paralelní dovoz: Paralelní obchod s produkty je v rámci vnitřního trhu zákonnou formou obchodu. Obchod je „paralelní“ v tom smyslu, že zahrnuje produkty se stejným popisem, avšak z jiné šarže než produkty uváděné na trh prostřednictvím distribučních sítí výrobců nebo původních dodavatelů, ale probíhá mimo tyto sítě (často vedle nich). K paralelnímu obchodu dochází v důsledku odchylek cen léčivých přípravků (166) nebo pesticidů (167), například když členské státy stanoví nebo jinak regulují cenu produktů prodávaných na vlastním trhu. Paralelní obchod v zásadě vytváří zdravou soutěž a vede ke snižování cen pro spotřebitele a je přímým důsledkem vývoje vnitřního trhu, který zaručuje volný pohyb zboží a brání rozdrobení vnitrostátních trhů (168).

Paralelní dovoz:

166

167

168

Přestože bezpečnost léčivých přípravků a jejich prvotní uvádění na trh upravují právní předpisy EU, zásady ohledně zákonnosti paralelního obchodu s těmito produkty vyplynuly z rozsudků Soudního dvora na základě ustanovení Smlouvy týkajících se volného pohybu zboží (169).

169

Po paralelních dovozcích nelze vyžadovat, aby splňovali stejné požadavky, jaké platí pro hospodářské subjekty, které poprvé žádají o registraci, za podmínky, že není narušena ochrana lidského zdraví (170). Jestliže příslušné orgány členského státu určení již mají k dispozici informace nezbytné pro účely ochrany veřejného zdraví vzhledem k prvnímu uvedení produktu na trh v tomto členském státě, podléhá paralelně dovážený přípravek povolení, které se uděluje přiměřeně „zjednodušeným“ postupem (ve srovnání s postupem registrace), a to za předpokladu, že:

170

| — | dováženému přípravku byla v členském státě původu udělena registrace, a bez ohledu na skončení platnosti dotčené registrace, zejména pokud platnost referenční registrace skončila z jiných důvodů, než je ochrana veřejného zdraví, tj. pouze na základě přání držitele referenční registrace (171), a |
| --- | --- |

—

dováženému přípravku byla v členském státě původu udělena registrace, a bez ohledu na skončení platnosti dotčené registrace, zejména pokud platnost referenční registrace skončila z jiných důvodů, než je ochrana veřejného zdraví, tj. pouze na základě přání držitele referenční registrace (171), a

dováženému přípravku byla v členském státě původu udělena registrace

171

| — | dovážený přípravek je v zásadě podobný jako přípravek, který již obdržel registraci v členském státě určení, což znamená, že oba přípravky nemusí být shodné ve všech ohledech, ale měly by alespoň být vyrobeny podle stejné receptury za použití téže účinné látky, a že také mají stejné terapeutické účinky (172). Odmítnutí udělit registraci proto nelze odůvodnit ochranou veřejného zdraví, pokud se toto odmítnutí zakládá čistě na skutečnosti, že oba léčivé přípravky nemají tentýž původ (173). |
| --- | --- |

—

dovážený přípravek je v zásadě podobný jako přípravek, který již obdržel registraci v členském státě určení, což znamená, že oba přípravky nemusí být shodné ve všech ohledech, ale měly by alespoň být vyrobeny podle stejné receptury za použití téže účinné látky, a že také mají stejné terapeutické účinky (172). Odmítnutí udělit registraci proto nelze odůvodnit ochranou veřejného zdraví, pokud se toto odmítnutí zakládá čistě na skutečnosti, že oba léčivé přípravky nemají tentýž původ (173).

dovážený přípravek je v zásadě podobný jako přípravek, který již obdržel registraci v členském státě určení

172

173

Dále vnitrostátní orgány nemohou odepřít udělení povolení k paralelnímu dovozu čistě z důvodů spojených s neexistencí dokumentů týkajících se daného léčivého přípravku, který je předmětem paralelního dovozu, pokud disponují legislativními a administrativními prostředky, jak dotčené dokumenty získat (174). Nesmí ani odmítnout (v případě veterinárních léčivých přípravků) vydat povolení k paralelnímu dovozu osobám, které si přejí dovážet pro potřeby vlastních chovů (175).

174

175

Paralelní obchod je navíc nutno odlišovat od zpětného dovozu. Například v případě léčivých přípravků se jedná o transakce, při nichž jsou léčivé přípravky do členského státu, v němž jsou registrovány, dovezeny poté, co je lékárna v jiném členském státě odebrala od velkoobchodníka v dovážejícím členském státě. Soudní dvůr se v této souvislosti vyjádřil, že přípravek vyrobený v členském státě, který je vyvezen a poté znovu dovezen do téhož státu, představuje dovezený výrobek z téhož titulu jako přípravek vyrobený v jiném členském státě (176). Nicméně Soudní dvůr poukázal na to, že tato zjištění neplatí, pokud se zjistí, že dotyčné přípravky byly vyvezeny výhradně za účelem zpětného dovozu s cílem obejít právní předpisy, například ty, které jsou předmětem posouzení (177).

176

177

4.12.   Povinnost používat národní jazyk

Povinnost používat národní jazyk

Jazykové požadavky ukládané v neharmonizovaných oblastech mohou také tvořit překážku obchodu uvnitř EU, pokud vedou k dodatečnému zatížení produktů pocházejících z jiných členských států. Mohou být proto zakázány podle článku 34 SFEU, pokud produkty pocházející z jiných členských států mají být opatřovány jiným označením, což s sebou přináší dodatečné náklady na balení (178). V určitých případech však může být nutné používat národní jazyk, aby bylo zajištěno, že spotřebitel informacím o daném produktu snadno porozumí (179).

178

179

Ve svém rozsudku ve věci Yannick Geffroy (180) Soudní dvůr prohlásil, že článek 34 SFEU „je nutno vykládat tak, že zabraňuje, aby vnitrostátní pravidlo [...] požadovalo používání určitého jazyka k označování potravin, aniž by povolovalo možnost použít jiný jazyk, kterému kupující snadno rozumí, nebo možnost zajistit, aby byl kupující informován jiným způsobem“.

Yannick Geffroy

180

Ve věci Piageme (181), která se týkala určení jazyka, jemuž spotřebitelé snadno rozumí, Soudní dvůr uvedl, že lze brát v úvahu různé faktory, jako například „možnou podobnost slov v různých jazycích, širokou znalost více než jednoho jazyka u dotyčné populace nebo existenci zvláštních okolností, jako je rozsáhlá reklamní kampaň nebo široká distribuce produktu, jestliže lze prokázat, že spotřebitel dostává dostatek informací“.

Piageme

181

Z obecné zásady proporcionality vyplývá, že členské státy smějí přijímat vnitrostátní opatření vyžadující, aby určité informace týkající se domácích nebo dovážených výrobků musely být uváděny v jazyce, kterému spotřebitel snadno rozumí. Nicméně dotčené vnitrostátní opatření nesmí vylučovat možnost používat jiné způsoby informování spotřebitelů, jako jsou nákresy, symboly a piktogramy (182). A konečně, opatření musí být omezeno na informace, které dotyčný členský stát označil za povinné a u kterých by použití jiných prostředků než překladu nebylo vhodným řešením, jak spotřebitelům poskytnout potřebné informace.

182

4.13.   Omezení dovozu zboží pro osobní potřebu

Omezení dovozu zboží pro osobní potřebu

Článek 34 SFEU nejenže poskytuje společnostem právo dovážet zboží pro obchodní účely, ale také opravňuje jednotlivce k dovozu zboží pro osobní potřebu, jak se ukázalo ve věci Schumacher (183). Omezení týkající se dovozu zboží pro osobní potřebu se vztahují zejména na produkty, jež souvisejí s možnými riziky pro lidské zdraví, jako jsou alkohol, tabák a léčivé přípravky. Ve věci Schumacher si soukromá osoba objednala pro svou osobní potřebu léčivý přípravek z Francie. Celní orgány v Německu, kde tato osoba bydlela, však odmítly dotyčný přípravek propustit přes hranice.

Schumacher

183

Schumacher

Vnitrostátní soud se dotazoval, zda právní úprava, která zakazuje soukromé osobě pro osobní potřebu dovoz léčivého přípravku, který je v členském státě dovozu schválen, je k dostání bez lékařského předpisu a byl zakoupen v lékárně v jiném členském státě, není v rozporu s články 34 a 36 SFEU. Soudní dvůr se vyjádřil, že taková právní úprava představuje porušení článku 34 SFEU, jež nelze odůvodnit ochranou veřejného zdraví. Vysvětlil, že koupě léčivých přípravků v lékárně v jiném členském státě poskytuje stejnou záruku bezpečnosti jako jeho nákup v domácí lékárně.

Nicméně, jak ukazuje rozsudek ve věci Escalier Bonnarel (184), soukromé osoby, které dovážejí zboží určené k používání na svém vlastním pozemku, mohou také podléhat určitým povinnostem, které se vztahují i na dovozce zboží k obchodním účelům. V této věci bylo zahájeno trestní řízení proti dvěma jednotlivcům, kteří byli obviněni z toho, že měli ve svém držení a hodlali použít pesticidní přípravky určené k použití v zemědělství, které neměly registraci. Obvinění se hájili tím, že vnitrostátní požadavky týkající se povolení nelze uplatňovat na zemědělce, kteří dovážejí produkty ke svému vlastnímu použití. Soudní dvůr se vyjádřil, že členské státy jsou povinny zavést pro dovoz přípravků na ochranu rostlin na svá území přezkumné řízení, přičemž toto přezkoumání může mít podobu „zjednodušeného“ postupu, jehož účelem je ověřit, zda určitý přípravek musí být registrován, nebo zda s ním má být zacházeno jako s přípravkem, který již je v dovážejícím státě schválen (185). Soudní dvůr poukázal na to, že výše uvedené zásady jsou platné bez ohledu na účel dovozu.

Escalier Bonnarel

184

185

5.   ZEMĚDĚLSKÉ PRODUKTY

ZEMĚDĚLSKÉ PRODUKTY

Stojí za zmínku, že zemědělské produkty jsou jádrem rozsudků Soudního dvora týkajících se vnitřního trhu. Tento oddíl se zabývá některými specifickými otázkami, které s těmito produkty souvisí. Východisko lze najít v čl. 38 odst. 2 SFEU, v němž se uvádí, že pravidla stanovená pro vytvoření vnitřního trhu se vztahují i na zemědělské produkty (tyto produkty jsou vymezeny v odstavci 1 tohoto ustanovení a uvedeny na seznamu v příloze I SFEU), nestanoví-li články 39 až 44 SFEU jinak.

Jedna otázka, kterou se zabývaly nedávné rozsudky Soudního dvora, se týká rozsahu, v jakém mohou členské státy přijímat právní předpisy v oblastech, na něž se vztahuje společná organizace trhu. Soudní dvůr rozhodl, že v rámci společné zemědělské politiky, sdílené pravomoci Evropské unie a členských států podle čl. 4 odst. 2 písm. d) SFEU, mají členské státy legislativní pravomoc, která jim umožňuje vykonávat pravomoc v rozsahu, v jakém ji Evropská unie nevykonala (186).

186

Z ustálené judikatury kromě toho vyplývá, že jakmile bylo přijato nařízení o společné organizaci trhu v určitém odvětví, nesmějí členské státy přijmout jakékoli opatření, které by jej mohlo porušovat nebo stanovit z něj výjimky. Se společnou organizací trhu jsou neslučitelná také pravidla, která brání jejímu řádnému fungování, i když dotyčná oblast nebyla touto organizací trhu taxativně upravena (187).

187

Pokud jde o stanovení minimální ceny za jednotku alkoholu pro maloobchodní prodej vín, je při neexistenci mechanismu určování cen volná tvorba prodejních cen na základě spravedlivé hospodářské soutěže prvkem nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty, (188) a výrazem zásady volného pohybu zboží v podmínkách účinné hospodářské soutěže (189).

188

189

Zřízení společné organizace trhu nicméně členským státům nebrání uplatňovat vnitrostátní pravidla sledující jiný cíl obecného zájmu, než který je součástí dané společné organizace trhu, i když zmíněná pravidla mohou mít dopad na fungování společného trhu v dotčeném odvětví (190).

190

Ve svém rozsudku ve věci Scotch Whisky dospěl Soudní dvůr k závěru, že nařízení (EU) č. 1308/2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání vnitrostátnímu opatření, které pro maloobchodní prodej vína zavádí minimální cenu za jednotku alkoholu, pokud toto opatření je skutečně způsobilé k dosažení cíle ochrany zdraví a života lidí a pokud při zohlednění cílů společné zemědělské politiky, jakož i řádného fungování společné organizace zemědělských trhů nepřekračuje meze toho, co je nezbytné pro dosažení uvedeného cíle ochrany zdraví a života lidí.

Scotch Whisky

Ve věci C-2/18 měl Soudní dvůr za to, že přijetím nařízení (EU) č. 1308/2013, zejména článku 148 tohoto nařízení, neuplatnila Evropská unie vyčerpávajícím způsobem svoji pravomoc v oblasti smluvních vztahů mezi stranami smlouvy o dodávkách syrového mléka. Uvedené nařízení proto nemůže být vykládáno tak, že zakazuje členským státům v zásadě, aby přijaly jakékoli jiné opatření v této oblasti (191).

191

Soudní dvůr měl rovněž za to, že odkazy na některé nekalé obchodní praktiky neumožňují prokázat, že cíl sledovaný dotčenou právní úpravou, a sice boj proti nekalým obchodním praktikám, je upraven nařízením č. 1308/2013, jelikož toto nařízení se na tyto praktiky obecně nezaměřuje, neupravuje je, a dokonce je ani nevymezuje (192). Soudní dvůr rozhodl, že tento přezkum proporcionality musí být proveden s ohledem zejména na cíle společné zemědělské politiky, jakož i řádného fungování společné organizace trhu, což předpokládá rovnováhu mezi těmito cíli a cílem sledovaným uvedenou vnitrostátní právní úpravou, kterým je boj proti nekalým obchodním praktikám (193).

192

193

Soudní dvůr dospěl v této věci k závěru, že dotčená pravidla nepřesahují rámec toho, co je nezbytné k dosažení sledovaných cílů. Přísluší však předkládajícímu soudu, který je jako jediný přímo obeznámen se sporem, který mu byl předložen, aby ověřil, zda opatření přijatá za účelem boje proti nekalým obchodním praktikám, která posilují vyjednávací pozici producentů mléka, kteří nenáleží do uznané organizace producentů mléka, a tedy za účelem zajištění realistického rozvoje výroby, a tím přiměřené životní úrovně producentů, tím, že omezují zásadu svobodného vyjednávání cen, nepřesahují rámec toho, co je nezbytné (194).

194

6.   OMEZENÍ VÝVOZU (ČLÁNEK 35 SFEU)

OMEZENÍ VÝVOZU (ČLÁNEK 35 SFEU)

Článek 35 SFEU stanoví, že „[m]nožstevní omezení vývozu, jakož i veškerá opatření s rovnocenným účinkem, jsou mezi členskými státy zakázána“.

6.1.   Definice „vývozu“

Definice „vývozu“

V kontextu článku 35 SFEU pojem „vývoz“ označuje obchod mezi členskými státy, tzn. vývoz z jednoho členského státu do druhého. Nevztahuje se na vývoz do země mimo EU.

6.2.   Množstevní omezení a opatření s rovnocenným účinkem

Množstevní omezení a opatření s rovnocenným účinkem

Přestože je znění článků 34 a 35 SFEU velmi podobné, zachází Soudní dvůr s těmito dvěma ustanoveními rozdílně. Článek 35 SFEU se v podstatě vztahuje pouze na opatření, která diskriminují určité zboží. Tato zásada byla stanovena v rozsudku ve věci Groenveld (195), v němž Soudní dvůr rozhodl, že se článek 35 SFEU „vztahuje na vnitrostátní opatření, která mají za cíl nebo jejichž účinkem je specificky omezit vývozní toky, a vést tak k rozdílnému zacházení s vnitřním obchodem v rámci členského státu a jeho zahraničním obchodem“. Pokud to zajišťuje „zvláštní zvýhodnění tuzemské produkce nebo vnitřního trhu příslušného státu na úkor produkce nebo obchodu jiných členských států“, pak se uplatní článek 35 SFEU (196).

Groenveld

195

196

Pro úzký výklad článku 35 SFEU Soudním dvorem ve srovnání s jeho judikaturou týkající se článku 34 SFEU existuje několik důvodů. V případě dovozu mohou nediskriminační opatření klást na dovozce dvojí břemeno, musí-li dovozci dodržovat pravidla ve své vlastní zemi i v zemi dovozu. U takových opatření se tudíž má za to, že se na ně oprávněně vztahuje právo EU na ochranu vnitřního trhu. To naopak není případ vývozců, kteří postupují jen podle pravidel stanovených pro domácí trh. Zadruhé, pokud by působnost článku 35 SFEU byla příliš široká, mohla by zahrnovat i omezení, která nemají žádný vliv na obchod uvnitř EU.

Ve věci Rioja vyplývalo nerovné zacházení z lepších výrobních nebo obchodních podmínek pro domácí společnosti (197). Ve věci Parma k tomu došlo v důsledku zajištění zvláštní výhody pro podniky sídlící v oblasti produkce. Používání chráněného označení „Prosciutto di Parma“ pro krájenou šunku bylo podmíněno tím, že se krájení na plátky a balení musí provádět v oblasti produkce (198). Takové výhody pro vnitrostátní trh vedou ke konkurenčnímu znevýhodnění podniků sídlících v jiných členských státech, a to buď v důsledku doplňkových nákladů, které mohou vzniknout, nebo kvůli obtížnému opatřování určitých produktů, jež jsou nezbytné k zapojení se do hospodářské soutěže s vnitrostátním trhem.

Rioja

197

Parma

198

V některých ze svých nedávných rozhodnutí v souvislosti s článkem 35 SFEU Soudní dvůr uplatnil alternativní přístup k poslednímu požadavku testu Groenveld („na úkor produkce nebo obchodu jiných členských států“) (199). Ve věci Gysbrechts (200) řešil Soudní dvůr belgické právní předpisy zakazující prodávajícím požadovat platbu předem nebo během sedmidenní lhůty, ve které může spotřebitel odstoupit od kupní smlouvy uzavřené na dálku. V tomto rozsudku Soudní dvůr potvrdil definici stanovenou ve věci Groenveld. Nicméně dospěl k závěru, že přestože se zákaz přijímat zálohy vztahuje na všechny obchodníky působící v tuzemsku, je jeho skutečný dopad obecně větší na přímý přeshraniční prodej spotřebitelům, a tím na výstupy výrobků z trhu členského státu vývozu než na uvádění výrobků na domácí trh uvedeného členského státu. Přitom je zajímavé, že v tomto případě důsledky této překážky bránily především obchodním činnostem společností se sídlem v členském státě vývozu, a ne v cílovém členském státě (201).

Groenveld

199

Gysbrechts

200

Groenveld

201

Přístup ve věci Gysbrechts byl potvrzen ve věci New Valmar, v níž měly podniky mající provozovnu na území členského státu povinnost vyhotovovat všechny faktury týkající se přeshraničních transakcí výlučně v úředním jazyce uvedeného státu. Pokud by tomu tak nebylo, dotčené faktury by byly vnitrostátními soudy i bez návrhu prohlášeny za neplatné. Primárním kritériem Soudního dvora zde patrně bylo, zda byl skutečný dopad daného opatření větší na zboží opouštějící trh vyvážejícího členského státu (202). Soudní dvůr rozhodl, že takové omezení skutečně spadá do působnosti článku 35 SFEU. Ačkoliv cíl opatření, kterým je podpora a stimulace používání jednoho z úředních jazyků členského státu, představuje legitimní cíl, opatření přesto nebylo považováno za přiměřené (203).

Gysbrechts

New Valmar

202

203

Soudní dvůr zaujal stejný přístup v rozsudku ve věci Hidroelectrica, kde byla vnitrostátní opatření upřednostňující dodávky elektřiny na vnitrostátním trhu považována z důvodu většího účinku na vývoz elektřiny za opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 35 SFEU (204).

Hidroelectrica

204

V nedávném rozsudku ve věci VIPA, která se týkala maďarské právní úpravy, jež v Maďarsku bránila vydávání léčivých přípravků vázaných na lékařský předpis na základě objednávek vystavených zdravotnickými pracovníky z jiných členských států, Soudní dvůr prohlásil, že menší omezující účinky za předpokladu, že nejsou ani příliš nepřímé, ani příliš nahodilé, postačují k prokázání existence opatření s rovnocenným účinkem ve smyslu článku 35 SFEU (205).

VIPA

205

7.   ODŮVODNĚNÍ OMEZENÍ OBCHODU

ODŮVODNĚNÍ OMEZENÍ OBCHODU

Podle ustálené judikatury Soudního dvora může být vnitrostátní právní úprava, která představuje opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení, odůvodněna jedním z důvodů veřejného zájmu stanovených v článku 36 SFEU (viz oddíl 7.1) nebo závaznými požadavky (viz oddíl 7.2).

V obou případech musí být dané ustanovení vnitrostátního práva způsobilé k dosažení sledovaného cíle a nesmí překračovat meze toho, co je nezbytné k jeho dosažení (viz oddíl 7.3).

7.1.   Článek 36 SFEU

Článek 36 SFEU

Článek 36 SFEU uvádí přehled důvodů, jež mohou členské státy používat k obhájení vnitrostátních opatření, která brání přeshraničnímu obchodu: „[č]lánky 34 a 35 nevylučují zákazy nebo omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu odůvodněné veřejnou mravností, veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností, ochranou zdraví a života lidí a zvířat, ochranou rostlin, ochranou národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu, nebo ochranou průmyslového a obchodního vlastnictví.“

Navíc judikatura Soudního dvora stanoví tzv. závazné požadavky (např. ochranu životního prostředí), jimiž může členský stát také obhajovat svá vnitrostátní opatření.

Soudní dvůr vykládá tento přehled odchylek uvedených v článku 36 SFEU, které se všechny týkají jiných než ekonomických zájmů, úzce (206). Jakékoli opatření musí navíc respektovat zásadu proporcionality. Důkazní břemeno při odůvodnění opatření přijatých podle článku 36 SFEU nese členský stát (207). Pokud však členský stát předloží přesvědčivé odůvodnění, je na Komisi, aby prokázala, že přijatá opatření nejsou v tomto konkrétním případě vhodná (208).

206

207

208

Článek 36 SFEU nelze použít k odůvodnění odchylek od harmonizovaných právních předpisů EU (209). Pokud však neexistuje harmonizace na úrovni EU, je na členských státech, aby definovaly své vlastní úrovně ochrany. V případě částečné harmonizace samotné harmonizační právní předpisy velmi často výslovně opravňují členské státy, aby ponechaly v platnosti nebo přijaly přísnější opatření, pokud jsou v souladu se Smlouvou. V takových případech musí Soudní dvůr posuzovat dotyčná ustanovení podle článku 36 SFEU.

209

Dokonce i když je určité opatření opodstatněné na základě článku 36 SFEU, nesmí „sloužit jako prostřed[ek] svévolné diskriminace nebo zastřeného omezování obchodu mezi členskými státy“. Druhá část článku 36 SFEU má zabránit jeho zneužívání ze strany členských států. Jak uvedl Soudní dvůr, „funkcí druhé věty článku [36] je zabránit tomu, aby se omezení obchodu založená na důvodech uvedených v první větě odchýlila od svého pravého účelu a byla používána způsobem, který vede k diskriminaci zboží pocházejícího z jiných členských států nebo k nepřímé ochraně určitých domácích produktů“ (210), tzn. k přijímání protekcionistických opatření.

210

Původně se mělo za to, že rozdílně použitelná opatření lze odůvodnit pouze na základě článku 36 SFEU, zatímco bez rozdílu použitelná opatření lze odůvodnit rovněž na základě některého ze závazných požadavků. Nicméně třídění mezi rozdílně a bez rozdílu použitelná opatření již není tak relevantní jako dříve.

7.1.1.   Veřejná mravnost, pořádek a bezpečnost

Veřejná mravnost, pořádek a bezpečnost

Členské státy se mohou rozhodnout určitý výrobek zakázat z důvodů mravnosti. I když je na každém členském státu, aby stanovil normy, které umožňují zajistit soulad zboží s vnitrostátními předpisy ohledně mravnosti, je tuto pravomoc nutno uplatňovat v souladu povinnostmi vyplývajícími z práva EU. Například jakékoli zákazy dovozu výrobků, jejichž uvádění na trh je omezeno, ale nikoli zakázáno, jsou diskriminační a porušují ustanovení o volném pohybu zboží. Většina případů, v nichž Soudní dvůr připustil odůvodnění na základě veřejné mravnosti, se týkala obscénních, nemravných předmětů (211). V jiných případech, kdy se poukazovalo na veřejnou mravnost, byla shledána další vzájemně související odůvodnění, jako je například veřejný zájem v případech týkajících se hazardních her (212) nebo ochrana nezletilých v případě označování videozáznamů a DVD (213).

mravnosti

211

212

213

Veřejný pořádek je Soudním dvorem vykládán velmi striktně a jen zřídka byl uznán jako důvod pro odchylku podle článku 36 SFEU. Nebude uznán například tehdy, pokud je zamýšlen jako obecná ochranná doložka nebo pokud má sloužit protekcionistickým hospodářským cílům. Pokud lze uplatnit alternativní odchylku podle článku 36 SFEU, Soudní dvůr ji obvykle použije nebo kombinuje odůvodnění veřejným pořádkem s dalšími možnými důvody (214). Odůvodnění pouze veřejným pořádkem bylo přijato v jednom výjimečném případě, kde členský stát omezoval dovoz a vývoz sběratelských mincí. Soudní dvůr rozhodl, že je to oprávněné z důvodů veřejného pořádku, protože to vyplývá z potřeby chránit právo ražby mincí, které je tradičně považováno za oblast, která se dotýká základních zájmů státu (215).

Veřejný pořádek

214

215

Odůvodnění veřejnou bezpečností bylo použito v jedné specifické oblasti, a to v oblasti trhu EU s energií, ačkoli rozhodnutí by mělo být založeno jen na konkrétních skutečnostech týkajících se jednotlivých věcí a nemá širokou uplatnitelnost. Ve věci Campus Oil členský stát nařizoval dovozcům nafty, aby až 35 % potřebné nafty nakupovali od státní rafinérské společnosti za ceny stanovené vládou. Soudní dvůr rozhodl, že toto opatření je jasně protekcionistické a představuje porušení článku 34 SFEU. Nicméně uvedl, že je odůvodněné na základě veřejné bezpečnosti, tj. pro udržení provozuschopné rafinérie ropy, která by zajišťovala dodávky v dobách krize (216). Zabezpečení dodávek energie uznal Soudní dvůr jako jeden z důvodů veřejné bezpečnosti ve smyslu článku 36 SFEU rovněž ve věci Hidroelectrica (217).

veřejnou bezpečností

Campus Oil

216

Hidroelectrica

217

Soudní dvůr také přijal odůvodnění na základě veřejné bezpečnosti v případech, kde se jednalo o obchod se strategicky významným zbožím (218), jelikož „nebezpečí vážného narušení zahraničních vztahů nebo mírového soužití národů může ohrozit bezpečnost členského státu“. V těchto případech Soudní dvůr prohlásil, že působnost článku 36 SFEU zahrnuje jak vnitřní bezpečnost (např. odhalování trestných činů a jejich prevenci a regulaci dopravy), tak i vnější bezpečnost (219).

218

219

7.1.2.   Ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin (zásada předběžné opatrnosti)

Ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin (zásada předběžné opatrnosti)

Soudní dvůr rozhodl, že „lidské zdraví a život patří mezi statky nebo zájmy chráněné článkem [36] a je na členských státech, aby v rámci omezení daných Smlouvou rozhodly, jakou míru ochrany chtějí zajišťovat a zejména jak přísné mají být kontroly, které se mají provádět“ (220). V tomtéž rozsudku Soudní dvůr uvedl, že vnitrostátní pravidla nebo zvyklosti nespadají do rámce výjimky stanovené v článku 36 SFEU, pokud lze zdraví a život lidí chránit stejně účinně pomocí opatření, která jsou pro obchod uvnitř EU méně omezující (221).

220

221

Ochrana zdraví a života lidí a zvířat a ochrana rostlin je nejoblíbenějším odůvodněním, které členské státy k odůvodnění překážek volného pohybu zboží používají. I když členským státům je přiznán určitý prostor pro uvážení (222), některá hlavní pravidla je třeba dodržet. Musí se prokázat, že uvádění výrobků na trh představuje závažné a skutečné riziko pro veřejné zdraví (223). Musí to být řádně podloženo a členské státy musí poskytnout veškeré důkazy, údaje (technické, vědecké, statistické, výživové atd.) a další relevantní informace (224). Na ochranu zdraví se nelze odvolávat, je-li skutečným účelem opatření ochrana domácího trhu, přestože v případě neexistence harmonizace je na členském státu, aby si zvolil požadovanou úroveň ochrany. Přijímaná opatření musí být rovněž přiměřená, tzn. musí se omezovat na to, co je nezbytné k dosažení legitimního cíle, kterým je ochrana veřejného zdraví (225).

222

223

224

225

Uplatnění zásady předběžné opatrnosti: Ačkoli snad byla zásada předběžné opatrnosti v dřívější judikatuře implicitně obsažena, poprvé byla Soudním dvorem explicitně uznána ve věci National Farmers Union (226). Soudní dvůr uvedl, že „pokud panuje nejistota ohledně existence nebo rozsahu práv týkajících se lidského zdraví, může instituce přijmout ochranná opatření, aniž by musela čekat, až se skutečnost a závažnost dotyčných rizik plně projeví“. Tato zásada definuje okolnosti, za kterých může zákonodárný orgán – ať už vnitrostátní, mezinárodní nebo na úrovni EU – přijmout opatření na ochranu spotřebitelů proti zdravotním rizikům, která jsou vzhledem k nejistotám současného stavu vědeckého výzkumu pravděpodobně spojena s určitým produktem nebo službou.

Uplatnění zásady předběžné opatrnosti

National Farmers Union

226

Obecně platí, že pokud členské státy chtějí ponechat v platnosti nebo zavést opatření na ochranu zdraví podle článku 36 SFEU, je na nich, aby prokázaly nezbytnost takových opatření (227). Tak je tomu i v situacích, kdy se jedná o zásadu předběžné opatrnosti (228). Ve svých rozhodnutích Soudní dvůr zdůraznil, že je nutno prokázat skutečná rizika ve světle nejnovějších výsledků mezinárodního vědeckého výzkumu. Soudní dvůr opakovaně uvedl, že členské státy musí před přijetím preventivních opatření podle článků 34 a 36 SFEU provést důkladné posouzení rizik (229). Nicméně členské státy nemusí prokázat jednoznačnou spojitost mezi důkazy a rizikem (230). Přetrvává-li a byla-li zjištěna nejistota z vědeckého hlediska, pokud jde o riziko, ponechává Soudní dvůr členským státům nebo příslušným orgánům značný prostor pro rozhodování o tom, jaká ochranná opatření přijmout (231). Ve věci C-446/08, Solgar Vitamin’s, týkající se stanovení maximálního množství vitaminů a minerálních látek používaných k výrobě doplňků stravy, Soudní dvůr potvrdil, že členské státy nemusí vyčkávat, až se plně projeví skutečná a závažná povaha těchto rizik (232). Daná opatření však nemohou být založena na „čistě hypotetických úvahách“ (233), jak bylo potvrzeno ve věci C-672/15, Noria Distribution, v níž byla rovněž zohledněna bezpečná nejvyšší množství vitaminů a minerálních látek při výrobě doplňků stravy (234).

227

228

229

230

231

Solgar Vitamin’s

232

233

Noria Distribution

234

7.1.3.   Ochrana národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu

Ochrana národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu

Povinnost členského státu chránit své národní kulturní bohatství a dědictví může odůvodňovat opatření, která vytváří překážky dovozu nebo vývozu.

Členské státy zavádějí různá omezení vývozu starožitností a jiných kulturních artefaktů a tato omezení by mohla být považována za odůvodněná podle článku 36 SFEU.

Ve věci LIBRO měl Soudní dvůr za to, že na ochranu kulturní rozmanitosti „obecně totiž nelze pohlížet jako na součást ochrany národního kulturního pokladu, jenž má uměleckou, historickou nebo archeologickou hodnotu ve smyslu článku 36 SFEU“ (235).

LIBRO

235

7.1.4.   Ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví

Ochrana průmyslového a obchodního vlastnictví

Článek 36 SFEU uvádí „ochranu průmyslového a obchodního vlastnictví“ jako odůvodnění pro omezení dovozu, vývozu nebo tranzitu. „Průmyslové a obchodního vlastnictví“ se obvykle týká práv v oblasti duševního vlastnictví, jako jsou patenty, ochranné známky, průmyslové vzory, autorská práva a zeměpisná označení (236).

236

Ve své původní judikatuře Soudní dvůr vypracoval řadu zásad, které jsou důležité pro vymezení rozsahu odchylky na vnitrostátní úrovni, ale také v zájmu vytvoření podmínek pro harmonizaci a sjednocení práv duševního vlastnictví na úrovni EU (tato diskuse přesahuje rozsah této kapitoly).

První zásada spočívá v tom, že Smlouva neovlivňuje existenci práv duševního vlastnictví udělených podle právních předpisů členských států. Proto jsou vnitrostátní právní předpisy o nabývání, převodu a zániku takových práv právoplatné. Tato zásada však neplatí v případě, že ve vnitrostátních pravidlech existuje prvek diskriminace (237).

existenci

237

Druhou zásadou je doktrína vyčerpání práv. Nositel práv duševního vlastnictví může omezit používání, výrobu a prodej výrobku chráněného autorským právem v členském státě, v němž je toto právo uděleno. Jakmile však majitel práv duševního vlastnictví sám nebo s udělením svého souhlasu zákonně prodá a distribuuje výrobek v členském státě, právo duševního vlastnictví je vyčerpáno na hranici. Majitel práva pak již nemůže bránit dovozu výrobku do jakéhokoliv členského státu, kde byl poprvé uveden na trh, což umožňuje paralelní dovoz z jakéhokoliv místa v EU.

vyčerpání práv

vyčerpáno

Cílem doktríny vyčerpání práv je zajistit rovnováhu mezi ochranou práv průmyslového vlastnictví a volným pohybem zboží. Odchylky jsou povoleny pouze v rozsahu, v němž jsou odůvodněny k zajištění zvláštního předmětu takového vlastnictví. Tato zásada umožňuje určit ve vztahu ke každému druhu duševního vlastnictví podmínky, za nichž je výkon práva přípustný podle práva EU, ačkoli v přeshraničních situacích jeho výkon z povahy věci narušuje volný pohyb. Judikatura Soudního dvora týkající se vyčerpání práv se vztahuje zejména na patenty, ochranné známky, průmyslové vzory (238) a autorská práva (239).

zvláštního předmětu

238

239

U patentů například Soudní dvůr jako předmět uznal zejména „zajištění výlučného práva majitele patentu používat vynález za účelem výroby a prvního uvedení průmyslových výrobků do oběhu, aby bylo odměněno tvůrčí úsilí vynálezce, buď přímo, nebo udělením licencí třetím osobám, jakož i právo bránit se proti jakémukoliv porušení práv“ (240). Poté je na majiteli patentu, aby rozhodl, za jakých okolností hodlá svůj výrobek uvádět na trh, včetně možnosti uvádět jej na trh v členském státě, kde výrobek nevyužívá patentové ochrany. Pokud to majitel patentu učiní, musí přijmout důsledky své volby, pokud jde o volný pohyb výrobku na jednotném trhu. Pokud by se vynálezce mohl dovolávat patentu, jehož majitelem je v jednom členském státě, za účelem zabránění dovozu tohoto výrobku, který je vynálezcem volně uváděn na trh v jiném členském státě, kde tento výrobek není patentovatelný, způsobilo by to rozdělení vnitrostátních trhů, které je v rozporu s cílem Smlouvy (241).

240

241

Pokud jde o ochranné známky, Soudní dvůr v ustálené judikatuře rozhodl, že zvláštním předmětem práva je zejména zajistit majiteli právo užít ochrannou známku pro první uvedení výrobku do oběhu. To by mělo majiteli ochranné známky poskytnout ochranu proti konkurentům, kteří by chtěli využít postavení a dobrého jména ochranné známky při prodeji výrobků neprávem opatřených touto ochrannou známkou. Když Soudní dvůr určoval přesný rozsah tohoto práva, uvážil, že je třeba zohlednit základní funkci ochranné známky, kterou je zaručit spotřebiteli nebo konečnému uživateli totožnost původu výrobku, který ochranná známka označuje, tím, že mu umožní odlišit tento výrobek bez možnosti záměny od výrobků jiného původu (242).

242

Tato judikatura byla rozpracována a doladěna především v oblasti přebalování léčivých přípravků (243).

243

Je třeba připomenout, že Soudní dvůr vypracoval tuto judikaturu v době absence odpovídajících sekundárních právních předpisů EU. Konstatoval, že „za současného stavu práva Společenství a při neexistenci standardizace nebo harmonizace právních předpisů na úrovni Společenství je určení podmínek a postupů, za nichž je tato ochrana poskytována, věcí vnitrostátních pravidel“ (244). Mezitím však normotvůrce EU přijal důležitý soubor směrnic a nařízení týkajících se práv duševního vlastnictví. Například právní rámec pro ochranné známky je harmonizován směrnicí Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 (245) („směrnice o ochranných známkách“) a sjednocen nařízením (EU) 2017/1001 o ochranné známce Evropské unie (246). Podobné právní předpisy existují i pro průmyslové vzory, zatímco harmonizace vnitrostátních právních předpisů o patentech je stále dosti roztříštěná (247).

244

245

246

247

V oblasti autorského práva a práv s ním souvisejících normotvůrce EU do velké míry harmonizoval právní předpisy členských států tím, že autorům a dalším nositelům práv přiznal vysokou úroveň ochrany. To zahrnuje mimo jiné výlučná práva povolit nebo zakázat určité úkony spočívající ve využívání jejich obsahu, a to s harmonizovanou dobou ochrany, dále rámec pro výjimky a omezení, právní ochranu technických ochranných opatření a informací o správě práv, kolektivní správu práv a prosazování práv. V oblasti volného pohybu zboží poskytuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES (248) autorům výlučné právo na rozšiřování jejich děl. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES (249) poskytuje výkonným umělcům, výrobcům zvukových záznamů a filmů a vysílacím organizacím výlučné právo na rozšiřování jejich předmětu ochrany. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/24/ES (250) rovněž stanoví výlučné právo na šíření počítačových programů.

248

249

250

Tři výše uvedené směrnice o autorském právu rovněž stanoví, že první prodej nebo jiný převod vlastnictví rozmnoženiny díla nebo jiného předmětu ochrany nositelem práv nebo s jeho souhlasem v Unii je vyčerpáním práva na rozšiřování této rozmnoženiny v rámci Unie. Toto pravidlo zajišťuje volný pohyb zboží chráněného autorským právem v rámci Unie poté, co bylo nositelem práva nebo s jeho souhlasem uvedeno na trh. Soudní dvůr objasnil, že tato zásada platí pro hmotné rozmnoženiny děl a jiné předměty ochrany. V případě počítačových programů však Soudní dvůr vysvětlil, že se právo na rozšiřování rozmnoženiny počítačového programu rovněž vyčerpá po stažení této rozmnoženiny z internetu se souhlasem nositele práva, a to za určitých podmínek, které činí stažení rovnocenným s prodejem rozmnoženiny počítačového programu (251). Soudní dvůr nedávno rozhodl, že toto rozšíření pravidla vyčerpání po on-line přenosu digitálních rozmnoženin se nevztahuje na jiná díla než počítačové programy (např. na elektronické knihy) (252).

251

252

Soudní dvůr dále stanovil zvláštní pravidla týkající se zeměpisných označení pro účely článku 36 SFEU (253).

253

7.2.   Závazné požadavky

Závazné požadavky

Ve svém rozsudku ve věci Cassis de Dijon Soudní dvůr stanovil pojem závazných požadavků jakožto neúplný výčet chráněných zájmů v rámci článku 34 SFEU. V tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že tyto závazné požadavky se týkají zejména účinnosti daňového dohledu, ochrany veřejného zdraví, poctivosti obchodních transakcí a ochrany spotřebitele (254). Terminologie Soudního dvora se následně změnila – v současnosti Soudní dvůr místo na závazné požadavky často odkazuje na naléhavé důvody veřejného zájmu nebo obecného zájmu.

Cassis de Dijon

254

Na závazné požadavky se lze odvolávat k odůvodnění vnitrostátních opatření, která mohou narušit obchod v rámci vnitřního trhu a nespadají do výjimek stanovených v článku 36 SFEU. Posuzování odůvodnění je stejné jako podle článku 36 – aby byla vnitrostátní opatření přípustná, musí být přiměřená sledovanému cíli. Závazné požadavky mohou v zásadě odůvodnit pouze vnitrostátní opatření, která jsou použitelná bez rozdílu na domácí zboží a na zboží pocházející z jiných členských států (255). K odůvodnění diskriminačních opatření tudíž teoreticky nelze použít jiné důvody než ty, které uvádí článek 36 SFEU. I když Soudní dvůr nalezl způsoby, jak toto rozdělení překonat, aniž by popřel svou dřívější praxi (256), vyskytly se námitky, že takové rozdělení je umělé, a Soudní dvůr přechází k zjednodušování tím, že se závaznými požadavky zachází stejným způsobem jako s odůvodněními podle článku 36 SFEU.

255

256

7.2.1.   Ochrana životního prostředí

Ochrana životního prostředí

Přestože ochrana životního prostředí není v článku 36 SFEU výslovně uvedena, byla Soudním dvorem uznána za závazný požadavek. Soudní dvůr je toho názoru, že „ochrana životního prostředí je jedním ze základních cílů [Unie], které jako takové mohou zdůvodnit určitá omezení zásady volného pohybu zboží“ (257). Vysoká úroveň ochrany životního prostředí byla totiž již v 80. a 90. letech minulého století uznána za cíl obecného zájmu (258).

257

258

Soudní dvůr uznal, že do ochrany životního prostředí spadá řada opatření a cílů včetně:

| — | vnitrostátních režimů podpory zelené elektřiny, neboť přispívají ke snížení emisí skleníkových plynů, jež jsou jedním z hlavních důvodů klimatických změn, k jejichž potírání se Evropská unie a její členské státy zavázaly (259), |
| --- | --- |

—

vnitrostátních režimů podpory zelené elektřiny, neboť přispívají ke snížení emisí skleníkových plynů, jež jsou jedním z hlavních důvodů klimatických změn, k jejichž potírání se Evropská unie a její členské státy zavázaly (259),

259

| — | uložení povinného vnitrostátního režimu ověřování udržitelnosti biokapalin, který stanoví, že všechny hospodářské subjekty zapojené do dodavatelského řetězce jsou vázány určitými povinnostmi (260), |
| --- | --- |

—

uložení povinného vnitrostátního režimu ověřování udržitelnosti biokapalin, který stanoví, že všechny hospodářské subjekty zapojené do dodavatelského řetězce jsou vázány určitými povinnostmi (260),

260

| — | ochrany kvality vnějšího ovzduší:
  ochrana kvality vnějšího ovzduší byla projednána ve dvou věcech (C-28/09 a C-320/03) týkajících se vnitrostátních opatření zaměřených na snížení specifických emisí z motorových vozidel a hustoty silničního provozu za účelem snížení emisí oxidu dusičitého v Tyrolsku. Tato opatření zahrnovala sektorové zákazy provozu nákladních vozidel nad 7,5 tuny přepravujících určité zboží na úseku dálnice A12 v Rakousku. Ačkoli tato opatření mohla být v zásadě odůvodněná ochranou kvality vnějšího ovzduší, jež náleží do ochrany životního prostředí a lidského zdraví, nebyla přiměřená pro dosažení požadovaných cílů, |
| --- | --- |

—

ochrany kvality vnějšího ovzduší:

ochrana kvality vnějšího ovzduší byla projednána ve dvou věcech (C-28/09 a C-320/03) týkajících se vnitrostátních opatření zaměřených na snížení specifických emisí z motorových vozidel a hustoty silničního provozu za účelem snížení emisí oxidu dusičitého v Tyrolsku. Tato opatření zahrnovala sektorové zákazy provozu nákladních vozidel nad 7,5 tuny přepravujících určité zboží na úseku dálnice A12 v Rakousku. Ačkoli tato opatření mohla být v zásadě odůvodněná ochranou kvality vnějšího ovzduší, jež náleží do ochrany životního prostředí a lidského zdraví, nebyla přiměřená pro dosažení požadovaných cílů,

| — | využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu bioplynu:
  věc E.ON Biofor Sverige se týkala systému ověřování udržitelnosti bioplynu. Systém zavedený ve Švédsku vedl fakticky k tomu, že udržitelný bioplyn vyrobený v Německu a určený k přepravě do Švédska prostřednictvím německé a dánské plynové soustavy nemohl být zahrnut do systému ověřování týkajícího se udržitelnosti bioplynu ani nemohl být kvalifikován jako „udržitelný“ (261).
  Soudní dvůr konstatoval, že použití obnovitelných zdrojů energie pro výrobu bioplynu je v zásadě užitečné k ochraně životního prostředí, neboť taková právní úprava má zajistit, aby přispěla ke snížení emisí skleníkových plynů. Dále uvedl, že zvýšení využívání obnovitelných zdrojů energie představuje jednu z důležitých součástí balíčku opatření, která jsou zapotřebí ke snižování emisí skleníkových plynů a ke splnění závazků Unie a mezinárodních závazků týkajících se snižování emisí skleníkových plynů, a že takové zvýšení má rovněž chránit zdraví a život lidí a zvířat, jakož i rostlin (262), |
| --- | --- |

—

využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu bioplynu:

věc E.ON Biofor Sverige se týkala systému ověřování udržitelnosti bioplynu. Systém zavedený ve Švédsku vedl fakticky k tomu, že udržitelný bioplyn vyrobený v Německu a určený k přepravě do Švédska prostřednictvím německé a dánské plynové soustavy nemohl být zahrnut do systému ověřování týkajícího se udržitelnosti bioplynu ani nemohl být kvalifikován jako „udržitelný“ (261).

E.ON Biofor Sverige

261

Soudní dvůr konstatoval, že použití obnovitelných zdrojů energie pro výrobu bioplynu je v zásadě užitečné k ochraně životního prostředí, neboť taková právní úprava má zajistit, aby přispěla ke snížení emisí skleníkových plynů. Dále uvedl, že zvýšení využívání obnovitelných zdrojů energie představuje jednu z důležitých součástí balíčku opatření, která jsou zapotřebí ke snižování emisí skleníkových plynů a ke splnění závazků Unie a mezinárodních závazků týkajících se snižování emisí skleníkových plynů, a že takové zvýšení má rovněž chránit zdraví a život lidí a zvířat, jakož i rostlin (262),

262

| — | systému zálohování a zpětného odběru obalů (263); |
| --- | --- |

—

systému zálohování a zpětného odběru obalů (263);

263

Na ochranu životního prostředí se členské státy odvolávají stále častěji, mimo jiné kvůli závazkům v oblasti změny klimatu, vědeckému pokroku a většímu povědomí veřejnosti. Soudní dvůr však potvrdil, že odůvodnění na základě veřejného zdraví a životního prostředí nejsou vždy k ospravedlnění překážek volného pohybu zboží dostačující. V několika případech Soudní dvůr potvrdil argumenty Komise, že daná vnitrostátní opatření jsou nepřiměřená sledovanému cíli nebo že není dostatek důkazů k prokázání údajného nebezpečí (264).

264

Ochrana životního prostředí slouží jako dobrý příklad pružnějšího přístupu, který Soudní dvůr, pokud jde o kategorizaci odůvodnění, zaujal. V několika případech uznal, že ochrana životního prostředí souvisí s cíli ochrany zdraví a života lidí a zvířat a ochrany rostlin (265). Soudní dvůr v rozsudku ve věci Komise v. Rakousko uvedl, že z čl. 174 odst. 1 Smlouvy o ES (nyní článku 191 SFEU) je zřejmé, že ochrana lidského zdraví je jedním z cílů politiky Unie v oblasti životního prostředí. Dále uvedl, že zmíněné cíle jsou úzce spjaty, zejména v souvislosti s bojem proti znečišťování ovzduší, jehož smyslem je omezit nebezpečí pro zdraví spojená se zhoršováním životního prostředí. Cíl ochrany zdraví je proto již v zásadě zahrnut v cíli ochrany životního prostředí (266).

265

Komise

Rakousko

266

7.2.2.   Ochrana spotřebitele

Ochrana spotřebitele

Ochrana spotřebitele patří mezi nejčastěji uváděná odůvodnění. Informace, které musí být spotřebitelům poskytnuty, se posuzují na základě „předpokládan[ých] očekávání průměrného běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele“ (267). Tak bylo konstatováno například ve věci C-481/12, Juvelta, která se týkala puncovních značek drahých kovů. Soudní dvůr uvedl, že povinnost dovozce nechat na předmětech z drahých kovů vyrazit puncovní značku uvádějící ryzost je principiálně způsobilá zajistit účinnou ochranu spotřebitelů a podporovat poctivost obchodních transakcí. Soudní dvůr nicméně rozhodl, že členský stát nemůže s ohledem na výrobky dovezené z jiného členského státu, ve kterém byly legálně uvedeny na trh a opuncovány, ukládat nové puncování, jsou-li údaje poskytnuté na základě původní puncovní značky rovnocenné údajům požadovaným členským státem dovozu a pro spotřebitele posledně uvedeného státu srozumitelné (268).

267

Juvelta

268

Základním principem je, že spotřebitelé, kterým jsou jasným způsobem poskytnuty odpovídající informace, se mohou sami podle sebe rozhodnout. Soudní dvůr zaujal stanovisko, podle něhož je širší výběr s kvalitativními rozdíly pro spotřebitele přínosnější než malý výběr zboží vyšší kvality na základě vnitrostátních norem (269). V případě vážného nebezpečí klamání spotřebitele lze daný výrobek zakázat.

269

Vodítkem v judikatuře Soudního dvora však je, že v případech, kdy jsou dovážené výrobky podobné domácím, bude přiměřené označení, které může být vyžadováno vnitrostátními právními předpisy, dostatečně poskytovat spotřebitelům nezbytné informace o povaze výrobku. K odůvodnění zbytečně restriktivních opatření nelze uznat žádné důvody související s ochranou spotřebitele (270).

270

7.2.3.   Další závazné požadavky

Další závazné požadavky

V průběhu času uznal Soudní dvůr další závazné požadavky, jež mohou odůvodnit překážky volného pohybu zboží, jako jsou například:

| — | Základní práva: Ve věci Schmidberger Soudní dvůr uznal, že v některých případech musí být ochrana základních práv (v tomto případě svobody projevu a svobody shromažďování) uvedena v soulad se základními svobodami zakotvenými ve Smlouvě v případě, kdy jsou základní práva uplatňována jako odůvodnění omezení základních svobod (271). |
| --- | --- |

—

Základní práva: Ve věci Schmidberger Soudní dvůr uznal, že v některých případech musí být ochrana základních práv (v tomto případě svobody projevu a svobody shromažďování) uvedena v soulad se základními svobodami zakotvenými ve Smlouvě v případě, kdy jsou základní práva uplatňována jako odůvodnění omezení základních svobod (271).

Základní práva:

Schmidberger

271

| — | Zlepšení pracovních podmínek: Zatímco bezpečnost a ochrana zdraví při práci spadají do kategorie veřejného zdraví v rámci článku 36 SFEU, zlepšování pracovních podmínek představuje závazný požadavek i v případě nepřítomnosti jakýchkoli aspektů týkajících se zdraví (272). |
| --- | --- |

—

Zlepšení pracovních podmínek: Zatímco bezpečnost a ochrana zdraví při práci spadají do kategorie veřejného zdraví v rámci článku 36 SFEU, zlepšování pracovních podmínek představuje závazný požadavek i v případě nepřítomnosti jakýchkoli aspektů týkajících se zdraví (272).

Zlepšení pracovních podmínek

272

| — | Kulturní cíle: (273) V jedné věci týkající se francouzských právních předpisů, jejichž cílem byla podpora kinematografické tvorby, Soudní dvůr zjevně uznal, že ochrana kultury může za určitých podmínek představovat závazný požadavek, kterým lze odůvodnit omezení dovozu nebo vývozu. Dále byla jako naléhavý důvod veřejného zájmu uznána ochrana knih jako kulturního statku (274). |
| --- | --- |

—

Kulturní cíle: (273) V jedné věci týkající se francouzských právních předpisů, jejichž cílem byla podpora kinematografické tvorby, Soudní dvůr zjevně uznal, že ochrana kultury může za určitých podmínek představovat závazný požadavek, kterým lze odůvodnit omezení dovozu nebo vývozu. Dále byla jako naléhavý důvod veřejného zájmu uznána ochrana knih jako kulturního statku (274).

Kulturní cíle:

273

274

| — | Zachování rozmanitosti tisku: (275) Na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně rakouského zákazu publikací nabízejících čtenářům možnost účasti ve hrách o ceny Soudní dvůr rozhodl, že zachování rozmanitosti tisku může představovat naléhavý důvod veřejného zájmu. Soudní dvůr konstatoval, že taková rozmanitost pomáhá zajistit svobodu projevu, která je chráněna článkem 10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. |
| --- | --- |

—

Zachování rozmanitosti tisku: (275) Na základě žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně rakouského zákazu publikací nabízejících čtenářům možnost účasti ve hrách o ceny Soudní dvůr rozhodl, že zachování rozmanitosti tisku může představovat naléhavý důvod veřejného zájmu. Soudní dvůr konstatoval, že taková rozmanitost pomáhá zajistit svobodu projevu, která je chráněna článkem 10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Zachování rozmanitosti tisku:

275

| — | Finanční rovnováha systému sociálního zabezpečení: Čistě ekonomické cíle nemohou překážku volného pohybu zboží odůvodnit. Avšak ve věci C-120/95, Decker, Soudní dvůr uznal, že riziko závažného narušení finanční rovnováhy v systému sociálního zabezpečení může představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který může překážku volného pohybu zboží odůvodňovat (276). |
| --- | --- |

—

Finanční rovnováha systému sociálního zabezpečení: Čistě ekonomické cíle nemohou překážku volného pohybu zboží odůvodnit. Avšak ve věci C-120/95, Decker, Soudní dvůr uznal, že riziko závažného narušení finanční rovnováhy v systému sociálního zabezpečení může představovat naléhavý důvod obecného zájmu, který může překážku volného pohybu zboží odůvodňovat (276).

Finanční rovnováha systému sociálního zabezpečení

Decker

276

| — | Bezpečnost silničního provozu: V několika případech Soudní dvůr také uznal, že bezpečnost silničního provozu představuje naléhavý důvod veřejného zájmu, který může odůvodňovat překážku volného pohybu zboží (277). |
| --- | --- |

—

Bezpečnost silničního provozu: V několika případech Soudní dvůr také uznal, že bezpečnost silničního provozu představuje naléhavý důvod veřejného zájmu, který může odůvodňovat překážku volného pohybu zboží (277).

Bezpečnost silničního provozu

277

| — | Boj proti trestné činnosti: Ve věci týkající se portugalského zákazu opatřování skel automobilů barevnou fólií (278) Soudní dvůr dospěl k závěru, že boj proti trestné činnosti může představovat naléhavý důvod veřejného zájmu, který může ospravedlnit překážku volného pohybu zboží. |
| --- | --- |

—

Boj proti trestné činnosti: Ve věci týkající se portugalského zákazu opatřování skel automobilů barevnou fólií (278) Soudní dvůr dospěl k závěru, že boj proti trestné činnosti může představovat naléhavý důvod veřejného zájmu, který může ospravedlnit překážku volného pohybu zboží.

Boj proti trestné činnosti

278

| — | Ochrana dobrých životních podmínek zvířat: Ve věci C-219/07 Soudní dvůr konstatoval, že ochrana dobrých životních podmínek zvířat představuje legitimní cíl veřejného zájmu. Také prohlásil, že význam tohoto cíle se odráží v tom, že členské státy přijaly Protokol o ochraně a dobrých životních podmínkách zvířat, který je přílohou Smlouvy o založení Evropského společenství (279). |
| --- | --- |

—

Ochrana dobrých životních podmínek zvířat: Ve věci C-219/07 Soudní dvůr konstatoval, že ochrana dobrých životních podmínek zvířat představuje legitimní cíl veřejného zájmu. Také prohlásil, že význam tohoto cíle se odráží v tom, že členské státy přijaly Protokol o ochraně a dobrých životních podmínkách zvířat, který je přílohou Smlouvy o založení Evropského společenství (279).

Ochrana dobrých životních podmínek zvířat

279

| — | Podpora a stimulace používání jednoho z úředních jazyků členského státu: Soudní dvůr též rozhodl, že podpora a stimulace používání úředního jazyka členského státu může představovat legitimní cíl, který v zásadě může odůvodnit omezení povinností stanovených právem EU (280). |
| --- | --- |

—

Podpora a stimulace používání jednoho z úředních jazyků členského státu: Soudní dvůr též rozhodl, že podpora a stimulace používání úředního jazyka členského státu může představovat legitimní cíl, který v zásadě může odůvodnit omezení povinností stanovených právem EU (280).

Podpora a stimulace používání jednoho z úředních jazyků členského státu

280

Jak je uvedeno výše, seznam závazných požadavků není vyčerpávající, nýbrž se v judikatuře Soudního dvora neustále vyvíjí.

7.3.   Kritérium proporcionality

Kritérium proporcionality

Aby bylo opatření členského státu odůvodněné podle článku 36 SFEU nebo závazných požadavků stanovených v judikatuře Soudního dvora, musí být v souladu se zásadou proporcionality (281). Zásada proporcionality vyžaduje, aby se prostředky zvolené členskými státy omezovaly na to, co je skutečně přiměřené a nezbytné za účelem zajištění legitimního sledovaného cíle (282). Jednoduše řečeno, přiměřenost vyžaduje, aby bylo dotčené opatření vhodné k dosažení sledovaného cíle, zatímco nezbytnost vyžaduje, aby zvolené prostředky neomezovaly volný pohyb zboží více, než je nezbytné. V této souvislosti je třeba posoudit, zda existují nějaké prostředky, které mají na obchod uvnitř Unie méně omezující účinek, ale přesto dosahují stejného výsledku. Důležitým prvkem při rozboru odůvodnění předneseného členským státem je proto existence alternativních opatření. Soudní dvůr při několika příležitostech shledal, že opatření členských států nejsou přiměřená, neboť byla k dispozici alternativní opatření (283).

281

282

283

Například ve věcech C-28/09 a C-320/03 Soudní dvůr uvedl, že před přijetím tak rázného opatření, jako je úplný zákaz provozu na úseku dálnice, která představuje životně důležité spojení mezi některými členskými státy, musí orgány pečlivě přezkoumat možnost použití opatření, která omezují volný pohyb v menší míře, a tato opatření nepřijmout pouze tehdy, kdyby byla s ohledem na sledovaný cíl jasně prokázána jejich neodpovídající povaha (284). Ve věci C-549/15, která se týkala systému ověřování udržitelnosti bioplynu, Soudní dvůr konstatoval, že nebylo prokázáno, že výjimka ze zásady volného pohybu zboží je nezbytná k dosažení dotčených cílů. Důvodem byla skutečnost, že orgány konkrétně neprokázaly existenci důvodu obecného zájmu ani přiměřenost uvedeného opatření ve vztahu ke sledovanému cíli. Dotčené opatření tak bylo považováno za neodůvodněné (285).

284

285

Ve věci Scotch Whisky Association měl Soudní dvůr za to, že zvýšení ceny konzumace alkoholu za účelem plnění cíle ochrany zdraví a života lidí prostřednictvím stanovení minimální jednotkové ceny pro maloobchodní prodej alkoholických nápojů nemusí být přiměřené. Důvodem bylo, že byly k dispozici méně omezující prostředky, jako například zvýšení spotřebních daní. Soudní dvůr však dále konstatoval, že přísluší předkládajícímu soudu, aby na základě podrobné analýzy veškerých relevantních poznatků, kterými disponuje v rámci věci, o níž rozhoduje, ověřil, zda je tomu skutečně tak. V tomto ohledu musí být odůvodnění uplatňovaná členským státem doprovázena vhodnými důkazy nebo analýzou způsobilosti a přiměřenosti přijatého omezujícího opatření, jakož i přesnými skutečnostmi dokládajícími jeho argumentaci (286). Posouzení proporcionality se neomezuje pouze na posouzení důkazů či informací dostupných v době přijetí opatření, ale i na posouzení důkazů či informací dostupných v okamžiku, kdy vnitrostátní soud rozhoduje (287).

Scotch Whisky Association

286

287

Členský stát je rovněž povinen sledovat stanovené cíle konzistentním a systematickým způsobem (288). Pokud členský stát může prokázat, že přijetí alternativního opatření by mělo škodlivý účinek na jiné oprávněné zájmy, vezme se tato skutečnost při posouzení proporcionality v úvahu (289). Posouzení proporcionality se tedy vyznačuje zvažováním protichůdných zájmů v rámci celkového kontextu věci.

288

289

Je nutno poznamenat, že v případě neexistence harmonizačních pravidel na celoevropské úrovni se mohou členské státy samy rozhodnout ohledně úrovně ochrany, jakou chtějí dotčenému oprávněnému zájmu poskytnout. V určitých oblastech Soudní dvůr poskytuje členským státům určitý „prostor pro vlastní uvážení“, co se týče přijímaných opatření a požadované úrovně ochrany, jež se mohou v různých členských státech podle jejich vnitrostátních okolností navzájem lišit. Prostor pro vlastní uvážení je poměrně přirozeně širší v oblastech, které jsou považovány za citlivější (290).

290

Bez ohledu na tuto relativní svobodu umožňující stanovit požadovanou úroveň ochrany nemůže samotná skutečnost, že si členský stát zvolil systém ochrany, který se liší od systému přijatého jiným členským státem, mít vliv na posuzování potřeby opatření uzákoněných za tímto účelem a na hodnocení jejich přiměřenosti (291). Taková opatření musí být hodnocena výhradně podle cílů, jež vnitrostátní orgány dotyčného členského státu sledují, a podle úrovně ochrany, jakou mají poskytnout (292).

291

292

S ohledem na rostoucí počet možných odůvodnění se posouzení proporcionality stalo základním a často rozhodujícím faktorem v odůvodnění Soudního dvora (293).

293

7.4.   Důkazní břemeno

Důkazní břemeno

Je na členském státě, který tvrdí, že má důvod opodstatňující omezení volného pohybu zboží, aby konkrétně doložil existenci důvodu týkajícího se veřejného zájmu, potřebu omezení a přiměřenost tohoto omezení sledovanému cíli (294). Jak je vysvětleno výše, odůvodnění poskytnuté členským státem musí být doprovázeno vhodnými důkazy nebo analýzou způsobilosti a přiměřenosti přijatého omezujícího opatření, jakož i přesnými skutečnostmi dokládajícími jeho argumentaci (295). V této souvislosti se pouhé konstatování, že je dané opatření opodstatněno na základě jednoho z akceptovaných důvodů, nebo absence analýzy možných alternativ budou považovat za neuspokojivé (296). Nicméně Soudní dvůr poznamenal, že důkazní břemeno nemůže sahat až tak daleko, aby vyžadovalo, aby členský stát pozitivně prokázal, že žádné jiné představitelné opatření neumožňuje dosáhnout uvedeného cíle za týchž podmínek (297).

294

295

296

297

8.   VZTAH K DALŠÍM SVOBODÁM A ČLÁNKŮM SMLOUVY TÝKAJÍCÍM SE VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ

VZTAH K DALŠÍM SVOBODÁM A ČLÁNKŮM SMLOUVY TÝKAJÍCÍM SE VOLNÉHO POHYBU ZBOŽÍ

8.1.   Základní svobody

Základní svobody

8.1.1.   Článek 45 SFEU – Volný pohyb pracovníků

Článek 45 SFEU – Volný pohyb pracovníků

Článek 45 SFEU (bývalý článek 39 Smlouvy o ES) stanoví volný pohyb pracovníků v EU. Tato svoboda vyžaduje zrušení jakékoli diskriminace na základě státní příslušnosti mezi migrujícími pracovníky EU a pracovníky, kteří jsou státními příslušníky daného členského státu, pokud jde o přístup k práci a pracovní podmínky, a také k daňovým a sociálním výhodám. Článek 45 SFEU zakazuje nejen diskriminaci na základě státní příslušnosti, ale také vnitrostátní pravidla, která se vztahují na dotčené pracovníky bez ohledu na jejich státní příslušnost, ale omezují jejich volnost pohybu.

Problémy týkající se pohybu osobního majetku pracovníků by mohly být teoreticky posuzovány podle článku 34 SFEU nebo článku 45 SFEU. Soudní dvůr se touto otázkou zabýval ve věci Weigel (298), která se týkala převodu motorových vozidel manželů z jejich vlasti (Německo) do členského státu, kde manžel přijal zaměstnání (Rakousko). Při registraci motorových vozidel v Rakousku byla manželům předepsána nadměrná částka daně. Manželé tvrdili, že tato daň jim brání uplatnit jejich práva podle článku 45 SFEU.

Weigel

298

Soudní dvůr s nimi v zásadě souhlasil, když rozhodl, že „[daň] může mít záporný vliv na rozhodnutí migrujících pracovníků uplatnit své právo svobody pohybu“ (299). Z jiných důvodů však Soudní dvůr zamítl argument manželů, že dotyčná daň porušuje článek 45 SFEU. Je vhodné poznamenat, že Soudní dvůr výslovně neodpověděl na otázku, zda by měla být omezení takového druhu řešena výhradně podle článku 34 SFEU. Kromě toho existuje i nadále nejistota ohledně situací, ve kterých by bylo výhodnější použít článek 45 SFEU namísto článku 34 SFEU s vědomím, že první z nich se vztahuje pouze na státní příslušníky členského státu, zatímco článek 34 SFEU se vztahuje na výrobky uvedené na trh EU, které pocházejí ze třetích zemí.

299

Je třeba poznamenat, že podle judikatury Soudního dvora vnitrostátní pravidla, která vyžadují registraci a/nebo zdanění služebních vozidel v členském státě, kde má pracovník, který vozidlo používá, trvalé bydliště, i když zaměstnavatel, který dal vozidlo pracovníkovi k dispozici, má sídlo v jiném členském státě a i když je vozidlo v zásadě používáno v členském státě, kde má zaměstnavatel své sídlo, představují porušení článku 45 SFEU (300). Je tomu tak proto, že taková ustanovení mohou mít ten účinek, že pracovníkovi brání využívat určité výhody, jako například poskytnutí vozidla, a v konečném důsledku ho mohou odradit od práce v jiném členském státě.

300

To bylo potvrzeno naposledy ve věci C-420/15, která se týkala trestního řízení zahájeného proti italskému státnímu příslušníkovi ze strany belgických orgánů za řízení motorového vozidla registrovaného v Itálii na základě toho, že má hlavní bydliště v Belgii. Vozidlo bylo určeno především k použití v Itálii a bylo v Belgii používáno pouze příležitostně k průjezdu. Soudní dvůr potvrdil, že článek 45 SFEU je třeba vykládat v tom smyslu, že brání právním předpisům členského státu, které ukládají pracovníkovi s bydlištěm v tomto členském státě povinnost zaregistrovat v něm vozidlo, které je zaregistrováno v jiném členském státě a je především určeno k užívání na území posledně uvedeného státu (301).

301

8.1.2.   Články 49 a 56 SFEU – Právo usazování a volný pohyb služeb

Články 49 a 56 SFEU – Právo usazování a volný pohyb služeb

Právo usazování stanovené v článku 49 SFEU (bývalý článek 43 Smlouvy o ES) a volný pohyb (přeshraničních) služeb stanovený v článku 56 SFEU (bývalý článek 49 Smlouvy o ES) jsou dalšími základními svobodami zakotvenými ve Smlouvě, které úzce souvisejí s volným pohybem zboží. Jak svoboda usazování, tak i volný pohyb služeb odkazují na samostatnou výdělečnou činnost (302). V případě usazení je dotčená činnost vykonávána nebo společnost založena na stabilním a nepřetržitém základě a má časově neomezenou povahu (303) se skutečným nebo pouze potenciálním přeshraničním rozměrem (304). Naproti tomu v případě přeshraničních služeb je činnost vykonávána dočasně nebo příležitostně (305) a vždy s jasným přeshraničním rozměrem (306).

302

303

304

305

306

Výkon samostatné výdělečné činnosti je společný jak pro svobodu usazování, tak pro volný pohyb služeb. Jelikož se tato hospodářská činnost spočívající v poskytování služby (s hospodářským protiplněním (307)) může vztahovat i na zboží, ovlivní vnitrostátní opatření s dopadem na takovou službu obvykle také oběh dotčeného zboží. To jasně platí v případě distribuce zboží, jejíž široké vymezení zahrnuje přepravu (308) zboží, velkoobchodní a maloobchodní prodej (309), ale také v případě zboží používaného při výkonu činnosti, a to buď jako vybavení, nebo jako materiál, který je nedílnou součástí poskytované služby. Na druhou stranu je zřejmé, že volný oběh zboží podle článku 34 SFEU zahrnuje nejen omezení týkající se vlastností zboží, ale i omezení týkající se jeho uvádění na trh a jeho používání. Otázka, zda vnitrostátní opatření s dopadem na takové hospodářské činnosti posuzovat v rámci svobody usazování / volného pohybu služeb nebo volného pohybu zboží nebo obojího, se proto objevuje opakovaně a je třeba ji posuzovat případ od případu. Kupříkladu omezení reklamy (např. na alkohol (310)) tak mohou na jedné straně nepříznivě ovlivňovat sektor propagace jakožto poskytovatele služeb, a na straně druhé může účinek takových omezení souviset s určitým zbožím a možnostmi pronikání na trh, což může vytvářet překážky obchodu se zbožím.

307

308

309

310

Soudní dvůr má za to, že Smlouvy nestanoví žádné pořadí přednosti mezi volným pohybem služeb a ostatními základními svobodami (311), a to ani ve vztahu k volnému pohybu služeb podle článku 57 SFEU, který odkazuje na volný pohyb služeb v tom smyslu, že má s ohledem na obsah jiných svobod doplňkový obsah (312). Pravděpodobně z důvodů procedurální jednoduchosti, pokud může mít vnitrostátní opatření dopad na více základních svobod, Soudní dvůr takové opatření často zkoumal v souvislosti jen s jednou z nich. Pro tento účel obvykle rozhoduje, která ze základních svobod převažuje (313). V několika případech přezkoumal opatření z hlediska obou základních svobod.

311

312

313

To je patrné například ve věci C-591/17, Rakousko v. Německo, která se týkala poplatku za užívání pozemních komunikací a slevy na dani z provozu motorových vozidel registrovaných v Německu. Soudní dvůr dospěl k závěru, že Německo tím, že pro osobní motorová vozidla zavedlo poplatek za užívání pozemních komunikací a zároveň pro vlastníky vozidel registrovaných v Německu stanovilo slevu na dani z provozu motorových vozidel ve výši přinejmenším odpovídající částce uhrazeného poplatku, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 18, 34, 56 a 92 SFEU (314).

Rakousko

Německo

314

Opatření s dopadem na distribuci zboží: Pokud jde o další opatření s dopadem na přepravu a velkoobchodní a maloobchodní prodej zboží, ta mohou současně omezovat volný pohyb zboží i volný pohyb distribučních služeb. Na jedné straně některá opatření s dopadem na distribuci stále jasně patří do oblasti volného pohybu zboží, například opatření, která se zaměřují na dovoz/vývoz jako takový (viz oddíl 4.1 výše).

Opatření s dopadem na distribuci zboží:

U dalších opatření s dopadem na distribuční obchodní služby lze prima facie předpokládat, že se zaměřují spíše na samotnou službu distribuce než na distribuované zboží. Avšak po posouzení každého jednotlivého opatření z hlediska jeho cíle a zejména jeho dopadu lze usoudit, že se opatření týká spíše zboží, pokud jde o:

prima facie

| — | režimy povolení pro obchodníky (ne konkrétně zaměřené na dovozce/vývozce) – viz oddíl 4.5 výše, |
| --- | --- |

—

režimy povolení pro obchodníky (ne konkrétně zaměřené na dovozce/vývozce) – viz oddíl 4.5 výše,

| — | povinnosti obchodníků jmenovat zástupce nebo poskytnout skladovací zařízení – viz oddíl 4.2 výše, |
| --- | --- |

—

povinnosti obchodníků jmenovat zástupce nebo poskytnout skladovací zařízení – viz oddíl 4.2 výše,

| — | regulace cen a povinnosti úhrady výdajů – viz oddíly 4.4 a 4.11 výše, |
| --- | --- |

—

regulace cen a povinnosti úhrady výdajů – viz oddíly 4.4 a 4.11 výše,

| — | omezení reklamy – viz oddíl 4.6 výše. |
| --- | --- |

—

omezení reklamy – viz oddíl 4.6 výše.

Existují rovněž případy, kdy primární význam daného opatření z hlediska jeho cíle a dopadu nelze snadno přiřadit ani k samotnému zboží, ani k dotčené službě. Vnitrostátní opatření zakazující za určitých okolností dražbu zboží mohou být například na jedné straně považována za překážky poskytování služeb dražebníka (usazeného nebo poskytujícího přeshraniční služby), zatímco na straně druhé mohou tvořit překážky prodeje zboží (315).

315

Užitečným kritériem se jeví odhalení významného dopadu na dodávání výrobku na trh. Pokud jde o distribuční služby, stala se judikatura Soudního dvora v tomto ohledu postupem času přehlednější, vzhledem k tomu, že mnohá (ne-li všechna) opatření, která se zaměřují na distribuci určitého zboží nebo na ni mají dopad, mohou být kvalifikována jako „způsoby prodeje“ podle rozhodnutí ve věci Keck (viz oddíl 3.4.2.2 výše).

Keck

Opatření s dopadem na použití zboží: A konečně, opatření, která jsou zaměřena a/nebo mají dopad na zboží konkrétně ve vztahu k jeho použití, často úzce souvisí s výkonem činnosti poskytování služeb. Svoboda usazování a volný pohyb služeb proto obecně při posuzování přípustnosti opatření hrají významnou úlohu.

Opatření s dopadem na použití zboží

Zaprvé je třeba zvážit, zda je činnost, která s sebou nese použití zboží, samostatnou výdělečnou činností, tj. zda spočívá v poskytování služeb a uvádění zboží na trh s hospodářským protiplněním. Pokud tomu tak není, lze mít za to, že se opatření týká volného pohybu dotčeného zboží nebo na něj má zvláštní dopad, nebude se však týkat svobody usazování a volného pohybu služeb.

Pokud však je činnost poskytování služeb, která s sebou nese použití zboží (v širokém smyslu, včetně recyklace, opětovného používání nebo likvidace daného zboží), samostatnou výdělečnou činností, bude v takovém případě opatření s dopadem na použití zboží souviset se svobodou usazování a volným pohybem služeb.

V některých případech není význam dopadu na volný oběh dotčeného zboží druhořadý. Užitečným kritériem se jeví odhalení významného dopadu na dodávání výrobku na trh (316).

316

8.1.3.   Článek 63 SFEU a násl. – Volný pohyb kapitálu a plateb

Článek 63 SFEU a násl. – Volný pohyb kapitálu a plateb

Článek 63 SFEU a násl. (bývalý článek 56 Smlouvy o ES a násl.) upravují volný pohyb kapitálu a plateb. Článek 63 SFEU konkrétně zakazuje omezení pohybu kapitálu a plateb mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi.

Volný pohyb určitých druhů kapitálu je v praxi předpokladem účinného výkonu dalších svobod zaručených Smlouvou o fungování EU (317).

317

Navzdory skutečnosti, že styčné body s volným pohybem zboží jsou omezené, Soudní dvůr EU již dávno vyjasnil, že způsoby platby nelze považovat za zboží (318). Soudní dvůr EU dále rozhodl, že podstatné převody aktiv je třeba považovat za pohyb kapitálu ve smyslu čl. 63 odst. 1 SFEU, nebo v případě, že takový převod představuje platbu spojenou s obchodem se zbožím nebo službami, za platbu ve smyslu čl. 63 odst. 2 SFEU (319).

318

319

I když přeshraniční pohyb kapitálu může zahrnovat investice finančních prostředků (320), nelze vyloučit, že za určitých okolností se může týkat také převodů v naturáliích. Soudní dvůr EU rozhodl, že pokud daňový poplatník určitého členského státu požaduje daňovou odpočitatelnost částky, která odráží hodnotu darů poskytnutých třetím osobám s bydlištěm v jiném členském státě, není rozhodné, zda jsou předmětné dary peněžní nebo věcné. Takové dary spadají rovněž do působnosti článku 63 SFEU, i když jsou poskytovány jako věcné dary ve formě předmětů každodenní potřeby (321).

320

321

Kromě toho se Soudní dvůr zabýval rovněž otázkami registrace vozidel z hlediska článku 63 SFEU (322). Ačkoli je tento postup obvykle považován za překážku volného pohybu zboží, omezuje-li pohyb určitých vozidel mezi členskými státy, Soudní dvůr provedl posouzení z hlediska volného pohybu kapitálu v případě, kdy vozidlo bylo zapůjčeno bezúplatně v rámci přeshraniční transakce mezi občany různých členských států (323).

322

323

8.2.   Další relevantní články Smlouvy

Další relevantní články Smlouvy

8.2.1.   Článek 18 SFEU – Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti

Článek 18 SFEU – Zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti

Článek 18 SFEU (bývalý článek 12 Smlouvy o ES) zakazuje diskriminaci na základě státní příslušnosti. Podle ustálené judikatury se toto ustanovení použije samostatně pouze v situacích upravených unijním právem, pro něž nejsou stanovena zvláštní pravidla o zákazu diskriminace (324).

324

Zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti zakotvená v článku 18 SFEU byla konkrétně vyjádřena v ustanoveních Smlouvy týkajících se volného pohybu osob, kam spadá mimo jiné volný pohyb pracovníků podle článku 45 SFEU a volný pohyb služeb podle článku 56 SFEU. Ve věci Rakousko v. Německo však Soudní dvůr posuzoval režim financování dálnic ve světle článku 18, jakož i článků 34, 56 a 92 SFEU. Nakonec bylo zjištěno, že německé vnitrostátní fiskální opatření porušuje všechny tyto povinnosti vyplývající ze Smlouvy, neboť finanční zatížení spojené s novým poplatkem podle tohoto režimu by nesli jen vlastníci zahraničních vozidel (325).

Rakousko

Německo

325

8.2.2.   Články 28 a 30 SFEU – Celní unie

Články 28 a 30 SFEU – Celní unie

Zatímco článek 34 SFEU se vztahuje na necelní překážky obchodu, všechna cla a poplatky s rovnocenným účinkem jsou zakázány podle článků 28 a 30 SFEU (bývalý článek 25 Smlouvy o ES). Tento zákaz má obecnou a absolutní povahu. Vztahuje se na veškerá cla nebo všechny poplatky s rovnocenným účinkem mezi členskými státy bez ohledu na jejich výši, název, způsob vybírání či na jejich cíl a určení generovaných příjmů (326).

326

Na rozdíl od článku 34 SFEU neumožňují články 28 a 30 SFEU odchylky (327). Poplatky vybírané za kontroly prováděné za účelem splnění povinností uložených unijním právem a poplatky, které představují přiměřenou odměnu za skutečně poskytnutou službu, by však do působnosti článku 30 SFEU nespadaly (328).

327

328

Články 28 a 30 SFEU by měly být odlišeny od zákazu diskriminačního vnitrostátního zdanění uvedeného v článku 110 SFEU, který může být předmětem odůvodnění. Je třeba vzít vždy v úvahu, že články 30 a 110 SFEU se vzájemně vylučují (329).

329

Poplatky s účinkem rovnocenným clům podle článku 30 SFEU jsou na zboží uloženy jednostranně z důvodu skutečnosti, že překračuje hranice (330). Avšak na vnitrostátní opatření, která zavádějí stejný poplatek pro tuzemské zboží a totožné vyvážené zboží na stejném obchodním stupni, je-li skutečnost, která zakládá povinnost k poplatku, shodná, by se vztahoval článek 110 SFEU (331). Výjimečně, pokud by povinnost nesenou vnitrostátními výrobky plně kompenzovaly výhody plynoucí z tohoto poplatku, spadal by takový poplatek do působnosti článků 28 a 30 SFEU (332).

330

331

332

A konečně, Soudní dvůr objasnil, že daňový poplatník by měl mít možnost získat vrácení poplatku, který je v rozporu s článkem 30 SFEU, a to i za situace, kdy byl mechanismus placení poplatku koncipován vnitrostátními právními předpisy takovým způsobem, že se tento poplatek přenáší na spotřebitele (333).

333

8.2.3.   Článek 37 SFEU – Státní monopoly

Článek 37 SFEU – Státní monopoly

Podle čl. 37 odst. 1 SFEU (bývalý článek 31 Smlouvy o ES) „[č]lenské státy upraví státní monopoly obchodní povahy tak, aby byla vyloučena jakákoli diskriminace mezi státními příslušníky členských států, pokud jde o podmínky nákupu a odbytu zboží“.

To neznamená, že je nutno takové monopoly zrušit, nýbrž že musí být přizpůsobeny tak, aby byl odstraněn jejich možný diskriminační účinek. Obecně řečeno, článek 37 SFEU se používá tehdy, když stát: 1) poskytuje výhradní práva nákupu nebo prodeje a tím umožňuje regulaci dovozu nebo vývozu a 2) poskytuje práva státnímu podniku, státní instituci nebo – prostřednictvím delegování – soukromé organizaci.

Článek 37 SFEU má přímý účinek a vztahuje se jen na zboží (a tudíž se netýká volného pohybu služeb nebo kapitálu (334)). Toto ustanovení Smlouvy se navíc týká činností, které ze své podstaty souvisí s určitým monopolním podnikáním, a nemá tudíž žádný význam pro vnitrostátní opatření, která tuto souvislost nemají. Tento přístup naznačuje, že článek 37 SFEU představuje lex specialis ve vztahu k obecnému ustanovení článku 34 SFEU. Ve věci Franzén, která se týkala švédského monopolu v oblasti maloobchodního prodeje alkoholu, Soudní dvůr rozhodl, že „pravidla týkající se existence a činnosti monopolu“ (335) spadají do působnosti článku 37 SFEU, zatímco „jiná ustanovení vnitrostátní legislativy, která lze oddělit od činnosti monopolu, přestože na něj mají vliv, musí být posuzována podle [článku 34 SFEU]“ (336).

334

lex specialis

Franzén

335

336

Ve věci Hanner, která se týkala švédského monopolu v oblasti maloobchodního prodeje léčivých přípravků, Soudní dvůr prohlásil, že článek 37 SFEU „[s]měřuje k odstranění překážek volnému pohybu zboží, nicméně s výjimkou omezujících účinků na obchod, které jsou inherentní existenci dotčených monopolů“ (337). Následně Soudní dvůr ve věci Rosengren vysvětlil, že „[a]čkoli opatření dotčené v původním řízení má [...] vliv na volný pohyb zboží v rámci Evropského společenství, neupravuje samo o sobě výkon výlučného práva [švédského] monopolu na maloobchodní prodej alkoholických nápojů na švédském území tímto monopolem. Toto opatření, které se tak netýká specifické funkce monopolu, kterou tento monopol vykonává, nemůže být tedy považováno za opatření týkající se jeho samotné existence.“ (338)

Hanner

337

Rosengren

338

Tato argumentace byla zopakována v novější judikatuře, například ve věci ANETT, která se týká vnitrostátních právních předpisů, které maloobchodním prodejcům tabáku zakazují dovážet tabákové výrobky z jiných členských států. Zaprvé Soudní dvůr rozhodl, že článek 37 SFEU je použitelný, pokud se dotčená právní úprava týká fungování monopolu obchodní povahy a má na obchod omezující účinky vlastní existenci takového monopolu. Zadruhé konstatoval, že je třeba přezkoumat pravidla týkající se existence a fungování monopolu z hlediska ustanovení článku 37 SFEU, specificky použitelných na výkon výlučných práv tohoto monopolu. Ustanovení vnitrostátních právních předpisů, která jsou oddělitelná od fungování monopolu, ačkoliv na něj mají dopad, musí zase být přezkoumána z hlediska článku 34 SFEU (339).

ANETT

339

Ve věci ANETT Soudní dvůr rozhodl, že vzhledem k tomu, že specifická funkce dotčeného monopolu spočívala v tom, že koncesionářům vyhrazovala výlučné právo na maloobchodní prodej tabákových výrobků, měl tento zákaz dopad na volný pohyb zboží, aniž však upravoval výkon výlučného práva náležejícího k danému monopolu. Takové opatření bylo považováno za oddělitelné od fungování monopolu, jelikož se netýkalo podmínek maloobchodního prodeje tabákových výrobků, nýbrž předcházejícího trhu s těmito výrobky. Cílem uvedeného opatření nebyla ani prodejní síť dotyčného monopolu, ani uvádění na trh nebo reklama výrobků distribuovaných uvedeným monopolem. Soudní dvůr dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že vnitrostátní opatření nelze považovat za pravidlo týkající se existence nebo fungování monopolu, není článek 37 SFEU pro ověření slučitelnosti takového zákazu s unijním právem relevantní (340).

ANETT

340

Ve věci Visnapuu Soudní dvůr posuzoval, zda musí být požadavek povolení k maloobchodnímu prodeji pro dovoz alkoholických nápojů za účelem jejich maloobchodního prodeje spotřebitelům s bydlištěm ve Finsku posuzován s ohledem na článek 34 SFEU, nebo na článek 37 SFEU. Podle finské vlády by měl být režim monopolu posuzován s ohledem na článek 37 SFEU a režim povolení s ohledem na článek 34 SFEU. Soudní dvůr souhlasil a konstatoval, že režimy povolení neupravují fungování monopolu ani výkon jeho výlučných práv, protože stanoví právo pro osoby, které získaly řádné povolení, k maloobchodnímu prodeji některých kategorií alkoholických nápojů. V důsledku toho jsou tyto režimy povolení oddělitelné od fungování monopolu a musí být přezkoumány z hlediska článku 34 SFEU (341). V souladu s rozsudkem ve věci Franzén Soudní dvůr připomněl, že článek 37 SFEU vyžaduje, aby byl monopol upraven tak, aby byla v podmínkách nákupu a odbytu zboží vyloučena jakákoli diskriminace mezi členskými státy, a tím nebylo obchodování se zbožím pocházejícím z jiných členských států znevýhodněno a nebyla narušena hospodářská soutěž mezi ekonomikami členských států (342).

Visnapuu

341

Franzén

342

S ohledem na judikaturu se jeví, že se Soudní dvůr rozhodl články 34 a 37 SFEU považovat za vzájemně se vylučující. V případě, že se dotčené vnitrostátní opatření netýká výkonu specifické funkce monopolu, nespadá do působnosti článku 37 SFEU a musí být posuzováno podle článků 34 a 36 SFEU.

Na druhé straně lze také konstatovat, že článek 37 SFEU a jiné články Smlouvy se vzájemně překrývají. Ve věcech porušení Smlouvy, které se týkaly různých státních monopolů v oblasti elektřiny a plynu (343), Soud rozhodl, že společné uplatnění článků 37 a 34 SFEU je skutečně možné. Takový přístup by znamenal, že opatření související se státním monopolem je nutno nejprve posoudit podle článku 37 SFEU. Pokud je opatření shledáno diskriminačním, nebude již třeba je posuzovat podle článků 34 a 35 SFEU. Naproti tomu, pokud Soudní dvůr dojde k závěru, že opatření není diskriminační podle článku 37 SFEU, bude je nutné posoudit podle obecných ustanovení o volném pohybu zboží.

343

8.2.4.   Článek 107 SFEU – Státní podpory

Článek 107 SFEU – Státní podpory

Článek 107 SFEU (bývalý článek 87 Smlouvy o ES) stanoví, že podpory poskytované v jakékoli formě členským státem nebo ze státních prostředků, které narušují nebo mohou narušit hospodářskou soutěž tím, že zvýhodňují určité podniky nebo určitá odvětví výroby, jsou, pokud ovlivňují obchod mezi členskými státy, neslučitelné s vnitřním trhem.

V tomto ohledu slouží pravidla státní podpory a články 34–36 SFEU společnému účelu, kterým je zajištění volného pohybu zboží mezi členskými státy za obvyklých podmínek hospodářské soutěže (344). Jelikož však je jejich hlavní cíl jiný, samotná skutečnost, že určité státní opatření splňuje podmínky, aby mohlo být považováno za státní podporu, ještě automaticky nevylučuje možnost posuzovat daný režim podpory v souvislosti s jinými pravidly EU, jako jsou články 34–36 SFEU (345). V přelomovém rozsudku ve věci Komise v. Francie (346) Soudní dvůr EU například zkoumal zákonnost opatření, které poskytlo vydavatelům novin daňové zvýhodnění pod podmínkou, že dané noviny budou tištěny ve Francii. Zatímco Komise tvrdila, že jde o porušení článku 34 SFEU, francouzská vláda prohlašovala, že opatření mělo být posuzováno podle článku 107 SFEU, jelikož daňová ustanovení nelze oddělit od obecného režimu podpory pro odvětví vydávání novin. Soudní dvůr konstatoval, že Francie neoznámila podporu podle čl. 108 odst. 3 SFEU, a formuloval tuto zásadu, že „pouhá skutečnost, že vnitrostátní opatření může být případně definováno jako pomoc [...] není dostatečným důvodem k tomu, aby bylo vyňato“ v rámci ustanovení týkajících se volného pohybu zboží (347). Dále v rozhodnutí o předběžné otázce ve věci PreussenElektra (348) Soudní dvůr zjistil, že vnitrostátní opatření týkající se regionálních dodávek elektřiny mohlo – alespoň potenciálně – omezit obchod uvnitř Společenství. Jelikož však cílem daného opatření bylo chránit životní prostředí prostřednictvím snižování emisí skleníkových plynů, nebylo považováno za neslučitelné s volným pohybem zboží.

344

345

Komise

Francie

346

„pouhá skutečnost, že vnitrostátní opatření může být případně definováno jako pomoc [...] není dostatečným důvodem k tomu, aby bylo vyňato“

347

PreussenElektra

348

Zároveň pouhá skutečnost, že opatření státní podpory jako takové nepříznivě ovlivňuje obchod uvnitř EU, sama o sobě nestačí, aby bylo dané opatření zároveň prohlášeno za opatření s rovnocenným účinkem podle článku 34 SFEU. Namísto toho Soudní dvůr rozlišuje mezi aspekty, které jsou neoddělitelně spjaty s cílem podpory, a aspekty, které lze oddělit od podmínek a činností, jež – přestože tvoří součást režimu podpory – lze považovat za prvky, které nejsou nezbytné k dosažení cíle podpory nebo k jejímu řádnému fungování (349). Články 34–36 SFEU se vztahují pouze na druhou z výše uvedených kategorií aspektů. Jak konstatoval Tribunál v rozsudku Castelnou Energía, SL (350), „okolnost, že systém podpor poskytovaných státem nebo prostřednictvím státních prostředků může jenom proto, že podporuje některé tuzemské podniky nebo výrobní odvětví, bránit, přinejmenším nepřímo, dovozu podobných nebo konkurenčních výrobků z jiných členských států, nestačí sama o sobě k tomu, aby podpora byla jako taková přirovnávána k opatření s účinkem rovnocenným množstevnímu omezení ve smyslu článku 34 SFEU“.

349

Castelnou Energía, SL

350

Z judikatury je rovněž zřejmé, že vnitrostátní soud má pravomoc posoudit, zda je režim podpory v souladu s ustanoveními Smlouvy, jež mají přímý účinek, jinými než ustanovení, která se týkají státní podpory (např. články 34 až 36 SFEU a článek 63 SFEU (351)), pouze pokud lze ustanovení posoudit odděleně a nejsou nezbytná pro dosažení cíle nebo fungování režimu podpory (352). Články 107 a 108 SFEU tudíž brání vnitrostátnímu soudu v provedení posouzení státního opatření podle jiných ustanovení přímého účinku, pokud uvedená ustanovení souvisí s fungováním a cílem dotčeného opatření.

351

352

8.2.5.   Článek 110 SFEU – Daňová ustanovení

Článek 110 SFEU – Daňová ustanovení

Článek 110 SFEU (bývalý článek 90 Smlouvy o ES) doplňuje ustanovení o zrušení cel a poplatků s rovnocenným účinkem. Jeho cílem je zajistit volný pohyb zboží mezi členskými státy za obvyklých podmínek hospodářské soutěže odstraněním jakékoliv formy ochrany, která by mohla vyplynout z uplatnění diskriminačního vnitrostátního zdanění výrobků pocházejících z jiných členských států (353). Ve vztahu k článku 34 SFEU je článek 110 považován za lex specialis, což znamená, že v případech, na něž se vztahuje článek 110, je vyloučeno uplatnění článku 34 SFEU. Tak tomu bylo u rozsudku ve věci Kawala (354), kdy Soudní dvůr rozhodl, že registrační poplatek za dovážená ojetá vozidla, který je fiskální povahy, spadá do působnosti článku 110 SFEU, a proto nelze použít článek 34 SFEU. Je však třeba připomenout, že podle ustálené judikatury musí členské státy při výkonu své pravomoci v oblasti přímých daní dodržovat unijní právo, a zejména základní svobody zaručené Smlouvou (355).

353

lex specialis

Kawala

354

355

Ustanovení čl. 110 prvního pododstavce SFEU zakazuje všem členským státům podrobit výrobky jiných členských států jakémukoli vyššímu vnitrostátnímu zdanění, než je to, jemuž jsou podrobeny podobné výrobky domácí. K porušení tohoto ustanovení dojde, jestliže se daň vybíraná u dovážených výrobků a daň vybíraná u podobných domácích výrobků vypočítávají odlišně na základě rozdílných kritérií, která vedou – i když jen v určitých případech – k vyššímu zdanění dovážených výrobků.

Podobné výrobky Soudní dvůr definoval jako výrobky, které mají podobné vlastnosti a z hlediska spotřebitelů splňují tytéž potřeby; nezkoumá se, zda jsou výrobky přesně shodné, ale zda je jejich použití podobné a srovnatelné. Ve věci Komise v. Francie (356) měl Soudní dvůr za to, že cigarety z tmavého a ze světlého tabáku lze považovat za podobné výrobky.

Komise

Francie

356

Uplatnění vnitrostátního zdanění, které je diskriminační ve vztahu k výrobkům pocházejícím z jiných členských států, nelze odůvodnit potížemi praktického rázu (357).

357

Cílem čl. 110 druhého pododstavce SFEU je zabránit jakékoli formě nepřímé daňové ochrany, která by měla vliv na výrobky z jiných členských států, jež sice nejsou domácím výrobkům podobné, ale některým z nich konkurují. Vyšší zdanění výrobků z jiných členských států ve srovnání s konkurenčním domácím zbožím je zakázáno, pokud může ovlivnit relevantní trh snížením potenciální spotřeby dovážených výrobků ve prospěch konkurenčních domácích výrobků. Ve věci Komise v. Švédsko (358) Soudní dvůr konstatoval, že vína střední kategorie (převážně dovážená) sdílí dostatečné množství charakteristických znaků se silným pivem (převážně domácím), aby bylo možné mít za to, že jsou se silným pivem v konkurenčním vztahu. Soudní dvůr však v této věci konstatoval, že nebylo prokázáno, že rozdíl ve zdanění mezi těmito dvěma výrobky může ovlivňovat chování spotřebitele v dotčeném odvětví (absence ochranného účinku).

Komise

Švédsko

358

V případech, kdy je uvalen poplatek na domácí i dovážené výrobky a příjmy mají sloužit k financování činností, ze kterých mají užitek jen domácí výrobky, čímž se částečně (359) kompenzuje daňová zátěž domácích produktů, takový poplatek představuje diskriminační zdanění zakázané článkem 110 SFEU (360).

359

360

8.2.6.   Článek 351 SFEU

Článek 351 SFEU

Článek 351 SFEU (bývalý článek 307 Smlouvy o ES) se týká práv a povinností podle mezinárodních smluv uzavřených členskými státy s jednou nebo více třetími zeměmi před rokem 1958 nebo přede dnem jejich přistoupení. Pravidlo je takové, že tato práva a tyto povinnosti nejsou ustanoveními Smlouvy dotčeny, jsou-li splněny tyto kumulativní podmínky:

| — | daná mezinárodní smlouva musí vyžadovat, a ne pouze dovolovat, aby členský stát přijal opatření neslučitelné se závazkem tohoto členského státu podle práva Unie. V souvislosti s článkem 34 SFEU Soudní dvůr ve věci C-324/93 (361) zmapoval hranice možností členských států přijímat opatření, která jsou v rozporu s jejich závazky podle tohoto článku. Problém se týkal odmítnutí poskytnout povolení k dovozu diacetylmorfinu (omamné látky podléhající Jednotné úmluvě o omamných látkách z roku 1961) do Spojeného království. Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že opatření „mohlo být přijato podle mezinárodní smlouvy uzavřené před datem podpisu Smlouvy nebo přede dnem přistoupení členského státu a že členský stát ponechává v platnosti opatření podle článku [351], přestože představuje překážku, je nevyjímá z působnosti článku [34], jelikož článek [351] nabývá účinku pouze v případě, že smlouva ukládá členskému státu povinnost, která je neslučitelná se Smlouvou“.
  Z toho vyplývá, že se členské státy musí zdržet přijímání opatření, která jsou v rozporu s právem EU, zejména pak s pravidly pro volný pohyb zboží, pokud mezinárodní smlouvy, jichž jsou signatáři, nevyžadují, aby taková opatření přijímaly, |
| --- | --- |

—

daná mezinárodní smlouva musí vyžadovat, a ne pouze dovolovat, aby členský stát přijal opatření neslučitelné se závazkem tohoto členského státu podle práva Unie. V souvislosti s článkem 34 SFEU Soudní dvůr ve věci C-324/93 (361) zmapoval hranice možností členských států přijímat opatření, která jsou v rozporu s jejich závazky podle tohoto článku. Problém se týkal odmítnutí poskytnout povolení k dovozu diacetylmorfinu (omamné látky podléhající Jednotné úmluvě o omamných látkách z roku 1961) do Spojeného království. Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že opatření „mohlo být přijato podle mezinárodní smlouvy uzavřené před datem podpisu Smlouvy nebo přede dnem přistoupení členského státu a že členský stát ponechává v platnosti opatření podle článku [351], přestože představuje překážku, je nevyjímá z působnosti článku [34], jelikož článek [351] nabývá účinku pouze v případě, že smlouva ukládá členskému státu povinnost, která je neslučitelná se Smlouvou“.

musí vyžadovat, a ne pouze dovolovat

361

Z toho vyplývá, že se členské státy musí zdržet přijímání opatření, která jsou v rozporu s právem EU, zejména pak s pravidly pro volný pohyb zboží, pokud mezinárodní smlouvy, jichž jsou signatáři, nevyžadují, aby taková opatření přijímaly,

| — | smlouva nezpochybňuje zásady, které jsou součástí samotných základů právního řádu Unie. |
| --- | --- |

—

smlouva nezpochybňuje zásady, které jsou součástí samotných základů právního řádu Unie.

9.   PROSAZOVÁNÍ ČLÁNKŮ 34 A 35 SFEU

PROSAZOVÁNÍ ČLÁNKŮ 34 A 35 SFEU

9.1.   Přímý účinek – soukromoprávní vymáhání

Přímý účinek – soukromoprávní vymáhání

Soudní dvůr uznal, že zákaz stanovený v článku 34 SFEU je „povinný a výslovný a jeho provádění nevyžaduje žádné následné zásahy členských států nebo orgánů [Unie]“. Proto má článek 34 SFEU „přímý účinek a vytváří práva jednotlivce, která musí vnitrostátní soudy chránit“ (362).

362

Později Soudní dvůr rozhodl, že článek 35 SFEU má také přímý účinek a jeho ustanovení jsou obdobně „přímo použitelná“ a „přiznávají jednotlivcům práva, která soudy členských států musí chránit“ (363).

363

Jednotlivci se mohou dovolávat zásady volného pohybu zboží a práva na něj tím, že věc předloží vnitrostátnímu soudu. Ten může odmítnout použít jakékoli vnitrostátní pravidlo, o kterém se domnívá, že je v rozporu s články 34 a 35 SFEU. Vnitrostátní soudy také mohou být nuceny posuzovat, do jaké míry lze nějakou překážku dovozu nebo vývozu zdůvodnit odvoláním se na závazné požadavky nebo cíle veřejného zájmu uvedené v článku 36 SFEU.

9.2.   SOLVIT

SOLVIT

SOLVIT je síť (www.europa.eu/solvit), jejímž cílem je řešit problémy způsobené nesprávným používáním právních předpisů v oblasti vnitřního trhu ze strany orgánů veřejné moci (364). Za tímto účelem všechny členské státy EHP vybudovaly svá vlastní centra SOLVIT, která spolu komunikují přímo prostřednictvím on-line databáze. Centra SOLVIT jsou součástí státní správy jednotlivých států a mají poskytovat řešení problémů občanům i podnikům ve lhůtě deseti týdnů. Doporučení Komise z roku 2001 (365) schválené Radou stanoví pravidla postupu v rámci sítě SOLVIT. Evropská komise na tuto síť dohlíží a v případě potřeby pomáhá urychlit řešení stížností. V roce 2018 síť SOLVIT řešila více než 2 000 případů a míra vyřešených případů v uvedeném roce činila 90 %.

364

365

Navíc nařízením (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání byl zaveden nový postup řešení problémů týkající se sítě SOLVIT. Ustanovení článku 8 uvedeného nařízení stanoví postup, který se vztahuje na případy, kdy vnitrostátní orgány vydaly správní rozhodnutí. Je možné, aby centrum SOLVIT, kterého se tento postup týká, požádalo Komisi o posouzení slučitelnosti správního rozhodnutí a vydání stanoviska. Tento postup vyžaduje delší lhůty než obvyklý postup v rámci sítě SOLVIT.

9.3.   Řízení o nesplnění povinnosti podle článků 258 a 260 SFEU

Řízení o nesplnění povinnosti podle článků 258 a 260 SFEU

9.3.1.   Řízení o nesplnění povinnosti

Řízení o nesplnění povinnosti

V rámci své úlohy „strážkyně Smlouvy“ může Komise na základě stížnosti nebo z vlastního podnětu zahájit řízení proti členskému státu, o kterém se domnívá, že nesplnil své povinnosti v souvislosti s právem EU.

Článek 258 SFEU (bývalý článek 226 Smlouvy o ES) stanoví formální kroky řízení o nesplnění povinnosti. První krok spočívá v tom, že je dotčenému členskému státu zaslána výzva, v níž je požadováno, aby předložil své připomínky do stanoveného data, obvykle do dvou měsíců.

Na základě odpovědi či její absence se může Komise rozhodnout, že členskému státu zašle odůvodněné stanovisko. V odůvodněném stanovisku se uvádí, proč má Komise za to, že došlo k porušení práva EU, a členský stát je vyzván, aby do stanoveného data, obvykle do dvou měsíců, dosáhl souladu s právem EU. Pokud členský stát souladu s právem EU nedosáhne, může se Komise rozhodnout, že věc předloží Soudnímu dvoru EU, aby tak získala jeho prohlášení, že došlo k porušení práva EU.

Výzva a odůvodněné stanovisko vydané Komisí vymezují předmět sporu, aby nemohl být následně rozšířen. V důsledku toho musí být odůvodněné stanovisko a žaloba Komise založeny na stejných důvodech, jako byly důvody uvedené ve výzvě, kterou se zahajuje postup před zahájením soudního řízení (366).

366

Pokud Soudní dvůr ve svém konečném rozhodnutí k dané věci shledá, že právo EU bylo porušeno, je členský stát vyzván, aby přijal opatření nezbytná ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku. Pokud porušení trvá, může Komise věc znovu předložit Soudnímu dvoru a požádat o uložení finančních sankcí (paušální částky a denního penále). Postup druhého předložení věci Soudnímu dvoru je stanoven v čl. 260 odst. 2 SFEU. Podle tohoto postupu, pokud členský stát rozsudku Soudního dvora nevyhověl, 1) zašle Komise členskému státu ohledně jeho povinnosti rozsudku vyhovět dopis; 2) poté zašle výzvu a nakonec 3) může věc předložit Soudnímu dvoru (druhé předložení). Shledá-li Soudní dvůr, že dotyčný členský stát nevyhověl jeho prvnímu rozsudku, může mu uložit finanční sankce. Tyto finanční sankce mají mít odrazující účinek a mají přimět členské státy, aby co nejrychleji dosáhly souladu s právem EU (367).

367

9.3.2.   Stížnosti

Stížnosti

Kdokoli, kdo se domnívá, že nějaké opatření členského státu porušuje články 34–36 SFEU, může podat u Evropské komise stížnost. Ve skutečnosti značnou část řízení o nesplnění povinnosti týkajících se volného pohybu zboží iniciuje Komise na základě obdržené stížnosti. Pravidla pro vyřizování stížností jsou stanovena v sérii sdělení Komise o vztazích se stěžovatelem v případech porušení práva EU (368).

368

Stížnosti se podávají na standardním formuláři. Formulář stížnosti si lze vyžádat od Komise nebo je k dispozici v elektronické podobě na internetových stránkách Europa (369). Stížnosti musí být předloženy online nebo písemně na adresu Generálního sekretariátu Komise (1049 Bruxelles/Brussel, Belgie) nebo musí být podány jednomu z úřadů Komise v členských státech. Standardní formulář stížnosti lze podat online nebo jej lze zaslat poštou v kterémkoli úředním jazyce EU.

369

Komise stěžovateli do 15 pracovních dnů zašle potvrzení o přijetí stížnosti. Do jednoho měsíce od zaslání tohoto potvrzení Komise rozhodne, zda by měla být podaná stížnost zaregistrována.

I když stěžovatel není oficiálním účastníkem postupu zahájeného proti členskému státu, stojí za zmínku, že přesto požívá některých významných správních práv:

| — | Komise nezveřejní totožnost stěžovatele, pokud s tím stěžovatel výslovně nevyjádří svůj souhlas. |
| --- | --- |

—

Komise nezveřejní totožnost stěžovatele, pokud s tím stěžovatel výslovně nevyjádří svůj souhlas.

| — | Komise bude usilovat o to, aby o podstatě věci (zda zahájit řízení o nesplnění povinnosti či věc uzavřít) rozhodla do dvanácti měsíců od registrace stížnosti. |
| --- | --- |

—

Komise bude usilovat o to, aby o podstatě věci (zda zahájit řízení o nesplnění povinnosti či věc uzavřít) rozhodla do dvanácti měsíců od registrace stížnosti.

| — | Komise bude stěžovatele informovat o hlavních krocích postupu. Bude-li mít příslušný útvar Komise v úmyslu věc uzavřít, oznámí to předem stěžovateli, který tak bude moci zareagovat a poskytnout nové skutečnosti nebo informace. |
| --- | --- |

—

Komise bude stěžovatele informovat o hlavních krocích postupu. Bude-li mít příslušný útvar Komise v úmyslu věc uzavřít, oznámí to předem stěžovateli, který tak bude moci zareagovat a poskytnout nové skutečnosti nebo informace.

| — | Pokud po prošetření dojde Komise k názoru, že se skutečně může jednat o porušení práva EU, může se rozhodnout zahájit řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU. |
| --- | --- |

—

Pokud po prošetření dojde Komise k názoru, že se skutečně může jednat o porušení práva EU, může se rozhodnout zahájit řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU.

Jakožto strážkyně Smlouvy Komise velmi bedlivě dbá na zajištění celkového dodržování práva EU a na sledování toho, zda členské státy dodržují pravidla a povinnosti stanovené ve Smlouvě nebo v sekundárních právních předpisech. Nicméně z různých důvodů nemusí právní postupy, jako je například řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU, vždy představovat nejlepší dostupný prostředek k řešení určité záležitosti. Proto je důležité zdůraznit, že Komise – přestože věnuje veškeré úsilí plnění své úlohy v oblasti dohledu nad dodržováním práva EU členskými státy – má značný prostor k vlastnímu uvážení, zda řízení zahájit, či nikoli (370).

370

10.   SOUVISEJÍCÍ NÁSTROJE SEKUNDÁRNÍHO PRÁVA

SOUVISEJÍCÍ NÁSTROJE SEKUNDÁRNÍHO PRÁVA

10.1.   Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti (371)

Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/1535 ze dne 9. září 2015 o postupu při poskytování informací v oblasti technických předpisů a předpisů pro služby informační společnosti

371

Směrnice (EU) 2015/1535 stanoví členským státům Evropské unie povinnost oznámit Komisi a jejich protějškům veškeré návrhy technických předpisů týkajících se zboží nebo služeb informační společnosti, nežli je přijmou. Země EHP, Švýcarsko a Turecko rovněž oznamují své technické předpisy v rámci Informačního systému technických předpisů (TRIS).

Komise a členské státy postupují prostřednictvím systému preventivní kontroly. Během období pozastavení prací se členské státy musí zdržet přijímání svých oznámených návrhů předpisů po dobu nejméně tří měsíců, zatímco jsou tyto návrhy přezkoumávány. V tomto období se může konat dvoustranná diskuse s orgány členských států. Pokud je zjištěno, že dotyčný návrh předpisu porušuje právní předpisy EU týkající se vnitřního trhu, může být období pozastavení prací prodlouženo až na šest měsíců. Pokud Rada přijme postoj ke stejné záležitosti, na kterou se oznámený návrh předpisu vztahuje, může být dokonce blokovacím rozhodnutím uloženo prodloužení až na 18 měsíců (372).

372

Tento postup má tudíž za cíl odstranit případné překážky hladkého fungování vnitřního trhu ještě předtím, než se vůbec objeví, a tak umožňuje vyhnout se přijímání nápravných opatření, což je vždy více zatěžující.

Podle judikatury Soudního dvora (viz rozhodnutí ve věcech CIA Security a Unilever (373)) nelze žádný technický předpis, který nebyl ve fázi návrhu oznámen nebo který byl přijat během povinného období pozastavení prací, uplatnit, a tudíž ani vymáhat vnitrostátními soudy vůči jednotlivcům. To následně potvrdil Soudní dvůr (374).

CIA Security

Unilever

373

374

10.2.   Nařízení (EU) 2019/515 – nařízení o vzájemném uznávání

Nařízení (EU) 2019/515 – nařízení o vzájemném uznávání

Normotvůrce EU v roce 2008 přijal nařízení (ES) č. 764/2008, kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě. Hlavním cílem tohoto nařízení bylo definovat práva a povinnosti vnitrostátních orgánů a podniků, když vnitrostátní orgány hodlají odepřít přístup na trh výrobku, který je v souladu s právními předpisy uváděn na trh v jiném členském státě. Nařízení uložilo důkazní břemeno vnitrostátním orgánům, které mají v úmyslu odepřít přístup na trh, a vyžaduje po nich, aby pro svůj záměr odepřít výrobku přístup na vnitrostátní trh uvedly technické nebo vědecké důvody. Hospodářský subjekt dostal příležitost svůj případ obhajovat a předložit příslušným orgánům přesvědčivé argumenty.

Nařízení také zřídilo v každém členském státu „kontaktní místa pro výrobky“, která poskytují podnikům a příslušným orgánům v jiných členských státech informace o technických pravidlech pro výrobky a o provádění zásady vzájemného uznávání.

Nařízení (EU) 2019/515 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě zrušilo nařízení (ES) č. 764/2008 k 19. dubnu 2020.

Nařízení (EU) 2019/515 má za cíl zvýšit právní jistotu pro podniky a vnitrostátní orgány. Zavádí prohlášení pro vzájemné uznávání (vlastní prohlášení) pro hospodářské subjekty, kterým prokáží, že zboží bylo uvedeno v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě, dále zavádí nový postup řešení problémů, který vychází ze sítě SOLVIT, a přináší užší správní spolupráci a společný nástroj IT k posílení komunikace, spolupráce a důvěry mezi vnitrostátními orgány.

Nařízení (EU) 2019/515 je podrobněji vysvětleno ve zvláštních pokynech.

10.3.   Nařízení (ES) č. 2679/98 – „jahodové nařízení“

Nařízení (ES) č. 2679/98 – „jahodové nařízení“

Nařízení (ES) č. 2679/98 o fungování vnitřního trhu ve vztahu k volnému pohybu zboží mezi členskými státy (375) stanoví zvláštní postupy pro odstranění vážných překážek volného pohybu zboží mezi členskými státy, které způsobují dotčeným jednotlivcům těžké ztráty a vyžadují okamžitý zásah. Takové překážky mohou být způsobeny například pasivitou vnitrostátních orgánů vůči násilnostem ze strany jednotlivců nebo nenásilným blokádám hranic, případně mohou být způsobeny nějakým opatřením členského státu, například institucionalizovaným bojkotem dovážených produktů.

375

Nařízení stanoví postup varování a výměnu informací mezi členskými státy a Komisí. Také členským státům připomíná jejich povinnost přijímat nezbytná a přiměřená opatření k zajištění volného pohybu zboží a informovat o nich Komisi a také zmocňuje Komisi, aby dotčenému členskému státu zaslala oznámení s žádostí, aby byla daná opatření přijata ve velmi krátké lhůtě (376).

376

---

(1)  COM(2020) 94, 10.3.2020.

1

(2)  Příručka k uplatňování ustanovení Smlouvy upravujících volný pohyb zboží (2010).

2

(3)  http://eur-lex.europa.eu/cs/index.htm

3

(4)  http://curia.europa.eu/juris/recherche.jsf?language=cs. Upozorňujeme, že v příručce se používá číslování podle SFEU rovněž tam, kde se odkazuje na rozsudky Soudního dvora vynesené podle Smlouvy o ES.

4

(5)  Sdělení Komise s názvem Jednotný trh v měnícím se světě – Jedinečná výhoda si žádá nový politický závazek (COM(2018) 772 final).

5

(6)  Viz např. věc C-573/12, Ålands Vindkraft, EU:C:2014:2037, bod 57 a věc C-242/17, L.E.G.O, ECLI:EU:C:2018:804, bod 52.

6

Ålands Vindkraft

L.E.G.O

(7)  Věc C-445/06, Danske Slagterier v. Bundesrepublik Deutschland, ECLI:EU:C:2009:178, bod 26.

7

Danske Slagterier

Bundesrepublik Deutschland

(8)  Věc C-309/02, Radlberger Spitz, ECLI:EU:C:2004:799, bod 53.

8

Radlberger Spitz

(9)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1013/2006 ze dne 14. června 2006 o přepravě odpadů (Úř. věst. L 190, 12.7.2006, s. 1).

9

(10)  Věc C-292/12, Ragn-Sells, ECLI:EU:C:2013:820, body 49–50.

10

Ragn-Sells

(11)  Věc 7/68, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1968:51.

11

Komise

Itálie

(12)  Věc 7/68, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1968:51; věc 7/78, R. v. Thompson, Johnson a Woodiwiss, ECLI:EU:C:1978:209.

12

Komise

Itálie

R.

Thompson, Johnson a Woodiwiss,

(13)  Věc C-358/93, Bordessa, ECLI:EU:C:1995:54.

13

Bordessa

(14)  Věc C-318/07, Persche, ECLI:EU:C:2009:33, bod 29.

14

Persche

(15)  Věc C-2/90, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:1992:310, body 23–28.

15

Komise

Belgie

(16)  Věc C-393/92, Commune d'Almelo a další v. NV Energiebedrijf Ijsselmij, ECLI:EU:C:1994:171.

16

Commune d'Almelo a další

NV Energiebedrijf Ijsselmij

(17)  Věc C-159/94, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1997:501.

17

Komise

Francie

(18)  Věc C-421/09, Humanplasma GmbH v. Rakouská republika, ECLI:EU:C:2010:760, body 27–30, jak je potvrzeno ve věci C-296/15, Medisanus, ECLI:EU:C:2017:431, bod 53.

18

Humanplasma GmbH

Rakouská republika

Medisanus

(19)  Další informace o vztahu mezi články 34 až 36 a článkem 56 SFEU viz oddíl 7.1.2.

19

(20)  Věc C-97/98, Peter Jägerskiöld v. Torolf Gustafsson, ECLI:EU:C:1999:515.

20

Peter Jägerskiöld

Torolf Gustafsson

(21)  Věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, body 39–40.

21

Rakousko

Německo

(22)  Věc C-1/90, Aragonesa de Publicidad v. Departamento de sanidad, ECLI:EU:C:1991:327.

22

Aragonesa de Publicidad

Departamento de sanidad

(23)  Věc 434/85, Allen & Hanburys, ECLI:EU:C:1988:109, bod 25; věc C-227/06, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2008:160, bod 37.

23

Allen & Hanburys

Komise

Belgie

(24)  Viz spojené věci 266/87 a 267/87, The Queen v. Royal Pharmaceutical Society of Great Britain, ECLI:EU:C:1989:205; věc C-292/92, Hünermund, ECLI:EU:C:1993:932.

24

The Queen

Royal Pharmaceutical Society of Great Britain

Hünermund

(25)  Viz věc 249/81, Komise v. Irsko (Buy Irish), ECLI:EU:C:1982:402; věc 222/82, Apple and Pear Development Council, ECLI:EU:C:1983:370; věc C-325/00, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2002:633; věc C-227/06, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2008:160.

25

Komise

Irsko

Apple and Pear Development Council

Komise

Německo

Komise

Belgie

(26)  Věc C-171/11, Fra.bo Spa v. Deutsche Vereinigung des Gas und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch Wissenschaftlicher Verein, ECLI:EU:C:2012:453, body 31–32.

26

Fra.bo Spa

Deutsche Vereinigung des Gas und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch Wissenschaftlicher Verein

(27)  Věc C-470/03, AGM-Cosmet SRl, ECLI:EU:C:2007:213.

27

AGM-Cosmet SRl

(28)  Věc C-265/95, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1997:595.

28

Komise

Francie

(29)  Spojené věci C-154/04 a C-155/04, Alliance for Natural Health, ECLI:EU:C:2004:848, body 47 a 52.

29

Alliance for Natural Health

(30)  Věc 249/81, Komise v. Irsko (Buy Irish), ECLI:EU:C:1982:402; věc C-227/06, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2008:160.

30

Komise

Irsko

Komise

Belgie

(31)  Věc 21/84, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1985:184; věc C-387/99, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2004:235, bod 42; věc C-88/07, Komise v. Španělsko, ECLI:EU:C:2009:123; věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492, bod 40.

31

Komise

Francie

Komise

Německo

Komise

Španělsko

Komise

Dánsko

(32)  Věc 21/84, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1985:184, body 11–15.

32

Komise

Francie

(33)  Věc C-88/07, Komise v. Španělsko, ECLI:EU:C:2009:123, body 54–66 a 116.

33

Komise

Španělsko

(34)  Věc C-387/99, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2004:235, bod 83.

34

Komise

Německo

(35)  Věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492, bod 40.

35

Komise

Dánsko

(36)  Věc C-265/95, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1997:595, bod 31; viz také věc C-112/00, Schmidberger, ECLI:EU:C:2003:333, bod 60, zejména pokud jde o možná zdůvodnění (svoboda projevu a svoboda shromažďování).

36

Komise

Francie

Schmidberger

(37)  Věc C-309/02, Radlberger Spitz, ECLI:EU:C:2004:799, bod 80.

37

Radlberger Spitz

(38)  Viz článek 355 SFEU.

38

(39)  Úř. věst. L 35, 13.2.1996, s. 1.

39

(40)  Věc 8/74, Dassonville, ECLI:EU:C:1974:82, bod 5.

40

Dassonville

(41)  Věc 78/70, Deutsche Grammophon v. Metro, ECLI:EU:C:1971:59.

41

Deutsche Grammophon

Metro

(42)  Věc 229/83, Leclerc v. Au Ble Vert, ECLI:EU:C:1985:1.

42

Leclerc

Au Ble Vert

(43)  Věc C-30/01, Komise v. Spojené království, ECLI:EU:C:2003:489, body 49–54.

43

Komise

Spojené království

(44)  Věc 177/82, Van de Haar, ECLI:EU:C:1984:144; věc 269/83, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1985:115; věc 103/84, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1986:229.

44

Van de Haar

Komise

Francie

Komise

Itálie

(45)  Věc C-67/97, Ditlev
  Blühme, ECLI:EU:C:1998:584.

45

Ditlev

Blühme

(46)  Věc C-379/92, Peralta, ECLI:EU:C:1994:296; věc C-44/98, BASF, ECLI:EU:C:1999:440. Srov. také věc C-20/03, Burmanjer, ECLI:EU:C:2005:307.

46

Peralta

BASF

Burmanjer

(47)  Věc C-297/05, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2007:531, bod 63.

47

Komise

Nizozemsko

(48)  Věc 2/73, Riseria Luigi Geddo v. Ente Nationale Risi, ECLI:EU:C:1973:89.

48

Riseria Luigi Geddo

Ente Nationale Risi

(49)  Věc 13/68, Salgoil SpA v. Ministero del commercio con l'estero, ECLI:EU:C:1968:54.

49

Salgoil SpA

Ministero del commercio con l'estero

(50)  Věc 8/74, Dassonville, ECLI:EU:C:1974:82. Historické pozadí viz též směrnice Komise 70/50/EHS ze dne 22. prosince 1969 založená na čl. 33 odst. 7 o zrušení opatření s účinkem rovnocenným množstevním omezením dovozu, na která se nevztahují jiné předpisy přijaté na základě Smlouvy o EHS (Úř. věst. L 13, 19.1.1970, s. 29).

50

Dassonville

(51)  Věc 8/74, Dassonville, ECLI:EU:C:1974:82, bod 5.

51

Dassonville

(52)  Věc 120/78, Rewe Zentrale v. Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, ECLI:EU:C:1979:42.

52

Rewe Zentrale

Bundesmonopolverwaltung für Branntwein

(53)  Mezi příklady opatření s rovnocenným účinkem patří požadavky na složení nebo jakékoli jiné požadavky na výrobek, které omezují distribuční řetězce a upřednostňují domácí zboží.

53

(54)  Viz mj. věc C-110/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2009:66, bod 37, věc C-456/10, ANETT, ECLI:EU:C:2012:241 a věc C-148/15, Deutsche Parkinson Vereinigung, ECLI:EU:C:2016:776.

54

Komise

Itálie

ANETT

Deutsche Parkinson Vereinigung

(55)  Věc C-428/12, Komise v. Španělsko, ECLI:EU:C:2014:218, bod 29.

55

Komise

Španělsko

(56)  Věc C-110/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2009:66, bod 56.

56

Komise

Itálie

(57)  Věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, body 125–134.

57

Rakousko

Německo

(58)  Věc C-573/12, Ålands Vindkraft, ECLI:EU:C:2014:2037, body 67–75, 82 a 119. Soudní dvůr však toto opatření považoval za odůvodněné s ohledem na cíl spočívající v podpoře využívání obnovitelných zdrojů energie pro výrobu elektřiny.

58

Ålands Vindkraft

(59)  Věc C-265/06, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2008:210.

59

(60)  Tamtéž, bod 15.

60

(61)  Tamtéž, bod 33.

61

(62)  Věc C-110/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2009:66.

62

Komise

Itálie

(63)  Věc C-110/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2009:66, bod 57.

63

Komise

Itálie

(64)  Věc C-142/05, Mickelsson a Roos, ECLI:EU:C:2009:336.

64

Mickelsson a Roos

(65)  Věc C-142/05, Mickelsson a Roos, ECLI:EU:C:2009:336, bod 28.

65

Mickelsson a Roos

(66)  Věc C-142/05, Mickelsson a Roos, ECLI:EU:C:2009:336, body 39–40. V tomto smyslu viz též věc C-433/05, Sandström, ECLI:EU:C:2010:184.

66

Mickelsson a Roos

Sandström

(67)  Věc C-433/05, Sandström, ECLI:EU:C:2010:184, bod 40. Tato věc je rovněž příkladem přístupu k přiměřenosti orientovaného na postup, vystavěného na základě posouzení věci Mickelsson Soudním dvorem.

67

Sandström

Mickelsson

(68)  Spojené věci C-267/91 a C-268/91, Keck a Mithouard, ECLI:EU:C:1993:905.

68

Keck a Mithouard

(69)  Spojené věci C-267/91 a C-268/91, Keck a Mithouard, ECLI:EU:C:1993:905, bod 16.

69

Keck a Mithouard

(70)  Věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, bod 129.

70

Rakousko

Německo

(71)  Viz věc C-412/93, Leclerc-Siplec, ECLI:EU:C:1995:26, bod 22 a věc C-6/98, ARD, ECLI:EU:C:1999:532, bod 46.

71

Leclerc-Siplec

ARD

(72)  Viz např. věci C-401/92 a C-402/92, Tankstation ’t Heukske a Boermans, ECLI:EU:C:1994:220, bod 14 a spojené věci C-69/93 a C-258/93, Punto Casa, ECLI:EU:C:1994:226.

72

Tankstation ’t Heukske a Boermans

Punto Casa

(73)  Viz věc C-391/92, Komise v. Řecko, ECLI:EU:C:1995:199, bod 15.

73

Komise

Řecko

(74)  Viz věc C-63/94, Belgapom, ECLI:EU:C:1995:270 a věc C-221/15, Etablissements Fr. Colruyt NV, ECLI:EU:C:2016:704, bod 37.

74

Belgapom

Etablissements Fr. Colruyt NV

(75)  Spojené věci C-158/04 a C-159/04, Alfa Vita, ECLI:EU:C:2006:562.

75

Alfa Vita

(76)  Tamtéž, body 18–19.

76

(77)  Věc C-159/00, Sapod Audic v. Eco-Emballages, ECLI:EU:C:2002:343.

77

Sapod Audic

Eco-Emballages

(78)  Tamtéž, bod 71. Pokud by toto opatření mělo být vykládáno tak, že ukládá povinnost použít značku nebo štítek, potom by představovalo technický předpis ve smyslu směrnice Evropského Parlamentu a Rady 98/34/ES ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (Úř. věst. L 204, 21.7.1998, s. 37). V takovém případě se může jednotlivec dovolávat toho, že dané vnitrostátní ustanovení nebylo řádně oznámeno. Pak je na vnitrostátním soudu, aby odmítl dané ustanovení uplatnit.

78

(79)  Věc C-159/00, Sapod Audic v. Eco-Emballages, ECLI:EU:C:2002:343, bod 72.

79

Sapod Audic

Eco-Emballages

(80)  Viz věc C-71/02, Karner, ECLI:EU:C:2004:181 (zákaz odkazů na skutečnost, že zboží pochází z konkurzu); věc C-441/04, A-Punkt, ECLI:EU:C:2006:141 (situace při podomním obchodu) a také obdobné zdůvodnění ve věci C-20/03, Burmanjer, ECLI:EU:C:2005:307.

80

Karner

A-Punkt

Burmanjer

(81)  Věc 120/78, Rewe Zentrale v. Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, ECLI:EU:C:1979:42. I když zpočátku nebyla v judikatuře Soudního dvora výslovně zmiňována, nyní je již tato zásada plně uznávána (viz např. věc C-110/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2009:66, bod 34 a věc C-385/10, Elenca, ECLI:EU:C:2012:634, bod 23).

81

Rewe Zentrale

Bundesmonopolverwaltung für Branntwein

Komise

Itálie

Elenca

(82)  Věc 111/89, Staat der Nederlanden v. P. Bakker Hillegom BV, ECLI:EU:C:1990:177, bod 8.

82

Staat der Nederlanden

P. Bakker Hillegom BV

(83)  Věc C-525/14, Komise v. Česká republika, ECLI:EU:C:2016:714, bod 35.

83

Komise

Česká republika

(84)  Věc C-525/14, Komise v. Česká republika, ECLI:EU:C:2016:714, bod 39.

84

Komise

Česká republika

(85)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/515 ze dne 19. března 2019 o vzájemném uznávání zboží uvedeného v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a o zrušení nařízení (ES) č. 764/2008 (Úř. věst. L 91, 29.3.2019, s. 1).

85

(86)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 764/2008 ze dne 9. července 2008 , kterým se stanoví postupy týkající se uplatňování některých vnitrostátních technických pravidel u výrobků uvedených v souladu s právními předpisy na trh v jiném členském státě a kterým se zrušuje rozhodnutí č. 3052/95/ES (Úř. věst. L 218, 13.8.2008, s. 21). Podrobnosti viz bod 8.3 této příručky.

86

(87)  Spojené věci 51–54/71, International Fruit Company v. Produktschap voor Groenten en Fruit, ECLI:EU:C:1971:128; věc C-54/05, Komise v. Finsko, ECLI:EU:C:2007:168, bod 31.

87

International Fruit Company

Produktschap voor Groenten en Fruit

Komise

Finsko

(88)  Věc 4/75, Rewe Zentralfinanz v. Landwirschaftskammer, ECLI:EU:C:1975:98.

88

Rewe Zentralfinanz

Landwirschaftskammer

(89)  Věc C-272/95, Dt. Milchkontor II, ECLI:EU:C:1997:191.

89

Dt. Milchkontor II

(90)  Věc C-28/09, Komise v. Rakousko, ECLI:EU:C:2011:854, bod 119.

90

Komise

Rakousko

(91)  Věc 155/82, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:1983:53, bod 7.

91

Komise

Belgie

(92)  Tamtéž, bod 12. Viz také věc C-12/02, Grilli, ECLI:EU:C:2003:538, body 48 a 49; věc C-193/94, Skanavi a Chryssanthakopoulos, ECLI:EU:C:1996:70, body 36–38.

92

Grilli

Skanavi a Chryssanthakopoulos

(93)  Věc 155/82, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:1983:53, bod 15.

93

Komise

Belgie

(94)  Věc 13/78, Eggers v. Freie Hansestadt Bremen, ECLI:EU:C:1978:182.

94

Eggers

Freie Hansestadt Bremen

(95)  Věc 174/82, Officier van Justitie v. Sandoz, ECLI:EU:C:1983:213; věc C-24/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2004:70; věc C-420/01, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2003:363; věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492; věc C-41/02, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2004:762; věc C-319/05, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2007:678.

95

Officier van Justitie

Sandoz

Komise

Francie

Komise

Itálie

Komise

Dánsko

Komise

Nizozemsko

Komise

Německo

(96)  Věc C-473/98, Kemikalieinspektionen v Toolex-Alpha AB, ECLI:EU:C:2000:379.

96

Kemikalieinspektionen

Toolex-Alpha AB

(97)  Věc C-421/09, Humanplasma GmbH v. Rakouská republika, ECLI:EU:C:2010:760, bod 45.

97

Humanplasma GmbH

Rakouská republika

(98)  Věc C-270/02, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2004:78.

98

Komise

Itálie

(99)  Věc C-421/09, Humanplasma GmbH v. Rakouská republika, ECLI:EU:C:2010:760, bod 45.

99

Humanplasma GmbH

Rakouská republika

(100)  Věc 104/75, De Peijper, ECLI:EU:C:1976:67.

100

De Peijper

(101)  Věc C-24/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2004:70, bod 75.

101

Komise

Francie

(102)  Věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492.

102

Komise

Dánsko

(103)  Věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492, bod 46.

103

Komise

Dánsko

(104)  Tamtéž, bod 56.

104

(105)  Věc C-473/98, Kemikalieinspektionen v. Toolex-Alpha AB, ECLI:EU:C:2000:379; věc C-24/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2004:70.

105

Kemikalieinspektionen

Toolex-Alpha AB

Komise

Francie

(106)  Viz níže, bod 7.1.2.

106

(107)  Věc C-344/90, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1992:328.

107

Komise

Francie

(108)  Věc 231/83, Cullet, ECLI:EU:C:1985:29; věc 82/77, Van Tiggele, ECLI:EU:C:1978:10.

108

Cullet

Van Tiggele

(109)  Úř. věst. L 176, 5.7.2011, s. 24.

109

(110)  Věc C-221/15, Colruyt, ECLI:EU:C:2016:704, bod 41.

110

Colruyt

(111)  Věc C-333/14, Scotch Whisky Association a další v. Lord Advocate a Advocate General for Scotland, ECLI:EU:C:2015:845, bod 50.

111

Scotch Whisky Association a další

Lord Advocate a Advocate General for Scotland

(112)  Věc 65/75, Tasca, ECLI:EU:C:1976:30; věc 88–90/75, SADAM, ECLI:EU:C:1976:32; věc 181/82, Roussel, ECLI:EU:C:1983:352; věc 13/77, GB-INNO v. ATAB, ECLI:EU:C:1977:185.

112

Tasca

SADAM

Roussel

GB-INNO

ATAB

(113)  Věc 16–20/79, Danis, ECLI:EU:C:1979:248.

113

Danis

(114)  Věc 116/84, Roelstrate, ECLI:EU:C:1985:237; věc 188/86, Lefèvre, ECLI:EU:C:1987:327.

114

Roelstrate

Lefèvre

(115)  Další informace o způsobech prodeje viz oddíl 3.4.2.2.

115

(116)  Věc C-63/94, Belgapom v. ITM a Vocarex, ECLI:EU:C:1995:270.

116

Belgapom

ITM a Vocarex

(117)  Věc C-531/07, Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft v. LIBRO, ECLI:EU:C:2009:276.

117

Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft

LIBRO

(118)  Věc C-148/15, Deutsche Parkinson Vereinigung, ECLI:EU:C:2016:394, body 23–27.

118

Deutsche Parkinson Vereinigung

(119)  Věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664, bod 6.

119

DocMorris

(120)  Věc C-333/14, Scotch Whisky Association, ECLI:EU:C:2015:845, bod 32 (zvýraznění doplněno).

120

Scotch Whisky Association

(121)  Viz např. věc C-254/05, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2007:319; věc C-432/03, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2005:669, bod 41; věc C-249/07, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2008:683, bod 26.

121

Komise

Belgie

Komise

Portugalsko

Komise

Nizozemsko

(122)  Věc C-390/99, Canal Satélite Digital, ECLI:EU:C:2002:34; věc C-333/08, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2010:44; věc C-423/13, Vilniaus Energija, ECLI:EU:C:2014:2186.

122

Canal Satélite Digital

Komise

Francie

Vilniaus Energija

(123)  Věc C-423/13, Vilniaus Energija, ECLI:EU:C:2014:2186, bod 55.

123

Vilniaus Energija

(124)  Věc 21/84, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1985:184.

124

Komise

Francie

(125)  Věc C-455/01, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2003:551.

125

Komise

Itálie

(126)  Věc C-432/03, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2005:514.

126

Komise

Portugalsko

(127)  Věc C-61/12, Komise v. Litva, ECLI:EU:C:2014:172, body 57 a 69. Viz také věc C-639/11, Komise v. Polsko, ECLI:EU:C:2014:173.

127

Komise

Litva

Komise

Polsko

(128)  Viz například stanovisko, které přednesl generální advokát Jacobs ve věci C-412/93, Leclerc-Siplec, ECLI:EU:C:1995:26, a stanovisko, které přednesl generální advokát Geelhoed ve věci C-239/02, Douwe Egberts, ECLI:EU:C:2004:445.

128

Leclerc-Siplec

Douwe Egberts

(129)  Viz například spojené věci C-34/95 a C-36/95, De Agostini, ECLI:EU:C:1997:344.

129

De Agostini

(130)  Věc 286/81, Oosthoek, ECLI:EU:C:1982:438, bod 15. Viz také věci předcházející věci Keck: věc 362/88,o GB-INNO, ECLI:EU:C:1990:102 a věc C-1/90, Aragonesa, ECLI:EU:C:1991:327.

130

Oosthoek

Keck

GB-INNO

Aragonesa

(131)  Věc C-470/93, Mars, ECLI:EU:C:1995:224, bod 13 (požadavky stanovené v opatření způsobují dodatečné náklady na balení a reklamu). Viz také věc C-368/95, Familiapress, ECLI:EU:C:1997:325, bod 11.

131

Mars

Familiapress

(132)  Viz věc C-292/92, Hünermund, ECLI:EU:C:1993:932 (zákaz reklamy „parafarmaceutických“ přípravků mimo prostory lékáren) a věc C-412/93, Leclerc-Siplec, ECLI:EU:C:1995:26 (omezení televizní reklamy); Srov. spojené věci C-34/95 a C-36/95, De Agostini, ECLI:EU:C:1997:344; věc C-405/98, Gourmet, ECLI:EU:C:2001:135.

132

Hünermund

Leclerc-Siplec

De Agostini

Gourmet

(133)  Věc C-239/02, Douwe Egberts, ECLI:EU:C:2004:445, bod 53.

133

Douwe Egberts

(134)  Co se týče diskriminace mezi domácími hospodářskými subjekty a hospodářskými subjekty jiných členských států, viz věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664, bod 74 a věc C-254/98, Heimdienst, ECLI:EU:C:2000:12, bod 26. Viz také věci 87/85 a 88/85, Legia a Gyselinx, ECLI:EU:C:1986:215, bod 15 a věc C-189/95, Franzén, ECLI:EU:C:1997:504, bod 71.

134

DocMorris

Heimdienst

Legia a Gyselinx

Franzén

(135)  V této souvislosti viz věc C-405/98, Gourmet, ECLI:EU:C:2001:135; věci C-34/95 a C-36/95, De Agostini, ECLI:EU:C:1997:344 a věc C-239/02, Douwe Egberts, ECLI:EU:C:2004:445 (zákaz odkazů na „zeštíhlování“ a „lékařská doporučení, osvědčení, prohlášení nebo schvalující výroky“).

135

Gourmet

De Agostini

Douwe Egberts

(136)  V této souvislosti viz věc C-292/92, Hünermund, ECLI:EU:C:1993:932 a věc C-71/02, Karner, ECLI:EU:C:2004:181 (zákaz odkazů na skutečnost, že zboží pochází z konkurzu).

136

Hünermund

Karner

(137)  Věc C-337/95, Dior, ECLI:EU:C:1997:517.

137

Dior

(138)  Věc C-405/98, Gourmet, ECLI:EU:C:2001:135.

138

Gourmet

(139)  Věc C-33/97, Colim, ECLI:EU:C:1999:274, bod 37 a věc C-416/00, Morellato, ECLI:EU:C:2003:475, body 29 a 30; věc C-217/99, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2000:638, bod 17.

139

Colim

Morellato

Komise

Belgie

(140)  Věc 27/80, Fietje, ECLI:EU:C:1980:293, bod 15.

140

Fietje

(141)  Věc C-385/10, Elenca Srl v Ministero dell’Interno, ECLI:EU:C:2012:634.

141

Elenca Srl v Ministero dell’Interno

(142)  Tamtéž.

142

(143)  Věc 261/81, Rau v. De Smedt, ECLI:EU:C:1982:382.

143

Rau

De Smedt

(144)  Věc C-30/99, Komise v. Irsko, ECLI:EU:C:2001:346; věc C-525/14, Komise v. Česká republika, ECLI:EU:C:2016:714; viz také věc C-481/12, UAB „Juvelta“ v. VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“, ECLI:EU:C:2014:11.

144

Komise

Irsko

Komise

Česká republika

UAB „Juvelta“

VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“

(145)  Věc C-244/06, Dynamic Medien Vertriebs GmbH v. Avides Media AG, ECLI:EU:C:2008:85; v tomto rozhodnutí byla nicméně dotyčná překážka trhu shledána oprávněnou za účelem ochrany nezletilých.

145

Dynamic Medien Vertriebs GmbH

Avides Media AG

(146)  Viz např. věc 207/83, Komise v. Spojené království, ECLI:EU:C:1985:161, bod 17.

146

Komise

Spojené království

(147)  Viz věc C-95/14, UNIC a Uni.co.pel, ECLI:EU:C:2015:492, bod 44.

147

UNIC a Uni.co.pel

(148)  Viz věc 207/83, Komise v. Spojené království, ECLI:EU:C:1985:161, bod 21.

148

Komise

Spojené království

(149)  Viz věc C-325/00, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2002:633, bod 24 a věc C-255/03, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2004:378.

149

Komise

Německo

Komise

Belgie

(150)  Viz věc 13/78, Eggers, ECLI:EU:C:1978:182, body 24–25.

150

Eggers

(151)  Viz rozsudek Soudního dvora ve spojených věcech C-321/94 až C-324/94, Pistre a další, ECLI:EU:C:1997:229, bod 45.

151

Pistre a další

(152)  Věc C-169/17, Asociación Nacional de Productores de Ganado Porcino, ECLI:EU:C:2018:440, body 24–28 a citovaná judikatura.

152

Asociación Nacional de Productores de Ganado Porcino

(153)  Věc 249/81, Komise v. Irsko, ECLI:EU:C:1982:402.

153

Komise

Irsko

(154)  Viz např. věc C-325/00, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2002:633 a věc C-6/02, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2003:136. Viz také spojené věci C-204/12 až C-208/12, Essent Belgium, ECLI:EU:C:2014:2192, body 88, 90–95 a 116. Viz také věc C-573/12, Ålands Vindkraft, ECLI:EU:C:2014:2037.

154

Komise

Německo

Komise

Francie

Essent Belgium

Ålands Vindkraft

(155)  Věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664.

155

(156)  Spojené věci C-34/95 a C-36/95, De Agostini, ECLI:EU:C:1997:344, body 43–44. Generální advokát Geelhoed (věc C-239/02, Douwe Egberts, ECLI:EU:C:2004:445, bod 68) staví toto odůvodnění do protikladu k odůvodnění Soudního dvora ve věci C-292/92, Hünermund (ECLI:EU:C:1993:932) a C-412/93, Leclerc-Siplec (ECLI:EU:C:1995:26). Vyslovil přesvědčení, že zákazy reklamy ve dvou posledně uvedených případech byly jen omezeného rozsahu. Poukázal na to, že Soudní dvůr v těchto dvou posledně uvedených věcech přičítá důležitost skutečnosti, že dotyčná omezení neovlivnila příležitosti dalších obchodníků propagovat dotyčné výrobky jinými způsoby. Jinými slovy, „funkce, kterou má reklama v souvislosti se získáváním přístupu na trh pro dotyčné výrobky, zůstala nedotčena“.

156

De Agostini

Douwe Egberts

Hünermund

Leclerc-Siplec

(157)  Věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664, bod 74.

157

DocMorris

(158)  Věc C-108/09, Ker-Optika, ECLI:EU:C:2010:725, body 43–44.

158

Ker-Optika

(159)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu) (Úř. věst. L 178, 17.7.2000, s. 1).

159

(160)  Věc C-198/14, Visnapuu, ECLI:EU:C:2015:751, body 99, 102, 208 a 129.

160

Visnapuu

(161)  Věc C-463/01, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2004:797; věc C-309/02, Radlberger Spitz, ECLI:EU:C:2004:799.

161

Komise

Německo

Radlberger Spitz

(162)  Úř. věst. L 365, 31.12.1994, s. 10.

162

(163)  Viz věc 238/82, Duphar, ECLI:EU:C:1984:45 a věc C-70/95, Sodemare a další, ECLI:EU:C:1997:301.

163

Duphar

Sodemare a další

(164)  Směrnice Rady 89/105/EHS ze dne 21. prosince 1988 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění (Úř. věst. L 40, 11.2.1989, s. 8).

164

(165)  Věc C-120/95, Decker, ECLI:EU:C:1998:167.

165

Decker

(166)  Věc C-201/94, Smith & Nephew, ECLI:EU:C:1996:432.

166

Smith & Nephew

(167)  Věc C-100/96, British Agrochemicals, ECLI:EU:C:1999:129; věc C-201/06, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2008:104, bod 33.

167

British Agrochemicals

Komise

Francie

(168)  Věc C-44/01, Pippig Augenoptik v. Hartlauer, ECLI:EU:C:2003:205, bod 63.

168

Pippig Augenoptik

Hartlauer

(169)  Věc 104/75, De Peijper, ECLI:EU:C:1976:67.

169

De Peijper

(170)  Věc C-94/98, Rhône-Poulenc Rorer a May & Baker, ECLI:EU:C:1999:614, bod 40.

170

Rhône-Poulenc Rorer a May & Baker

(171)  Věc C-172/00, Ferring, ECLI:EU:C:2002:474.

171

Ferring

(172)  Věc C-201/94, Smith & Nephew, ECLI:EU:C:1996:432; věc C-94/98, Rhône-Poulenc, ECLI:EU:C:1999:614.

172

Smith & Nephew

Rhône-Poulenc,

(173)  Věc C-112/02, Kolpharma, ECLI:EU:C:2004:208, body 15–18.

173

Kolpharma

(174)  Věc 104/75, De Peijper, ECLI:EU:C:1976:67; věc C-201/94, Smith & Nephew, ECLI:EU:C:1996:432; věc C-387/18, Delfarma, ECLI:EU:C:2019:556.

174

De Peijper

Smith & Nephew

Delfarma

(175)  Věc C-114/15, Audace, ECLI:EU:C:2016:813.

175

Audace

(176)  Věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664, bod 127. V tomto smyslu viz věc 229/83, Leclerc a další, ECLI:EU:C:1995:26, bod 26 a věc C-240/95, Schmit, ECLI:EU:C:1996:259, bod 10.

176

DocMorris

Leclerc a další

Schmit

(177)  Věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664, bod 129.

177

DocMorris

(178)  Věc C-33/97, Colim v. Bigg’s Continent Noord, ECLI:EU:C:1999:274.

178

Colim

Bigg’s Continent Noord

(179)  V tomto smyslu viz rovněž:

179

| — | směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES spotřebitelů (Úř. věst. L 304, 22.11.2011, s. 64), |
| --- | --- |

—

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES spotřebitelů (Úř. věst. L 304, 22.11.2011, s. 64),

| — | směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, 21.4.1993, s. 29), |
| --- | --- |

—

směrnice Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách (Úř. věst. L 95, 21.4.1993, s. 29),

| — | Směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (Úř. věst. L 171, 7.7.1999, s. 12), |
| --- | --- |

—

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (Úř. věst. L 171, 7.7.1999, s. 12),

| — | stejně tak i nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1169/2011 ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004 (Úř. věst. L 304, 22.11.2011, s. 18). |
| --- | --- |

—

stejně tak i nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1169/2011 ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004 (Úř. věst. L 304, 22.11.2011, s. 18).

(180)  Věc C-366/98, Yannick Geffroy, ECLI:EU:C:2000:430, bod 28.

180

Yannick Geffroy

(181)  Věc C-85/94, Piageme v. Peeters, ECLI:EU:C:1995:312.

181

Piageme

Peeters

(182)  Věc C-33/97, Colim v. Bigg’s Continent Noord, ECLI:EU:C:1999:274, body 41–43.

182

Colim

Bigg’s Continent Noord

(183)  Věc 215/87, Schumacher, ECLI:EU:C:1989:111.

183

Schumacher

(184)  Věci C-260/06 a C-261/06, Escalier Bonnarel, ECLI:EU:C:2007:659.

184

Escalier Bonnarel

(185)  Tamtéž, bod 32.

185

(186)  Věc C-373/11, Panellinios Sindesmos Viomikhanion Metapoiisis Kapnou, ECLI:EU:C:2013:567, bod 26.

186

Panellinios Sindesmos Viomikhanion Metapoiisis Kapnou

(187)  Věc C-283/03, Kuipers, ECLI:EU:C:2005:314, bod 37 a citovaná judikatura.

187

Kuipers

(188)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1308/2013 ze dne 17. prosince 2013, kterým se stanoví společná organizace trhů se zemědělskými produkty a zrušují nařízení Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (Úř. věst. L 347, 20.12.2013, s. 671).

188

(189)  Věc C-333/14, Scotch Whisky Association a další, ECLI:EU:C:2015:845, bod 20.

189

Scotch Whisky Association a další

(190)  Tamtéž, bod 26 a citovaná judikatura.

190

(191)  Věc C-2/18, Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė, ECLI:EU:C:2019:962, bod 45.

191

Lietuvos Respublikos Seimo narių grupė

(192)  Tamtéž, bod 49.

192

(193)  Tamtéž, bod 57.

193

(194)  Tamtéž, bod 69.

194

(195)  Věc 15/79, P. B. Groenveld BV v. Produktschap voor Vee en Vlees, ECLI:EU:C:1979:253.

195

P. B. Groenveld BV

Produktschap voor Vee en Vlees

(196)  Věc 15/79, P. B. Groenveld BV v. Produktschap voor Vee en Vlees, ECLI:EU:C:1979:253, bod 7. Viz také věc C-12/02, Marco Grilli, ECLI:EU:C:2003:538, bod 41.

196

P. B. Groenveld BV

Produktschap voor Vee en Vlees

Marco Grilli

(197)  Věci C-47/90, Delhaize v. Promalvin, ECLI:EU:C:1992:250 (v této věci nezohlednil Soudní dvůr ve svém odůvodnění požadavek zvláštního zvýhodnění domácí produkce, přestože z přednesených skutečností zřetelně vyplýval). V následujícím rozsudku Soudního dvora ve věci C-388/95, Belgické království v. Španělské království, ECLI:EU:C:2000:244, však Soudní dvůr rozhodl, že dotčený požadavek (v podstatě požadavek na plnění vína s chráněným označením původu do lahví v dané oblasti) musí být i přes jeho omezující účinek na obchod považován za slučitelný s právem Společenství, pokud se prokáže, že je nezbytný a přiměřený a může udržet velmi dobré jméno, jemuž se nesporně těší „denominación de origen calificada“ Rioja. Soudní dvůr v dané věci rozhodl, že tomu tak skutečně je, a to v zásadě proto, že hospodářské subjekty v uvedené oblasti mají k tomu, aby mohly provádět komplexní operace lahvování, nezbytné know-how. Stejné odůvodnění se týkalo kontrol prováděných v uvedené oblasti. Navíc přeprava nebaleného vína mimo oblast s sebou nesla rizika zhoršení kvality z důvodu oxidace.

197

Delhaize

Promalvin

Belgické království

Španělské království

(198)  Věc C-108/01, Consorzio del Prosciutto di Parma, ECLI:EU:C:2003:296. Soudní dvůr však v této věci rozhodl, že taková podmínka, jako je podmínka, o niž jde ve věci v původním řízení (krájení a balení musí být uskutečňováno v daném regionu), musí být považována za slučitelnou s právem EU i přes její omezující účinky na obchod, pokud je prokázáno, že je nezbytným a přiměřeným prostředkem, který může chránit jakost sporného produktu, zaručit jeho původ nebo zajistit kontrolu specifikace uvedeného CHZO (viz bod 66 rozsudku). Soudní dvůr měl za to, že tomu tak je zejména v případě, kdy postup stanovený specifikací svěřuje provedení důkladných a systematických kontrol odborníkům, kteří mají speciální znalosti vlastností dotčených produktů, a je tudíž těžko představitelné, že tyto kontroly budou účinně zavedeny v ostatních členských státech (viz bod 75). V tomto smyslu viz také věc C-469/00, Ravil v. Bellon, ECLI:EU:C:2003:295. Tento přístup byl potvrzen ve věci C-367/17, S v. EA a další, ECLI:EU:C:2018:1025 a rovněž ve věci C-569/18, Caseificio Cirigliana, ECLI:EU:C:2019:873 (viz bod 39).

198

Consorzio del Prosciutto di Parma

Ravil

Bellon

S

EA a další

Caseificio Cirigliana

(199)  Věc 155/80, Oebel, ECLI:EU:C:1981:177; věc C-388/95, Belgické království v. Španělské království, ECLI:EU:C:2000:244, bod 41.

199

Oebel

Belgické království

Španělské království

(200)  Věc C-205/07, Gysbrechts a Santurel Inter, ECLI:EU:C:2008:730.

200

Gysbrechts a Santurel Inter

(201)  Tamtéž, body 40–43; věc C-169/17, Asociación Nacional de Productores de Ganado Porcino, ECLI:EU:C:2018:440, bod 29.

201

Asociación Nacional de Productores de Ganado Porcino

(202)  Věc C-15/15, New Valmar, ECLI:EU:C:2016:464, bod 36. Viz také věc C-169/17, Asociación Nacional de Productores de Ganado Porcino, ECLI:EU:C:2018:440, bod 29.

202

New Valmar

Asociación Nacional de Productores de Ganado Porcino

(203)  Věc C-15/15, New Valmar, ECLI:EU:C:2016:464, body 47 a 50–56.

203

New Valmar

(204)  Věc C-648/18, Hidroelectrica, ECLI:EU:C:2020:723, bod 33.

204

Hidroelectrica

(205)  Věc C-222/18, VIPA, ECLI:EU:C:2019:751, bod 62.

205

VIPA

(206)  Věc C-120/95, Decker, ECLI:EU:C:1998:167; věc 72/83, Campus Oil, ECLI:EU:C:1984:256.

206

Decker

Campus Oil

(207)  Věc 251/78, Denkavit Futtermittel v. ministr zemědělství, ECLI:EU:C:1979:252.

207

Denkavit Futtermittel

ministr zemědělství

(208)  Věc C-55/99, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2000:693.

208

Komise

Francie

(209)  Věc C-473/98, Kemikalieinspektionen v. Toolex Alpha, ECLI:EU:C:2000:379; věc C-5/77, Tadeschi v. Denkavit, ECLI:EU:C:1977:144.

209

Kemikalieinspektionen

Toolex Alpha

Tadeschi

Denkavit

(210)  Věc 34/79, Henn a Darby, ECLI:EU:C:1979:295, bod 21, jakož i spojené věci C-1/90 a C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivía, ECLI:EU:C:1991:327, bod 20.

210

Henn a Darby

Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivía

(211)  Věc 121/85, Conegate v. HM Customs and Excise, ECLI:EU:C:1986:114; věc 34/79, R v. Henn a Darby, ECLI:EU:C:1979:295.

211

Conegate

HM Customs and Excise

R

Henn a Darby

(212)  Věc C-275/92, Schindler, ECLI:EU:C:1994:119, bod 58; věc C-124/97, Läärä a další, ECLI:EU:C:1999:435, bod 33; věc C-98/14, Berlington Hungary, ECLI:EU:C:2015:386, bod 58.

212

Schindler

Läärä a další

Berlington Hungary

(213)  Věc C-244/06, Dynamic Medien Vertriebs v. Avides Media, ECLI:EU:C:2008:85.

213

Dynamic Medien Vertriebs

Avides Media

(214)  Soudní dvůr připustil, že právní úprava, „jejímž cílem je usměrnit spotřebu alkoholu tak, aby se předešlo škodlivým účinkům na zdraví osob a společnost způsobeným látkami obsahujícími alkohol, a tak bojovat proti zneužití alkoholu, naplňuje zájmy veřejného zdraví a veřejného pořádku uznané v článku [36 SFEU]“ – věc C-434/04, Ahokainen a Leppik, ECLI:EU:C:2006:609, bod 28; viz také věc C-170/04, Rosengren a další, ECLI:EU:C:2007:313, bod 40; věc C-198/14, Visnapuu, ECLI:EU:C:2015:751, bod 116.

214

Ahokainen a Leppik

Rosengren a další

Visnapuu

(215)  Věc 7/78, R v. Thompson, ECLI:EU:C:1978:209.

215

R

Thompson

(216)  Věc 72/83, Campus Oil, ECLI:EU:C:1984:256.

216

Campus Oil

(217)  Věc C-648/18, Hidroelectrica, ECLI:EU:C:2020:723, bod 36.

217

(218)  Věc C-367/89, Trestní řízení proti Aimé Richardt a Les Accessoires Scientifiques SNC, ECLI:EU:C:1991:376.

218

Trestní řízení proti Aimé Richardt a Les Accessoires Scientifiques SNC

(219)  Tamtéž.

219

(220)  Věc 104/75, De Peijper, ECLI:EU:C:1976:67.

220

De Peijper

(221)  Viz také věc C-333/14, Scotch Whisky Association, ECLI:EU:C:2015:845, bod 59.

221

Scotch Whisky Association

(222)  Věc C-198/14, Visnapuu, ECLI:EU:C:2015:751, bod 118; věc C-108/09, Ker-Optika, ECLI:EU:C:2010:725, bod 58.

222

Visnapuu

Ker-Optika

(223)  Věc C-270/02, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2004:78, bod 22; věc C-319/05, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2007:678, bod 88; věc C-421/09, Humanplasma GmbH v. Rakouská republika, ECLI:EU:C:2010:760, bod 34.

223

Komise

Itálie

Komise

Německo

Humanplasma GmbH

Rakouská republika

(224)  Věc C-270/02, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2004:78; věc C-319/05, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2007:678; věc C-148/15, Deutsche Parkinson Vereinigung, ECLI:EU:C:2016:776, body 36 a 40.

224

Komise

Itálie

Komise

Německo

Deutsche Parkinson Vereinigung

(225)  Věc C-108/09, Ker-Optika, ECLI:EU:C:2010:725, bod 35.

225

Ker-Optika

(226)  Věc C-157/96, National Farmers Union, ECLI:EU:C:1998:191, bod 63.

226

National Farmers Union

(227)  Viz například věc 227/82, Van Bennekom, ECLI:EU:C:1983:354, bod 40 a věc 178/84, Komise v. Německo (Reinheitsgebot), ECLI:EU:C:1987:126, bod 46.

227

Van Bennekom

Komise

Německo (Reinheitsgebot)

(228)  Věc C-41/02, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2004:762, bod 47; věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492, bod 46; věc C-24/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2004:70, bod 53.

228

Komise

Nizozemsko

Komise

Dánsko

Komise

Francie

(229)  Věc C-249/07, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2008:683, body 50–51; věc C-41/02, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2004:762; věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492; věc C-24/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2004:70.

229

Komise

Nizozemsko

Komise

Nizozemsko

Komise

Dánsko

Komise

Francie

(230)  Komise k zásadě předběžné opatrnosti přijala sdělení KOM(2000) 1 v konečném znění.

230

(231)  Srov. věc C-132/03, Codacons a Federconsumatori, ECLI:EU:C:2005:310, bod 61 a věc C-236/01, Monsanto Agricoltura, ECLI:EU:C:2003:431, bod 111.

231

Codacons a Federconsumatori

Monsanto Agricoltura

(232)  Věc C-446/08, Solgar Vitamin’s France, ECLI:EU:C:2010:233, bod 67.

232

Solgar Vitamin’s France

(233)  Věc C-236/01, Monsanto Agricoltura, ECLI:EU:C:2003:431, bod 106; věc C-41/02, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2004:762, bod 52; věc C-192/01, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2003:492, bod 49; věc C-24/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2004:70, bod 56; věc C-446/08, Solgar Vitamin’s France, ECLI:EU:C:2010:233, bod 67.

233

Monsanto Agricoltura

Komise

Nizozemsko

Komise

Dánsko

Komise

Francie

Solgar Vitamin’s France

(234)  Věc C-672/15, Noria Distribution SARL, ECLI:EU:C:2017:310, bod 33.

234

Noria Distribution SARL

(235)  Věc C-531/07, Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft v. LIBRO, ECLI:EU:C:2009:276, bod 32.

235

Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft

LIBRO

(236)  Seznam jednotlivých práv duševního vlastnictví viz prohlášení Komise týkající se článku 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/48/ES ze dne 29. dubna 2004 o vymáhání práv duševního vlastnictví (2005/295/ES) (Úř. věst. L 94, 13.4.2005, s. 37).

236

(237)  Věc C-235/89, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1992:73.

237

Komise

Itálie

(238)  Viz například věc C-53/87, CICRA a další v. Renault, ECLI:EU:1988:472.

238

CICRA a další

Renault

(239)  Viz například věc C-5/11, Donner, ECLI:EU:C:2012:370, body 31–37, s odkazy na předchozí judikaturu.

239

Donner

(240)  Viz například spojené věci C-267/95 a C-268/95, Merck & Co a další v. Primecrown Ltd a další, ECLI:EU:C:1996:468, bod 30, s odkazy na předchozí judikaturu.

240

Merck & Co a další

Primecrown Ltd a další

(241)  Viz spojené věci C-267/95 a C-268/95, Merck & Co a další v. Primecrown Ltd a další, ECLI:EU:C:1996:468, bod 32, s odkazy na předchozí judikaturu.

241

Merck & Co a další

Primecrown Ltd a další

(242)  Viz věc C-10/89, SA CNL-SUCAL NV v. HAG GF AG, ECLI:EU:1990:359, bod 14, s odkazy na předchozí judikaturu.

242

SA CNL-SUCAL NV

HAG GF AG

(243)  Dobrý přehled judikatury Soudního dvora viz věc C-143/00, Boehringer Ingelheim, ECLI:EU:C:2002:246.

243

Boehringer Ingelheim,

(244)  Věc 53/87, CICRA a další v. Renault, ECLI:EU:1988:472, bod 10.

244

CICRA a další

Renault

(245)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2436 ze dne 16. prosince 2015, kterou se sbližují právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. L 336, 23.12.2015, s. 1), čl. 15 odst. 1.

245

(246)  Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. L 154, 16.6.2017, s. 1).

246

(247)  Přehled těchto právních předpisů upravujících práva duševního vlastnictví vizhttps://ec.europa.eu/growth/industry/policy/intellectual-property_en.

247

(248)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. L 167, 22.6.2001, s. 10).

248

(249)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/115/ES ze dne 12. prosince 2006 o právu na pronájem a půjčování a o některých právech v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 376, 27.12.2006, s. 28).

249

(250)  Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/24/ES ze dne 23. dubna 2009 o právní ochraně počítačových programů (Úř. věst. L 111, 5.5.2009, s. 16).

250

(251)  Rozsudek Soudního dvora ve věci C-128/11, Usedsoft.

251

Usedsoft.

(252)  Rozsudek Soudního dvora ve věci C-263/18, Tom Kabinet.

252

Tom Kabinet.

(253)  Věc C-3/91, Exportur v. LOR, ECLI:EU:C:1992:420, bod 37; věc C-216/01, Budějovický Budvar, ECLI:EU:C:2003:618, bod 99.

253

Exportur

LOR

Budějovický Budvar

(254)  Věc 120/78, Rewe v. Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, ECLI:EU:C:1979:42, bod 8.

254

Rewe

Bundesmonopolverwaltung für Branntwein

(255)  Viz například spojené věci C-1/90 a C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivia v. Departamento de Sanidad y Seguridad Social de Cataluña, ECLI:EU:C:1991:327, bod 13.

255

Aragonesa de Publicidad Exterior a Publivia

Departamento de Sanidad y Seguridad Social de Cataluña

(256)  Viz například věc C-2/90, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:1992:310, v níž Soudní dvůr rozhodl, že opatření, které by mohlo být považováno za diskriminační, není diskriminačním v důsledku zvláštní povahy předmětu projednávané věci, a poté připustil odůvodnění na základě ochrany životního prostředí. Ve věci C-320/03, Komise v. Rakousko, ECLI:EU:C:2005:684 se Soudní dvůr rozhodl prohlásit opatření za použitelné bez rozdílu, a nikoli za nepřímo diskriminační.

256

Komise

Belgie

Komise

Rakousko

(257)  Věc 302/86, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:1988:421, bod 8.

257

Komise

Dánsko

(258)  Věc 240/83, Procureur de la République v. ADBHU, ECLI:EU:C:1985:59, body 12–13 a 15; věc 302/86, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:1988:421, body 8–9; věc C-487/06, British Aggregates v. Komise, ECLI:EU:C:2008:757, bod 91.

258

Procureur de la République

ADBHU

Komise

Dánsko

British Aggregates

Komise

(259)  Věc C-573/12, Ålands Vindkraft, ECLI:EU:C:2014:2037, bod 78.

259

Ålands Vindkraft

(260)  Věc C-242/17, L.E.G.O., ECLI:EU:C:2018:804, bod 72.

260

L.E.G.O.

(261)  Věc C-549/15, E.ON Biofor Sverige, ECLI:EU:C:2017:490, body 74, 80 a 84.

261

E.ON Biofor Sverige

(262)  Tamtéž, body 88 a 89.

262

(263)  Věc 302/86, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:1988:421. Jak je však uvedeno výše, systémy zálohování jsou částečně upraveny směrnicí 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech a směrnicí Evropského parlametu a Rady (EU) 2018/852 ze dne 30. května 2018, kterou se mění směrnice 94/62/ES o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 150, 14.6.2018, s. 141).

263

Komise

Dánsko

(264)  Viz například: věc C-319/05, Komise v. Německo, ECLI:EU:C:2007:678; věc C-186/05, Komise v. Švédsko, ECLI:EU:C:2007:571; věc C-297/05, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2007:531; věc C-254/05, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2007:319; věc C-432/03, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2005:669.

264

Komise

Německo

Komise

Švédsko

Komise

Nizozemsko

Komise

Belgie

Komise

Portugalsko

(265)  Věc C-242/17, L.E.G.O., ECLI:EU:C:2018:804, bod 65; věc C-573/12, Ålands Vindkraft, ECLI:EU:C:2014:2037, body 79 a 93.

265

L.E.G.O.

Ålands Vindkraft

(266)  Věc C-28/09, Komise v. Rakousko, ECLI:EU:C:2011:854, body 121–122; věc C-67/97, Bluhme, ECLI:EU:C:1998:584.

266

Komise

Rakousko

Bluhme

(267)  Věc C-481/12, Juvelta, ECLI:EU:C:2014:11, bod 23.

267

Juvelta

(268)  Věc C-481/12, Juvelta, ECLI:EU:C:2014:11, body 21–22; věc 220/81, Robertson a další, ECLI:EU:C:1982:239, body 11–12.

268

Robertson a další

(269)  Věc C-456/10, ANETT, ECLI:EU:C:2012:241, bod 54.

269

ANETT

(270)  Věc C-448/98, Guimont, ECLI:EU:C:2000:663, týkající se francouzských právních předpisů vyhrazujících označení „Emmenthal“ pro určitou kategorii sýrů s kůrou, a věc 261/81, Rau v. De Schmedt, ECLI:EU:C:1982:382, týkající se belgického požadavku, že margarín se má prodávat v kostkách.

270

Guimont

Rau

De Schmedt

(271)  Věc C-112/00, Schmidberger, ECLI:EU:C:2003:333, bod 77.

271

Schmidberger

(272)  Ve věci 155/80, Oebel, ECLI:EU:C:1981:177, Soudní dvůr uvedl, že zákaz nočního pečení je oprávněným rozhodnutím v rámci hospodářské a sociální politiky ve zjevně citlivém odvětví.

272

Oebel

(273)  Spojené věci 60/84 a 61/84, Cinéthèque SA v. Fédération nationale des cinémas français, ECLI:EU:C:1985:329.

273

Cinéthèque SA

Fédération nationale des cinémas français

(274)  Věc C-531/07, Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, ECLI:EU:C:2009:276, bod 34.

274

Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft

(275)  Věc C-368/95, Familiapress, ECLI:EU:C:1997:325.

275

Familiapress

(276)  Věc C-120/95, Decker, ECLI:EU:C:1998:167, body 39–40 a stanovisko generálního advokáta Szpunara ve věci C-148/15, Deutsche Parkinson Vereinigung, ECLI:EU:C:2016:394, bod 42.

276

Decker

Deutsche Parkinson Vereinigung

(277)  Viz například věc C-54/05, Komise v. Finsko, ECLI:EU:C:2007:168, bod 40 a citovaná judikatura a věc C-61/12, Komise v. Litva, ECLI:EU:C:2014:172, bod 59.

277

Komise

Finsko

Komise

Litva

(278)  Věc C-265/06, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2008:210, bod 38.

278

Komise

Portugalsko

(279)  Věc C-219/07, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel, ECLI:EU:C:2008:353, bod 27.

279

Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel

(280)  Věc C-15/15, New Valmar, ECLI:EU:C:2016:464, bod 50. V tomto smyslu viz věc 379/87, Groener v. Minister for Education and City of Dublin Vocational Education Committee, ECLI:EU:C:1989:599, bod 19; věc C-391/09, Runevič-Vardyn a Wardyn, ECLI:EU:C:2011:291, bod 85 a věc C-202/11, Las, ECLI:EU:C:2013:239, body 25–27.

280

New Valmar

Groener

Minister for Education and City of Dublin Vocational Education Committee

Runevič-Vardyn a Wardyn

Las

(281)  Věc C-390/99, Canal Satélite Digital, ECLI:EU:C:2002:34, bod 33; věc C-254/05, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2007:319, bod 33 a citovaná judikatura; věc C-286/07, Komise v. Lucembursko, ECLI:EU:C:2008:251, bod 36.

281

Canal Satélite Digital

Komise

Belgie

Komise

Lucembursko

(282)  Viz například věc C-320/03, Komise v. Rakousko, ECLI:EU:C:2005:684, bod 85 a věc C-319/05, Komise v. Německo (česnek), ECLI:EU:C:2007:678, bod 87 a citovaná judikatura.

282

Komise

Rakousko

Komise

Německo

(283)  Viz věc 104/75, De Peijper, ECLI:EU:C:1976:67, věc C-54/05, Komise v. Finsko, ECLI:EU:C:2007:168, bod 46 a věc C-297/05, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:2007:53, bod 79, kde Soudní dvůr podrobně uvádí dostupné alternativy napadených opatření.

283

De Peijper

Komise

Finsko

Komise

Nizozemsko

(284)  Věc C-28/09, Komise v. Rakousko, ECLI:EU:C:2011:854, body 116–117, 140 a 150–151 a věc C-320/03, Komise v. Rakousko, ECLI:EU:C:2005:684, body 87 a 91.

284

Komise

Rakousko

Komise

Rakousko

(285)  Věc C-549/15, E.ON Biofor Sverige, ECLI:EU:C:2017:490, body 85 a 88–99.

285

E.ON Biofor Sverige

(286)  Věc C-333/14, Scotch Whisky Association, ECLI:EU:C:2015:845, body 50 a 54.

286

Scotch Whisky Association

(287)  Věc C-333/14, Scotch Whisky Association, ECLI:EU:C:2015:845, bod 65.

287

Scotch Whisky Association

(288)  Viz například věc C-169/07, Hartlauer, ECLI:EU:C:2009:141, bod 55 a věc C-333/14, Scotch Whisky Association, ECLI:EU:C:2015:845, bod 37.

288

Hartlauer

Scotch Whisky Association

(289)  Viz stanovisko generálního advokáta Madura ve věci C-434/04, Ahokainen a Leppik, ECLI:EU:C:2006:609, bod 25.

289

Ahokainen a Leppik

(290)  To platí zejména v případě cíle ochrany zdraví a života lidí, které především patří mezi statky nebo zájmy chráněné článkem 36 SFEU. Tento „prostor pro vlastní uvážení“ je také uznáván u opatření motivovaných nezbytností zajistit veřejný pořádek, veřejnou mravnost a veřejnou bezpečnost. Příklady týkající se odůvodnění na základě veřejného zdraví viz věc C-322/01, DocMorris, ECLI:EU:C:2003:664, bod 103 a citovaná judikatura. Ohledně odůvodnění na základě veřejné mravnosti viz věci 34/79, Henn a Darby, ECLI:EU:C:1979:295 a C-244/06, Dynamic Medien, ECLI:EU:C:2008:85. Ohledně opatření týkajících se alkoholu a odůvodnění na základě veřejného zdraví a veřejného pořádku viz například věc C-434/04, Ahokainen a Leppik, ECLI:EU:C:2006:609. Ohledně opatření proti hazardním hrám a odůvodnění na základě veřejné mravnosti, pořádku a bezpečnosti viz věc C-65/05, Komise v. Řecko, ECLI:EU:C:2006:673; ohledně opatření týkajících se ochrany zvířat viz věc C-219/07, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel, ECLI:EU:C:2008:353.

290

DocMorris

Henn a Darby

Dynamic Medien

Ahokainen a Leppik

Komise

Řecko

Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel

(291)  Viz např. věc C-219/07, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel, ECLI:EU:C:2008:353, bod 31.

291

Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel

(292)  Věc C-124/97, Läärä a další, ECLI:EU:C:1999:435, bod 36.

292

Läärä a další

(293)  Viz například věc C-204/12, Essent Belgium, ECLI:EU:C:2014:2192, body 96–116.

293

Essent Belgium

(294)  Věc C-14/02, ATRAL, ECLI:EU:C:2003:265, bod 69.

294

ATRAL

(295)  Tamtéž, bod 69; věc C-254/05, Komise v. Belgie, ECLI:EU:C:2007:319, bod 36.

295

Komise

Belgie

(296)  Věc C-265/06, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2008:210, body 40 až 47.

296

Komise

Portugalsko

(297)  Věc C-110/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2009:66, bod 66; věc C-333/14, Scotch Whisky Association, ECLI:EU:C:2015:845, bod 55.

297

Komise

Itálie

Scotch Whisky Association

(298)  Věc C-387/01, Weigel, ECLI:EU:C:2004:256.

298

Weigel

(299)  Tamtéž, bod 54.

299

(300)  Věc C-232/01, Van Lent, ECLI:EU:C:2003:535 a věc C-464/02, Komise v. Dánsko, ECLI:EU:C:2005:546.

300

Van Lent

Komise

Dánsko

(301)  Věc C-420/15, U, ECLI:EU:C:2017:408, body 21–22.

301

U

(302)  Na rozdíl od činnosti pracovníka upravené pracovní smlouvou, na kterou se vztahuje volný pohyb pracovníků – viz část 7.1 výše – viz věc C-337/97, Meeusen, ECLI:EU:C:1999:284, bod 17 a věc C-413/13, FNV, ECLI:EU:C:2014:241, bod 37.

302

Meeusen

FNV

(303)  Věc C-221/89, Factortame, ECLI:EU:C:1991:320, bod 20.

303

Factortame

(304)  Věc C-384/08, Attanasio Group, ECLI:EU:C:2010:133, bod 39.

304

Attanasio Group

(305)  Viz čl. 57 druhý pododstavec SFEU a také věc C-55/94, Gebhard, ECLI:EU:C:1995:411, bod 39.

305

Gebhard

(306)  Viz čl. 56 první pododstavec SFEU a také věc C-97/98, Jägerskiöld, ECLI:EU:C:1999:515, body 43 a 44.

306

Jägerskiöld

(307)  Míněno zpravidla za úplatu, která pokrývá podstatnou část nákladů na danou činnost – viz věc 263/86, Humbel, ECLI:EU:C:1988:451, bod 17.

307

Humbel

(308)  Podle čl. 58 odst. 1 SFEU se článek 56 SFEU na přepravní služby nevztahuje.

308

(309)  Ve spojených věcech C-360/15 a C-31/16, Visser, ECLI:EU:C:2018:44, Soudní dvůr jasně rozhodl, že činnosti maloobchodního prodeje jsou službou.

309

Visser

(310)  Věc C-405/98, Gourmet International Products, ECLI:EU:C:2001:135.

310

Gourmet International Products

(311)  Věc C-452/04, Fidium Finanz, ECLI:EU:C:2006:631, bod 32.

311

Fidium Finanz

(312)  Tamtéž.

312

(313)  Věc C-20/03, Burmanjer, ECLI:EU:C:2005:307, bod 34.

313

Burmanjer

(314)  Věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, bod 164. S ohledem na rozsudek ve věci Visser (věc C-31/16) není oblast působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu („směrnice o službách“) (Úř. věst. L 376, 27.12.2006, s. 36) dotčena jemným rozlišením mezi svobodami podle SFEU. Když Soudní dvůr dospěl k závěru, že maloobchodní prodej by měl být považován za službu podle čl. 4 odst. 1 směrnice o službách a kapitola uvedené směrnice týkající se usazování poskytovatelů (kapitola III) se použije na vnitrostátní situace, neuznal, že by byl nezávislý výklad směrnice o službách omezen primárním právem (viz body 92–94 a 107 rozsudku).

314

Rakousko

Německo

Visser

(315)  Věc C-239/90, SCP Boscher, ECLI:EU:C:1991:180.

315

SCP Boscher

(316)  (Přímý) dopad opatření na použití může být takový, že se zjistí, že v případě zboží, které se nedokáže přizpůsobit takovému konkrétnímu použití, ačkoli je na trhu prodáváno v souladu s právními předpisy, se poptávka po něm značně omezí nebo dokonce zanikne.

316

(317)  Věc 203/80, Casati, ECLI:EU:C:1981:261, bod 8.

317

Casati

(318)  Věc 7/78, Thompson, ECLI:EU:C:1978:209, bod 25.

318

Thompson

(319)  Věc C-358/93, Bordessa a další, ECLI:EU:C:1995:54, body 13–14.

319

(320)  Ačkoli Smlouva pojmy „pohyb kapitálu“ a „platba“ nevymezuje, podle ustálené judikatury lze pro účely vymezení toho, co představuje pohyb kapitálu, použít směrnice Rady ze dne 24. června 1988, kterou se provádí článek 67 Smlouvy (Úř. věst. L 178, 8.7.1988, s. 5) spolu s nomenklaturou, která je její přílohou (věc C-222/97, Trummer a Mayer, ECLI:EU:C:1999:143, body 20 a 21).

320

Trummer a Mayer

(321)  Věc C-318/07, Persche, ECLI:EU:C:2009:33, body 25 a 30.

321

Persche

(322)  Viz oddíl 4.2.

322

(323)  Věc C-583/14, Nagy, ECLI:EU:C:2015:737, bod 23.

323

Nagy

(324)  Věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, bod 39. věc C-296/15, Medisanus, EU:C:2017:431.

324

Rakousko

Německo

Medisanus

(325)  Věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, body 162–164.

325

Rakousko

Německo

(326)  Věc 24/68, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1969:29, bod 7; věc C-441/98, Michailidis, ECLI:EU:C:2000:479, bod 15; věc C-313/05, Brzeziński, ECLI:EU:C:2007:33, bod 22; věc C-254/13, Orgacom, ECLI:EU:C:2014:2251, bod 23; věc C-65/16, Istanbul Logistik, ECLI:EU:C:2017:770, bod 39.

326

Komise

Itálie

Michailidis

Brzeziński

Orgacom

Istanbul Logistik

(327)  Věc C-173/05, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:2007:362, bod 42; věc C-65/16, Istanbul Logistik, ECLI:EU:C:2017:770, bod 40; věc C-305/17, FENS, ECLI:EU:C:2018:986, bod 53.

327

Komise

Itálie

Istanbul Logistik,

FENS

(328)  Spojené věci C-149/91 a C-150/91, Sanders Adour a Guyomarc’h Orthez Nutrition animale, ECLI:EU:C:1992:261, bod 17; věc C-72/03, Carbonati Apuani, ECLI:EU:C:2004:506, bod 31 a věc C-39/17, Lubrizol, ECLI:EU:C:2018:438, bod 26.

328

Sanders Adour a Guyomarc’h Orthez Nutrition animale

Carbonati Apuani

Lubrizol

(329)  Věc C-39/17, Lubrizol, ECLI:EU:C:2018:438, bod 25.

329

Lubrizol

(330)  Věc 24/68, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1969:29, bod 14; věc C-441/98, Michailidis, ECLI:EU:C:2000:479, bod 15; věc C-313/05, Brzeziński, ECLI:EU:C:2007:33, bod 22; věc C-254/13, Orgacom, ECLI:EU:C:2014:2251, bod 23; věc C-65/16, Istanbul Logistik, ECLI:EU:C:2017:770, bod 39.

330

Komise

Itálie

Michailidis

Brzeziński

Orgacom

Istanbul Logistik

(331)  Věc C-254/13, Orgacom, ECLI:EU:C:2014:2251, bod 29.

331

Orgacom

(332)  Věc C-28/96, Fricarnes, ECLI:EU:C:1997:412, body 24 a 25. Věc C-76/17, Petrotel-Lukoil a Georgescu, ECLI:EU:C:2018:139, bod 24.

332

Fricarnes

Petrotel-Lukoil a Georgescu

(333)  Věc C-76/17, Petrotel-Lukoil a Georgescu, ECLI:EU:C:2018:139, bod 39.

333

Petrotel-Lukoil a Georgescu

(334)  Věc 155/73, Sacchi, ECLI:EU:C:1974:40.

334

Sacchi

(335)  Věc C-189/95, Franzén, ECLI:EU:C:1997:504, bod 35.

335

Franzén

(336)  Věc C-189/95, Franzén, ECLI:EU:C:1997:504, bod 36.

336

Franzén

(337)  Věc C-438/02, Hanner, ECLI:EU:C:2005:332, bod 35.

337

Hanner

(338)  Věc C-170/04, Rosengren, ECLI:EU:C:2007:313, body 21–22; viz také věc C-186/05, Komise v. Švédsko, ECLI:EU:C:2007:571.

338

Rosengren

Komise

Švédsko

(339)  Věc C-456/10, ANETT, ECLI:EU:C:2012:241, body 21–23.

339

ANETT

(340)  Věc C-456/10, ANETT, ECLI:EU:C:2012:241, body 25–31.

340

ANETT

(341)  Věc C-198/14, Visnapuu, ECLI:EU:C:2015:751, body 90–91.

341

Visnapuu

(342)  Věc C-198/14, Visnapuu, ECLI:EU:C:2015:751, bod 95.

342

Visnapuu

(343)  Věc C-159/94, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1997:501, bod 41; věc C-158/94, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1997:500, bod 33; věc C-157/94, Komise v. Nizozemsko, ECLI:EU:C:1997:499, bod 24.

343

Komise

Francie

Komise

Itálie

Komise

Nizozemsko

(344)  Věc 103/84, Komise v. Itálie, ECLI:EU:C:1986:229, bod 19.

344

Komise

Itálie

(345)  Věc C-234/99, Nygård, ECLI:EU:C:2002:244, bod 56; věc 351/88, Laboratori Bruneau, ECLI:EU:C:1991:304, bod 7.

345

Nygård

Laboratori Bruneau

(346)  Věc 18/84, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:1985:175.

346

Komise

Francie

(347)  Věc 21/88, Du Pont de Nemours Italiana Spa, ECLI:EU:C:1990:121; věc 351/88, Laboratori Bruneau Srl, ECLI:EU:C:1991:304; věc C-156/98, Německo, ECLI:EU:C:2000:467, bod 78 a věc C-114/00, Španělsko v. Komise, ECLI:EU:C:2002:508, para 104.

347

Du Pont de Nemours Italiana Spa

Laboratori Bruneau Srl

Německo

Španělsko

Komise

(348)  Věc C-379/98, PreussenElektra, ECLI:EU:C:2001:160.

348

PreussenElektra

(349)  Věc 74/76, Ianelli, ECLI:EU:C:1977:51, bod 17.

349

Ianelli

(350)  Věc T-57/11, Castelnou Energía v. Komise, ECLI:EU:T:2014:1021, bod 196.

350

Castelnou Energía

Komise

(351)  Věc C-598/17, A-Fonds, ECLI:EU:C:2019:352.

351

A-Fonds

(352)  Tamtéž, bod 47. V tomto smyslu viz také věc C-234/99, Nygård, ECLI:EU:C:2002:244, bod 57.

352

Nygård

(353)  Věc C-91/18, Komise v. Řecko, ECLI:EU:C:2019:600, bod 52.

353

Komise

Řecko

(354)  Věc C-134/07, Piotr Kawala v. Gmina Miasta Jaworzna, ECLI:EU:C:2007:770.

354

Piotr Kawala

Gmina Miasta Jaworzna

(355)  Viz například věc C-591/17, Rakousko v. Německo, ECLI:EU:C:2019:504, bod 56 a citovaná judikatura.

355

Rakousko

Německo

(356)  Věc C-302/00, Komise v. Francie, ECLI:EU:C:2002:123.

356

Komise

Francie

(357)  Věc C-221/06, Stadtgemeinde Frohnleiten, ECLI:EU:C:2007:185, bod 70.

357

Stadtgemeinde Frohnleiten

(358)  Věc C-167/05, Komise v. Švédsko, ECLI:EU:C:2008:202.

358

Komise

Švédsko

(359)  Tento poplatek v případě plné kompenzace představuje poplatek s účinkem rovnocenným clu, který je v rozporu s články 28 a 30 SFEU.

359

(360)  Věc C-76/17, Petrotel-Lukoil, ECLI:EU:C:2018:139, body 22–25.

360

Petrotel-Lukoil

(361)  Věc C-324/93, The Queen v. Secretary of State for Home Department, ex parte Evans Medical a Macfarlan Smith, ECLI:EU:C:1995:84.

361

The Queen

Secretary of State for Home Department, ex parte Evans Medical a Macfarlan Smith

(362)  Věc 74/76, Iannelli v. Peeters, ECLI:EU:C:1977:51.

362

Iannelli

Peeters

(363)  Věc 83/78, Pigs Marketing Board v. Redmond, ECLI:EU:C:1978:214.

363

Pigs Marketing Board

Redmond

(364)  Další informace ve sdělení Komise: Akční plán na posílení sítě SOLVIT (COM(2017) 255) a v doporučení Komise o zásadách, jimiž se řídí síť SOLVIT (C(2013) 5869).

364

(365)  Doporučení Komise ze dne 7. prosince 2001 o zásadách využívání sítě SOLVIT – sítě pro řešení problémů vnitřního trhu, C(2001) 3901, Úř. věst. L 331, 15.12.2001, s. 79.

365

(366)  Věc C-457/07, Komise v. Portugalsko, ECLI:EU:C:2009:531, bod 55.

366

Komise

Portugalsko

(367)  Další informace o řízení o nesplnění povinnosti a metodě výpočtu finančních sankcí viz:https://ec.europa.eu/info/law/law-making-process/applying-eu-law/infringement-procedure_cs.

367

(368)  Sdělení Komise Evropskému parlamentu a Evropskému veřejnému ochránci práv o vztazích se stěžovatelem v případech porušení práva Společenství. Sdělení Komise Radě a Evropskému parlamentu – Aktualizace sdělení o vztazích se stěžovatelem v případech uplatňování práva Unie (COM(2012) 154 final). Sdělení Komise – Právo EU: lepší výsledky díky lepšímu uplatňování, (C (2016) 8600) (Úř. věst. C 18, 19.1.2017, s. 10).

368

(369)  https://ec.europa.eu/assets/sg/report-a-breach/complaints_cs/;https://ec.europa.eu/info/about-european-commission/contact/problems-and-complaints/complaints-about-breaches-eu-law/how-make-complaint-eu-level_cs#submitting-a-complaint-online

369

(370)  Věc 200/88, Komise v. Řecko, ECLI:EU:C:1990:346; usnesení ve věci T-47/96, ECLI:EU:T:1996:164, bod 42; viz také usnesení ze dne 9. ledna 2006 ve věci T-177/05, Finsko v. Komise, body 37–40.

370

Komise

Řecko

Finsko

Komise

(371)  Úř. věst. L 241, 17.9.2015, s. 1.

371

(372)  Viz články 5 a 6 směrnice.

372

(373)  Věc C-194/94, CIA Security, ECLI:EU:C:1996:172; věc C-443/98, Unilever, ECLI:EU:C:2000:496.

373

CIA Security

Unilever

(374)  Věc C-20/05, Schwibbert, ECLI:EU:C:2007:652; věc C-390/18, Airbnb Ireland, ECLI:EU:C:2019:1112.

374

Schwibbert

Airbnb Ireland

(375)  Nařízení Rady (ES) č. 2679/98 ze dne 7. prosince 1998 o fungování vnitřního trhu ve vztahu k volnému pohybu zboží mezi členskými státy (Úř. věst. L 337, 12.12.1998, s. 8).

375

(376)  Další informace vizhttps://ec.europa.eu/growth/single-market/barriers-to-trade/physical_cs a pracovní dokument útvarů Komise SWD(2019) 371 final.

376

---

PŘÍLOHA

ÚZEMNÍ PŮSOBNOST

Území stanovená v čl. 52 odst. 1 Smlouvy o Evropské unii, na která se vztahuje článek 34 Smlouvy o fungování Evropské unie, v souladu s článkem 355 Smlouvy o fungování Evropské unie:

Území 27 členských států EU
  včetně:

Alandy (autonomní provincie Finska).

Právní základ: Čl. 355 odst. 4 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 5 Smlouvy o ES).

Souostroví Azory (autonomní oblast Portugalska). Tvoří je ostrovy São Miguel, Pico, Terceira, São Jorge, Faial, Flores, Santa Maria, Graciosa, Corvo.

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Kanárské ostrovy (autonomní oblast Španělska). Tvoří je ostrovy Tenerife, Fuerteventura, Gran Canaria, Lanzarote, La Palma, La Gomera, El Hierro.

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Francouzská Guyana (zámořský region Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Guadeloupe (zámořský region Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Madeira (autonomní oblast Portugalska). Tvoří ji ostrovy Madeira, Porto Santo, Ilhas Desertas, Ilhas Selvagens.

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Martinik (zámořský region Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Mayotte (zámořský region Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU.

Réunion (zámořský region Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES).

Svatý Martin (zámořské společenství Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 1 SFEU.

Území spojená s členskými státy EU, na která se nevztahuje článek 34 Smlouvy o fungování Evropské unie:

Aruba (země tvořící součást území Nizozemska).

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Ceuta a Melilla (autonomní města spadající do svrchovanosti Španělska).

Právní základ: Vzhledem k formulaci článků 24 a 25 Aktu o přistoupení Španělska k EU (1), přestože se článek 34 SFEU pravděpodobně vztahuje na zboží vstupující na tato území ze zbytku EU, se nejeví, že se tyto články vztahují na zboží pocházející z Ceuty a Melilly vstupující do zbytku EU. Proto se nejeví, že by se článek 34 SFEU vztahoval na zboží pocházející z Ceuty a Melilly.

Faerské ostrovy (autonomní provincie Dánska).

Přestože Dánsko zodpovídá za vnější vztahy 18 ostrovů tvořících toto území, ponechává si toto území vysokou míru samosprávy a SFEU výslovně stanoví, že tyto ostrovy do její územní působnosti nespadají.

Právní základ: Čl. 355 odst. 5 písm. a) SFEU (bývalý čl. 299 odst. 6 písm. a) Smlouvy o ES).

Francouzská Polynésie (zámořské společenství Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Francouzská jižní a antarktická území (zámořské území Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Nizozemské Antily (země tvořící součást území Nizozemska). Tvoří je ostrovy Bonaire, Curaçao, Saba, Sint Eustatius a Sint Maarten.

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Nová Kaledonie a závislá území (zvláštní společenství patřící k Francii). Tento územní celek tvoří hlavní ostrov (Grande Terre), ostrovy Loyauté a několik menších ostrůvků.

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Saint-Pierre a Miquelon (zámořské společenství Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Svatý Bartoloměj (zámořské společenství Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU.

Ostrovy Wallis a Futuna (zámořské společenství Francie).

Právní základ: Čl. 355 odst. 2 SFEU (bývalý čl. 299 odst. 3 Smlouvy o ES).

Členské země Evropského hospodářského prostoru (EHP), Island, Lichtenštejnsko a Norsko, využívají volného pohybu zboží v EU v rámci Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP).

---

(1)  Úř. věst. L 302, 15.11.1985, s. 23..

---