# Den Europæiske Unions C 165/2017

| | ISSN 1977-0871 |
| --- | --- |
| Den Europæiske Unions
  Tidende | C 165 |
| | |
| Dansk udgave | Meddelelser og oplysninger | 60. årgang24. maj 2017 |

ISSN 1977-0871

Den Europæiske Unions

Tidende

C 165

Dansk udgave

Meddelelser og oplysninger

60. årgang24. maj 2017

---

| Informationsnummer | Indhold | Side |
| --- | --- | --- |
| | IV   Oplysninger |
| | OPLYSNINGER FRA DEN EUROPÆISKE UNIONS INSTITUTIONER, ORGANER, KONTORER OG AGENTURER |
| | Europa-Kommissionen |
| 2017/C 165/01 | Fortolkningsmeddelelse fra Kommissionen om Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden | 1 |

Informationsnummer

Indhold

Side

IV   Oplysninger

OPLYSNINGER FRA DEN EUROPÆISKE UNIONS INSTITUTIONER, ORGANER, KONTORER OG AGENTURER

Europa-Kommissionen

2017/C 165/01

Fortolkningsmeddelelse fra Kommissionen om Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden

1

---

| DA | |
| --- | --- |

DA

---

IV Oplysninger

OPLYSNINGER FRA DEN EUROPÆISKE UNIONS INSTITUTIONER, ORGANER, KONTORER OG AGENTURER

Europa-Kommissionen

| 24.5.2017 | DA | Den Europæiske Unions Tidende | C 165/1 |
| --- | --- | --- | --- |

24.5.2017

DA

Den Europæiske Unions Tidende

C 165/1

---

Fortolkningsmeddelelse fra Kommissionen om Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden

(2017/C 165/01)

INDHOLDSFORTEGNELSE

| I. | Indledning | 4 |
| --- | --- | --- |

I.

| A. | Tilrettelæggelsen af arbejdet er under forandring — en løsning på udfordringerne | 4 |
| --- | --- | --- |

A.

| B. | Vigtig retspraksis og grundig revisionsproces | 5 |
| --- | --- | --- |

B.

| C. | Et fornyet engagement til støtte for juridisk klarhed og sikkerhed | 6 |
| --- | --- | --- |

C.

| D. | En oversigt over de vigtigste bestemmelser | 7 |
| --- | --- | --- |

D.

| II. | Direktivets retsgrundlag og formål | 8 |
| --- | --- | --- |

II.

| III. | Direktivets anvendelsesområde | 9 |
| --- | --- | --- |

III.

| A. | Personelt anvendelsesområde | 9 |
| --- | --- | --- |

A.

| 1. | Anvendelse af direktivets bestemmelser på »arbejdstagere« | 9 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Anvendelse af direktivet i forbindelse med sideløbende kontrakter | 10 |
| --- | --- | --- |

2.

| B. | Materielt anvendelsesområde — berørte sektorer | 11 |
| --- | --- | --- |

B.

| 1. | Princip: Direktivet finder anvendelse på alle sektorer | 11 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Undtagelse: udelukkelse i særlige situationer | 12 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Søfarende | 12 |
| --- | --- | --- |

3.

| 4. | Aktiviteter og arbejdstagere, der er omfattet af særlig lovgivning | 13 |
| --- | --- | --- |

4.

| C. | Bestemmelsernes anvendelsesområde | 14 |
| --- | --- | --- |

C.

| 1. | Hvad er (ikke) dækket? | 14 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Minimumsbestemmelser | 14 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Opretholdelse af det eksisterende beskyttelsesniveau | 15 |
| --- | --- | --- |

3.

| IV. | Definitioner | 16 |
| --- | --- | --- |

IV.

| A. | Arbejdstid og hvileperioder | 16 |
| --- | --- | --- |

A.

| 1. | Definition af arbejdstid og hvileperioder | 16 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Anvendelse af direktivets definition på specifikke perioder | 18 |
| --- | --- | --- |

2.

| B. | Natperiode og natarbejder | 20 |
| --- | --- | --- |

B.

| C. | Skifteholdsarbejde og skifteholdsarbejder | 21 |
| --- | --- | --- |

C.

| D. | Mobil arbejdstager | 21 |
| --- | --- | --- |

D.

| E. | Offshore-arbejde | 22 |
| --- | --- | --- |

E.

| F. | Tilstrækkelig hvile | 22 |
| --- | --- | --- |

F.

| V. | Minimumshvileperioder | 23 |
| --- | --- | --- |

V.

| A. | Daglig hviletid | 23 |
| --- | --- | --- |

A.

| B. | Pauser | 24 |
| --- | --- | --- |

B.

| 1. | Pausens varighed | 24 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Placering af pausen | 24 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Kriterier for pausen | 24 |
| --- | --- | --- |

3.

| 4. | Medlemsstaternes gennemførelsesforpligtelser | 25 |
| --- | --- | --- |

4.

| C. | Ugentlig hviletid | 25 |
| --- | --- | --- |

C.

| 1. | En minimumsperiode på 35 sammenhængende timers ugentlig hvile | 25 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | En hvileperiode for hver syvdagesperiode (»ugentlig hviletid«) | 26 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Ugentlig hviletid i en referenceperiode på 14 dage | 26 |
| --- | --- | --- |

3.

| 4. | En kortere ugentlig hviletid i visse tilfælde | 26 |
| --- | --- | --- |

4.

| VI. | Maksimal ugentlig arbejdstid | 27 |
| --- | --- | --- |

VI.

| A. | Maksimal ugentlig arbejdstid | 27 |
| --- | --- | --- |

A.

| 1. | Hvilken tid tæller med i den maksimale ugentlige arbejdstid | 27 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer | 28 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Et ubetinget loft | 28 |
| --- | --- | --- |

3.

| B. | Et maksimum, der kan beregnes som et gennemsnit | 28 |
| --- | --- | --- |

B.

| 1. | Hvor lang er referenceperioden? | 28 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Hvad er ikke med i referenceperioden? | 28 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Hvad omfatter referenceperioden? | 29 |
| --- | --- | --- |

3.

| C. | En bestemmelse med direkte virkning | 29 |
| --- | --- | --- |

C.

| VII. | Årlig betalt ferie | 30 |
| --- | --- | --- |

VII.

| A. | Enhver arbejdstagers ret til årlig betalt ferie | 30 |
| --- | --- | --- |

A.

| 1. | Årlig betalt ferie på mindst fire uger | 31 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Minimumsferie for alle arbejdstagere uden betingelser | 31 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Betaling under den årlige ferie | 33 |
| --- | --- | --- |

3.

| 4. | Direkte virkning af retten til årlig betalt ferie | 33 |
| --- | --- | --- |

4.

| B. | Ret til finansiel godtgørelse i stedet for årlig betalt ferie | 34 |
| --- | --- | --- |

B.

| 1. | Ret til finansiel godtgørelse | 34 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Godtgørelsens størrelse | 35 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Yderligere ret til ferie | 35 |
| --- | --- | --- |

3.

| C. | Samspillet mellem årlig betalt ferie og andre typer ferie | 35 |
| --- | --- | --- |

C.

| 1. | Barselsorlov | 36 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Forældreorlov og andre typer orlov beskyttet af EU-retten | 36 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Sygeorlov | 36 |
| --- | --- | --- |

3.

| 4. | Andre typer orlov på nationalt plan | 37 |
| --- | --- | --- |

4.

| VIII. | Natarbejde, skifteholdsarbejde, arbejdsrytme | 38 |
| --- | --- | --- |

VIII.

| A. | Natarbejdets varighed | 38 |
| --- | --- | --- |

A.

| 1. | Den gennemsnitlige arbejdstid for natarbejde | 38 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Grænse for natarbejde, der er særlig risikofyldt eller indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning | 39 |
| --- | --- | --- |

2.

| B. | Helbredskontrol og natarbejderes overgang til dagarbejde | 40 |
| --- | --- | --- |

B.

| 1. | Natarbejderes ret til helbredskontrol | 40 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Natarbejderes overgang til dagarbejde af helbredsmæssige årsager | 41 |
| --- | --- | --- |

2.

| C. | Garantier i forbindelse med natarbejde | 41 |
| --- | --- | --- |

C.

| D. | Information ved regelmæssig beskæftigelse af natarbejdere | 42 |
| --- | --- | --- |

D.

| E. | Sikkerheds- og sundhedsbeskyttelse | 42 |
| --- | --- | --- |

E.

| F. | Arbejdsrytme | 43 |
| --- | --- | --- |

F.

| IX. | Undtagelser | 43 |
| --- | --- | --- |

IX.

| A. | Undtagelsen for »selvstændige arbejdstagere« | 44 |
| --- | --- | --- |

A.

| 1. | Rækkevidden af undtagelsen vedrørende »selvstændige arbejdstagere« | 44 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Konsekvenserne af undtagelsen vedrørende »selvstændige arbejdstagere« | 45 |
| --- | --- | --- |

2.

| B. | Undtagelser, som kræver tilsvarende kompenserende hvileperioder eller passende beskyttelse | 46 |
| --- | --- | --- |

B.

| 1. | Undtagelsen for »visse aktiviteter« i artikel 17, stk. 3 | 46 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Undtagelsen for skifteholdsarbejde og kortere arbejdsperioder | 48 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Undtagelsen for alle sektorer ved kollektiv overenskomst | 48 |
| --- | --- | --- |

3.

| 4. | Kravet om tilsvarende kompenserende hvileperioder eller, i usædvanlige tilfælde, passende beskyttelse | 49 |
| --- | --- | --- |

4.

| 5. | Undtagelser fra referenceperioderne | 52 |
| --- | --- | --- |

5.

| C. | Fravalg af den maksimale ugentlige arbejdstid | 52 |
| --- | --- | --- |

C.

| 1. | Kravet om at gennemføre denne bestemmelse | 53 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | De tilknyttede betingelser | 53 |
| --- | --- | --- |

2.

| 3. | Konsekvenser af fravalg | 54 |
| --- | --- | --- |

3.

| D. | Specifik undtagelse for mobile arbejdstagere og offshore-arbejde | 55 |
| --- | --- | --- |

D.

| 1. | Mobile arbejdstagere | 56 |
| --- | --- | --- |

1.

| 2. | Offshore-arbejdstagere | 56 |
| --- | --- | --- |

2.

| E. | Specifik undtagelse for arbejdstagere om bord på søgående fiskerfartøjer | 56 |
| --- | --- | --- |

E.

| X. | Konklusion | 58 |
| --- | --- | --- |

X.

I.   INDLEDNING

Arbejdstidsdirektivet (1) (»direktivet« eller »arbejdstidsdirektivet«) er et centralt element i Den Europæiske Unions (EU's) regelværk. Det er blevet en af hjørnestenene i Europas sociale dimension. Det første generelle direktiv om arbejdstid blev vedtaget for næsten 25 år siden (2).

Det fastlægger individuelle rettigheder for alle arbejdstagere i EU og er dermed et konkret resultat af artikel 31 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (»chartret«), som anerkender enhver arbejdstagers ret til »sunde, sikre og værdige arbejdsforhold« samt til »en begrænsning af den maksimale arbejdstid, til daglige og ugentlige hvileperioder samt til årlig ferie med løn« som en del af EU's primære ret.

Det sikrer således minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden for så vidt angår daglige hvileperioder, pauser, ugentlig hviletid, maksimal ugentlig arbejdstid, årlig ferie samt aspekter i forbindelse med natarbejde, skifteholdsarbejde og arbejdsrytme.

Fordi de er rettigheder, der er sikret ved chartret, er begrænsningen af den maksimale arbejdstid, daglige og ugentlige hvileperioder og årlig betalt ferie, omfattet af artikel 52 i chartret, hvormed det fastsættes, at »(e)nhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved dette charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold. Under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.«

A.   
  Tilrettelæggelsen af arbejdet er under forandring — en løsning på udfordringerne

Selve direktivet trådte i kraft for mere end 20 år siden i et samfund, hvor beskæftigelsen generelt var mere stabil, og arbejdstilrettelæggelsen mere standardiseret efter den almindelige 9-17-arbejdsdag, og hvor mobilt arbejde, skifteholdsarbejde og natarbejde var meget mindre udbredt, end det er nu.

Siden da har vi været vidner til vigtige ændringer i samfundet og økonomien, herunder IKT-udviklingen, ændringer i de globale værdikæder, flere kvinder på arbejdsmarkedet og nye demografiske udfordringer. Dette har haft stor betydning for arbejdsmarkedet. I årenes løb er der opstået nye former for ansættelsesforhold, med en stigning i deltidsbeskæftigelsen og den midlertidige beskæftigelse.

Arbejdstagerne søger i stigende grad selvbestemmelse, et mere fleksibelt arbejdsliv og trivsel på arbejdspladsen. Nye forretningsmodeller i de globale værdikæder med just in time-produktion kræver øget fleksibilitet og resulterer undertiden i intensivering af arbejdet. Som et resultat deraf betragtes det skiftende arbejdsmiljø og de fleksible arbejdsordninger som den største årsag til ændringer på arbejdsmarkedet (3).

Digitalisering fører til øget fragmentering af arbejdet, både med hensyn til tid og sted. Omkring 30 % af de beskæftigede arbejder flere steder, men kun 3 % af dem udfører distancearbejde hjemmefra, og 8 % er udelukkende mobile IKT-arbejdstagere (4). Samtidig åbner den digitale teknologi op for nye muligheder for overvågning af arbejdstiden.

Parallelt hermed bruger virksomhederne nye arbejdstidsordninger, som ofte udvikles gennem kollektive overenskomster, for at opfylde deres specifikke behov (5). Stigningen i nye former for beskæftigelse som f.eks. IKT-baseret mobilt arbejde og porteføljearbejde giver mange arbejdstagere vide muligheder for at tilrettelægge deres arbejdstid fleksibelt, samtidig med at det også indebærer farer såsom længere arbejdstid (6) og påvirkning af de pågældende arbejdstageres sundhed og sikkerhed (7). Sådanne ordninger er gjort mulige i og med at arbejdstidsdirektivet fastsætter minimumsforskrifter og har til formål »at undgå at pålægge administrative, finansielle og retlige byrder af en sådan art, at de hæmmer oprettelse og udvikling af små og mellemstore virksomheder«, jf. direktivets betragtning 2.

Ønsker om mere fleksibilitet fra arbejdsgivere, i en 24/7, globaliseret og stærkt konkurrencepræget økonomi, og fra arbejdstagere, der især søger en bedre balance mellem arbejdsliv og privatliv, skal afstemmes med risiciene for arbejdstagernes sundhed og sikkerhed i forhold til arbejdstid.

Dette er et af de mange emner, der er taget op i den brede høring, som Europa-Kommissionen indledte i 2016 med EU's institutioner, medlemsstaterne, arbejdsmarkedets parter, civilsamfundet og borgerne om den europæiske søjle for sociale rettigheder.

Behovet for at sikre et sundt og sikkert arbejdsmiljø udgør selve kernen i Kommissionens forslag til den europæiske søjle for sociale rettigheder. En omfattende høring om det første udkast til søjlen bekræftede betydningen af arbejdstidsordninger, der er tilpasset nye arbejdsformer, og som beskytter arbejdstagernes sundhed og sikkerhed.

Bidragene vedrørende nye former for arbejde, sundhed og sikkerhed samt arbejdstid omhandlede på den ene side den fleksibilitet, som arbejdsgiverne skal bruge for at kunne tilpasse arbejdsstyrken i forhold til de skiftende økonomiske omstændigheder, og på den anden side behovet for at opretholde arbejdstagernes sundhed og sikkerhed ved at beskytte deres ret til en rimelig arbejdstid. Andre emner, der gik igen i svarene, var behovet for en retlig ramme og kollektive aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, som skal fremme balancen mellem arbejdsliv og privatliv samt selvbestemmelse i tidsplanlægningen og arbejdsordninger.

I sin udtalelse om iværksættelse af en offentlig høring om den europæiske søjle for sociale rettigheder understregede Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg behovet for at ledsage et længere arbejdsliv »med en livscyklustilgang, der omfatter gode arbejdsvilkår, herunder sundhed og sikkerhed samt arbejdstidsordninger« (8). Endvidere mindede Europa-Parlamentet i sin beslutning af 19. januar 2017 om, at »retten til sunde og sikre arbejdsforhold indebærer beskyttelse mod arbejdsrelaterede risici såvel som begrænsninger af arbejdstiden og bestemmelser om minimumshvileperioder og betalt årlig ferie«, og det opfordrede »indtrængende medlemsstaterne til fuldt ud at gennemføre den relevante lovgivning« (9).

Desuden var behovet for at sikre en bedre håndhævelse og gennemførelse af den eksisterende fællesskabsret et tilbagevendende emne i høringen om den europæiske søjle for sociale rettigheder. Mange interessenter pegede ligeledes på behovet for at øge kendskabet til de eksisterende sociale rettigheder samt for i højere grad at støtte den nationale gennemførelse.

Kommissionen fremlægger derfor to dokumenter: nærværende fortolkningsmeddelelse (»meddelelsen«) og gennemførelsesrapporten (10) i henhold til direktivets artikel 24. Den første har til formål at øge retssikkerheden og klarheden, mens det andet gør status for direktivets gennemførelse. Disse dokumenter har den fælles målsætning at give medlemsstaterne mulighed for at sikre en bedre gennemførelse af direktivet for at sikre, at medlemsstaterne leverer bedre resultater for borgere, virksomheder og offentlige myndigheder.

Dette initiativ om præcisering og gennemførelse af arbejdstidsdirektivet (11) er en integrerende del af gennemførelsen af den europæiske søjle for sociale rettigheder og svarer til Kommissionens målsætninger for så vidt angår effektiv anvendelse, gennemførelse og håndhævelse, således som de er fremlagt i meddelelsen »EU-retten: Bedre resultater gennem bedre anvendelse« (12).

B.   
  Vigtig retspraksis og grundig revisionsproces

Dette initiativ er endnu mere relevant i lyset af de mange fortolkninger, som Den Europæiske Unions Domstol (»Domstolen«) har anlagt. Siden 1993 har Domstolen således i over 50 domme og kendelser beskæftiget sig med arbejdstidsdirektivet og fortolket dets bestemmelser, herunder omfanget af og begrænsningerne i den fleksibilitet, direktivet giver.

En så omfattende retspraksis gør det vanskeligt for medlemsstaterne, arbejdstagerne og arbejdsgiverne, andre interessenter såsom arbejdsmarkedets parter eller arbejdstilsyn og interesserede borgere at forstå direktivets bestemmelsers præcise indhold og omfang. Denne retspraksis er imidlertid afgørende for at sikre korrekt gennemførelse af direktivet, fordi misforståelser eller manglende kendskab til den seneste udvikling i retspraksis kan føre til manglende overholdelse og undgåelige klager eller retssager.

Den foreliggende meddelelse følger efter en række mislykkede forsøg fra EU-institutionernes side på at revidere direktivet i perioden 2004-2009 og er også kulminationen på en gennemgribende revision, som har fundet sted i løbet af de seneste 7 år.

Denne revision omfattede en høring i to faser af arbejdsmarkedets parter på EU-plan i 2010 samt en offentlig høring og en række eksterne undersøgelser udført i perioden 2014-2015.

I perioden 2010-2012 blev revisionen suspenderet på grund af forhandlingerne mellem de tværfaglige arbejdsmarkedsparter, hvor man forsøgte at opnå en afbalanceret udformning af de retlige rammer vedrørende arbejdstid, men dette resulterede ikke i nogen aftale. Kommissionen genoptog derfor revisionen, bl.a. i kraft af en offentlig høring, adskillige eksterne undersøgelser og en vurdering af mulighederne for opfølgning i 2013.

Under hensyntagen til alle de elementer, der indgik i denne proces, er en af konklusionerne i Kommissionens revision, at arbejdstidsdirektivet fortsat er et relevant instrument. De forskellige høringsprocesser viste også, at de mange interessenter var bevidste om vanskelighederne ved at nå til aftale om et revideret direktiv, der vil kunne opfylde alle parters behov, og som vil give et afbalanceret resultat.

Ikke desto mindre bekræfter revisionen, at der foreligger meget konkrete udfordringer med hensyn til gennemførelsen af direktivet som følge af de konstant skiftende mønstre for arbejdets tilrettelæggelse. Arbejdstidsdirektivet er således komplekst at gennemføre på grund af uklarhed af visse bestemmelser, herunder undtagelsesbestemmelser, mængden af allerede eksisterende retspraksis og samspillet mellem teksten med de løbende ændringer på arbejdsmarkedet.

C.   
  Et fornyet engagement til støtte for juridisk klarhed og sikkerhed

Derfor har denne meddelelse i overensstemmelse med Kommissionens nye tilgang »Bedre resultater gennem bedre anvendelse« (13) til formål at bidrage til effektiv anvendelse, gennemførelse og håndhævelse af den eksisterende EU-lovgivning og hjælpe medlemsstaterne og offentligheden med at sikre en effektiv anvendelse af EU-lovgivningen.

De specifikke mål er:

| — | at give de nationale myndigheder større sikkerhed og klarhed om forpligtelserne og fleksibiliteten i direktivet for at bidrage til at reducere byrderne og overtrædelserne |
| --- | --- |

—

at give de nationale myndigheder større sikkerhed og klarhed om forpligtelserne og fleksibiliteten i direktivet for at bidrage til at reducere byrderne og overtrædelserne

| — | at bidrage til bedre anvendelse af direktivets bestemmelser med hensyn til nye og fleksible arbejdsordninger |
| --- | --- |

—

at bidrage til bedre anvendelse af direktivets bestemmelser med hensyn til nye og fleksible arbejdsordninger

| — | at sikre en effektiv håndhævelse af de eksisterende EU-minimumsstandarder, der er fastsat i direktivet, og derfor støtte en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed mod risici, der skyldes for lang eller uhensigtsmæssig arbejdstid og utilstrækkelige hvileperioder, til fordel for alle parter. |
| --- | --- |

—

at sikre en effektiv håndhævelse af de eksisterende EU-minimumsstandarder, der er fastsat i direktivet, og derfor støtte en bedre beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed mod risici, der skyldes for lang eller uhensigtsmæssig arbejdstid og utilstrækkelige hvileperioder, til fordel for alle parter.

Meddelelsen har til formål at skabe juridisk klarhed og sikkerhed for medlemsstaterne og andre interessenter i anvendelsen af arbejdstidsdirektivet og bistå de nationale myndigheder, retlige aktører og arbejdsmarkedets parter med dets fortolkning. Til dette formål samler den direktivets bestemmelser og Domstolens praksis til fortolkning heraf i en enkelt dokument.

Desuden giver meddelelsen udtryk for Kommissionens holdning til en lang række spørgsmål. I den forbindelse tager Kommissionen så vidt muligt udgangspunkt i den eksisterende retspraksis og anvender de vejledende principper for fortolkning af EU-lovgivningen: arbejdstidsdirektivets (14) formulering (15), kontekst og målsætninger. I tilfælde, hvor disse elementer ikke giver et entydigt svar, anvender Kommissionen in dubio pro libertate-princippet for at kunne give vejledning om eventuelle lakuner i direktivet og dets retspraksis under hensyntagen til direktivets formål, som er at forbedre arbejdstagernes sikkerhedsmæssige og sundhedsmæssige vilkår under arbejdet.

Kommissionen mener, at dens retningslinjer kan være af særlig relevans for medlemsstaterne, eftersom den i sin rolle som traktaternes vogter har beføjelse til at føre opsyn med gennemførelsen af EU-lovgivningen og eventuelt at indlede eller afslutte overtrædelsesprocedurer på grundlag af alle direktivets bestemmelser, herunder dem, hvor Domstolen endnu ikke har truffet afgørelse. Ved på gennemsigtig vis at informere alle medlemsstater om Kommissionens synspunkt om visse uklare aspekter af direktivet kan medlemsstaterne tage disse i betragtning, når de udformer deres nationale lovgivning.

Samtidig understreger Kommissionen, at meddelelsen ikke er bindende og ikke har til hensigt at skabe nye regler. Den endelige kompetence til at fortolke EU-retten tilfalder Domstolen, som ved sin fortolkning og anvendelse af traktaterne sikrer, at loven bliver overholdt. Dette er grunden til, at de yderligere aspekter, for hvilke der er en begrænset eller slet ingen retspraksis, og for hvilke Kommissionen fremlægger sin holdning, tydeligt at angivet med en streg i marginen.

D.   
  En oversigt over de vigtigste bestemmelser

Med hensyn til det materielle anvendelsesområde finder direktivet anvendelse på alle former for aktiviteter, herunder også dem, der involverer begivenheder, som pr. definition indebærer en grad af uforudsigelighed, som f.eks. brandslukning eller civilbeskyttelse. Domstolen har således udtalt, at undtagelse fra direktivets anvendelsesområde er strengt begrænset til helt ekstraordinære begivenheder såsom »naturkatastrofer eller teknologiske katastrofer, attentater, større ulykker eller andre begivenheder« (16).

Hvad angår definitionen af arbejdstid, har Domstolen navnlig givet specifik vejledning i sine domme i Simap-, Jaeger- og Dellas-sagerne (17). Den fastslog, at den tid, som arbejdstagere bruger på »vagttjeneste«, fuldt ud skal betragtes som arbejdstid i direktivets forstand, hvis deres tilstedeværelse på arbejdsstedet er påkrævet, men at det i modsætning hertil, hvis arbejdstagerne til enhver tid skal kunne tilkaldes, men ikke opholde sig på et forinden af arbejdsgiveren anvist sted, hvilket også kaldes »tilkaldevagt«, kun er den tid, der faktisk bruges til ydelsen af en tjeneste, der skal betragtes som arbejdstid.

Hvad angår direktivets primære bestemmelser, angiver meddelelsen den eksisterende retspraksis og præciserer de anvendelsesmuligheder, direktivet selv giver.

Vigtigt er det, at direktivet fastsætter en maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer. Ud over at understrege, at al »arbejdstid« tæller med i dette tal, minder Kommissionen om, at det er et gennemsnit, som kan beregnes over en referenceperiode på op til fire måneder, herunder også i situationer, hvor der ikke gælder nogen undtagelser.

Med hensyn til årlig betalt ferie beskriver meddelelsen Domstolens omfattende praksis, som omhandler forskellige aspekter lige fra forpligtelsen til at give arbejdstagere ret til at overføre ikke-afholdt årlig betalt ferie, hvis de ikke har haft mulighed for at gøre brug af denne ret, f.eks. som følge af sygeorlov eller barselsorlov (18), til præcisering af, at ret til yderligere årlig betalt ferie, som medlemsstaterne tildeler ud over de fire uger, der kræves i direktivet, kan være underlagt betingelser i national lovgivning (19).

Direktivet giver også mulighed for et stort antal undtagelser samt for tilpasning til de særlige krav, der gælder for visse aktiviteter eller sektorer, samtidig med at arbejdstagere beskyttes mod de skadelige virkninger af alt for lang arbejdstid og utilstrækkelige hvileperioder. I lyset af deres antal og de forskellige betingelser, de er underlagt, er det en meget kompleks ordning, og Kommissionen forsøger derfor at præcisere betingelserne for anvendelse af disse undtagelser samt bestemmelserne, og i hvilket omfang undtagelser tillades.

For eksempel er undtagelsen vedrørende selvstændige arbejdstagere hverken automatisk gældende eller begrænset til de tre kategorier af arbejdstagere, som er anført i den relevante artikel (personale med ledelsesfunktioner eller andet personale, der har beføjelse til at træffe selvstændige beslutninger; medhjælpende familiemedlemmer og arbejdstagere, hvis arbejde knytter sig til kirkers og trossamfunds religiøse handlinger), men kræver, at de berørte arbejdstageres arbejdstid som sådan ikke måles og/eller fastsættes på forhånd (20) eller kan fastsættes af arbejdstagerne selv.

Med hensyn til den enkelte arbejdstagers mulighed for at give samtykke til fravalg af den maksimale ugentlige arbejdstid på 48 timer minder Kommissionen om, at samtykket skal gives individuelt og ikke kan erstattes med et samtykke fra en fagforeningsrepræsentant i f.eks. en kollektiv overenskomst (21), og at arbejdstagerne skal beskyttes mod enhver last, og ikke kun mod afskedigelse, hvis de ikke vil eller ikke længere vil give deres samtykke til fravalget.

Meddelelsen følger i sit format så vidt muligt rækkefølgen i direktivets kapitler og artikler. Den kommer imidlertid ikke ind på artikel 17, stk. 5, om læger under uddannelse og artikel 24, 25, 26 og 27 om rapporter, vurdering af bestemmelserne for arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer og arbejdstagere, der er beskæftiget med rutebefordring af passagerer i byer, og ophævelse. Den første er ikke medtaget, fordi undtagelserne er udløbet, og de sidstnævnte er ikke medtaget som følge af deres proceduremæssige karakter.

II.   DIREKTIVETS RETSGRUNDLAG OG FORMÅL

Arbejdstidsdirektivet fra 1993 (22) var baseret på artikel 118a i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab. Denne gav mulighed for vedtagelse og gradvis gennemførelse af minimumskrav med henblik på »at forbedre navnlig arbejdsmiljøet for at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed«.

I en sag om anvendelsen af denne artikel som hjemmel bekræftede Domstolen, at den omfatter samtlige faktorer, fysiske eller af anden karakter, der kan påvirke arbejdstagerens sundhed og sikkerhed i arbejdsmiljøet, herunder visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden. Det var derfor korrekt at vedtage direktivet med hjemmel heri (23).

Derfor blev det nuværende direktiv, som ophævede og erstattede direktivet fra 1993, vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet på grundlag af den senere artikel 137, stk. 2, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (24). Denne giver mulighed for vedtagelse af direktiver, der fastsætter minimumskrav for at forbedre navnlig arbejdsmiljøet for at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.

Bortset fra direktivets øgede anvendelsesområde og ophævelsen af den tidligere bestemmelse om, at den ugentlige hvileperiode »i princippet omfatter søndagen«, ligner bestemmelserne i det nugældende arbejdstidsdirektiv i det væsentlige dem i de tidligere direktiver fra 1993 og 2000 (25). Derfor tager fortolkningerne i meddelelsen, hvor det er relevant, højde for Domstolens svar på spørgsmål, der henvises til i de tidligere direktiver. Medmindre andet er angivet, stammer de bestemmelser, der er omhandlet i denne meddelelse, fra den nugældende tekst i direktiv 2003/88/EF. Der vil om nødvendigt blive henvist til de tidligere tekster (26).

I overensstemmelse med dets retsgrundlag er direktivets formål i henhold til artikel 1, stk. 1, og flere af betragtningerne (27) at fastsætte »minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden«.

Retsgrundlaget og formålet med direktivet er vejledende principper for Domstolens fortolkning heraf, og bør derfor tages i betragtning. I overensstemmelse med direktivets betragtning 4, hvori det hedder, at »[f]orbedring af arbejdstagernes sikkerhedsmæssige, hygiejnemæssige og sundhedsmæssige vilkår under arbejdet er et mål, der ikke bør underordnes rent økonomiske hensyn«, har Domstolen endvidere afvist at tage højde for de økonomiske og organisatoriske konsekvenser, som medlemsstaterne har henvist til i forbindelse med, hvorvidt vagttjeneste skal medregnes som arbejdstid (28).

III.   DIREKTIVETS ANVENDELSESOMRÅDE

A.   
  Personelt anvendelsesområde

1.   Anvendelse af direktivets bestemmelser på »arbejdstagere«

Begrebet »arbejdstager« er ikke defineret i selve direktivet. I ledsagedokumentet til forslaget til arbejdstidsdirektivet fra 1993 (29) foreslås det, at definitionen i direktiv 89/391/EØF (30) skulle finde anvendelse, dvs. »enhver person, som en arbejdsgiver har i sin tjeneste, herunder praktikanter og lærlinge, bortset fra hushjælp«. Domstolen har imidlertid tilbagevist dette, fordi der i selve arbejdstidsdirektivet ikke henvises til denne bestemmelse i direktiv 89/391/EØF. Den udelukkede også anvendelsen af en definition, der er afledt af national lovgivning og/eller praksis (31).

29

30

enhver person, som en arbejdsgiver har i sin tjeneste, herunder praktikanter og lærlinge, bortset fra hushjælp

31

Domstolen har tværtimod gjort gældende, at dette begreb ikke kunne fortolkes forskelligt i medlemsstaternes lovgivning, men må tillægges en selvstændig betydning i EU-retten. Den konstaterede, at begrebet arbejdstager ikke kunne fortolkes snævert (32), og konkluderede, at det »må defineres på grundlag af objektive kriterier, som karakteriserer de berørte personers rettigheder og pligter i arbejdsforholdet. Det væsentligste kendetegn ved arbejdsforholdet er, at en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger« (33). Domstolen knyttede dermed fortolkningen af »arbejdstager« i forbindelse med direktiv 2003/88/EF til den etablerede retspraksis om den frie bevægelighed for arbejdstagere som fastsat i traktatens artikel 45.

32

må defineres på grundlag af objektive kriterier, som karakteriserer de berørte personers rettigheder og pligter i arbejdsforholdet. Det væsentligste kendetegn ved arbejdsforholdet er, at en person i en vis periode præsterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger

33

Domstolen gør gældende, at »[i]nden for rammerne af fastlæggelsen af arbejdstagerbegrebet, som det tilkommer den nationale ret at foretage, skal denne ret lægge objektive kriterier til grund og foretage en samlet vurdering af samtlige omstændigheder i den for denne verserende sag, der angår såvel de pågældende aktiviteters karakter som forholdet mellem de pågældende parter« (34).

i]nden for rammerne af fastlæggelsen af arbejdstagerbegrebet, som det tilkommer den nationale ret at foretage, skal denne ret lægge objektive kriterier til grund og foretage en samlet vurdering af samtlige omstændigheder i den for denne verserende sag, der angår såvel de pågældende aktiviteters karakter som forholdet mellem de pågældende parter

34

Den har imidlertid udstedt retningslinjer for anvendelsen af disse kriterier og fastlagt, at kategorien »arbejdstager« i EU-retten ikke er forbundet med den nationale (35). Den har f.eks. udtalt, at arbejdstagere i et offentligretligt organ er »arbejdstagere«, uanset om de efter national ret har status som tjenestemand (36). Den har også argumenteret for, at løsarbejdere og sæsonarbejdere med en tidsbegrænset kontrakt, som ikke er omfattet af visse bestemmelser i den nationale arbejdslovgivning, falder ind under arbejdstagerbegrebet (37). Domstolen har ligeledes fastslået, at arbejdstagerbegrebet kunne omfatte en person, der er tilknyttet et job- og aktivitetscenter, uanset personens produktivitet, spørgsmålet om, hvorledes midlerne til at sikre aflønningen tilvejebringes, eller den begrænsede størrelse af aflønningen (38).

35

36

37

38

Det er ikke personens status i henhold til den nationale lovgivning, der er afgørende for, om arbejdstidsdirektivet finder anvendelse. Tværtimod afhænger det af, hvorvidt den pågældende kan karakteriseres som en »arbejdstager« i henhold til definitionen heraf i EU's retspraksis. Dette afhænger af de nærmere omstændigheder omkring personens arbejdsforhold, navnlig hvorvidt han eller hun udfører reelle og faktiske ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger.

Det betyder dermed, at visse personer, som i henhold til den nationale lovgivning er »selvstændige«, imidlertid vil kunne kategoriseres som »arbejdstagere« af Domstolen med henblik på anvendelsen af arbejdstidsdirektivet (39). I denne forbindelse har Domstolen præciseret, at »en betegnelse som »selvstændig tjenesteyder« i henhold til national ret ikke er til hinder for, at en person er »arbejdstager« i EU-retlig forstand, hvis vedkommendes uafhængighed kun er fiktiv og dermed skjuler, at der foreligger et reelt arbejdsforhold« (40). Domstolen henviste til følgende elementer som mulige indikatorer for kvalifikationen som »arbejdstager«: hvis personen handler under ledelse af sin arbejdsgiver, navnlig for så vidt angår sin frihed til at vælge tid og sted, og indholdet af sit arbejde (41), hvis personen ikke deler arbejdsgiverens forretningsmæssige risici (42) og, hvis han/hun udgør en integrerende del af arbejdsgiverens virksomhed for hele varigheden af dette forhold (43).

39

en betegnelse som »selvstændig tjenesteyder« i henhold til national ret ikke er til hinder for, at en person er »arbejdstager« i EU-retlig forstand, hvis vedkommendes uafhængighed kun er fiktiv og dermed skjuler, at der foreligger et reelt arbejdsforhold

40

41

42

43

Selv om der i skrivende stund ikke findes nogen specifik retspraksis om situationen for »frivillige«, »praktikanter« eller personer på kontrakter uden fast timetal eller privatretlige kontrakter for så vidt angår arbejdstidsdirektivet, kunne den samme vurdering på grundlag af de ovennævnte kriterier føre til, at personer under enhver form for kontraktforhold kan betragtes som »arbejdstagere« og således være omfattet af arbejdstidsdirektivet.

2.   Anvendelse af direktivet i forbindelse med sideløbende kontrakter

Anvendelse af direktivet i forbindelse med sideløbende kontrakter

Arbejdstidsdirektivet fastsætter mindstekrav for »arbejdstagere«. Det fremgår imidlertid ikke tydeligt, om dets bestemmelser fastsætter absolutte begrænsninger i forbindelse med sideløbende kontrakter med en eller flere arbejdsgivere, eller om de finder anvendelse på det enkelte ansættelsesforhold særskilt. Domstolen har endnu ikke skullet tage stilling til dette punkt.

Som angivet i tidligere rapporter (44) mener Kommissionen, at grænserne for den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid samt daglige og ugentlige hvileperiode i lyset af direktivets formål, som er at forbedre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, så vidt muligt skal finde anvendelse på hver arbejdstager. Under hensyntagen til behovet for at give de sundheds- og sikkerhedsmæssige mål i arbejdstidsdirektivet fuld virkning, bør medlemsstaternes lovgivning tilvejebringe passende mekanismer til overvågning og håndhævelse.

44

Det kan ligeledes bemærkes, at i overensstemmelse med direktivets anvendelsesområde, som beskrevet ovenfor, finder direktivet ikke anvendelse på forhold, i hvilke den pågældende ikke kan betegnes som »arbejdstager« i henhold til EU-lovgivningen. Dette betyder f.eks., at arbejdstiden for »frivillige« eller »selvstændige«, som ikke kan betegnes som »arbejdstagere«, ikke vil være omfattet af direktivet.

som beskrevet ovenfor

B.   
  Materielt anvendelsesområde — berørte sektorer

Materielt anvendelsesområde — berørte sektorer

1.   Princip: Direktivet finder anvendelse på alle sektorer

Princip: Direktivet finder anvendelse på alle sektorer

| Artikel 1:

  »[...] 3.   Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i direktiv 89/391/EØF, jf. dog nærværende direktivs artikel 14, 17, 18 og 19. [...]«

  I artikel 2 i direktiv 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, som der henvises til, fastsættes følgende:


  »1.   Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter (industri, landbrug, handel, administration, tjenesteydelser, undervisning, kulturel virksomhed, fritidsbeskæftigelse osv.).


  2.   Dette direktiv finder ikke anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, f.eks. i de væbnede styrker eller inden for politiet, eller til visse specifikke aktiviteter i civilbeskyttelsestjenesterne på afgørende vis taler imod dets anvendelse.


  I så fald skal det påses, at arbejdstagernes sikkerhed og sundhed sikres i videst muligt omfang i overensstemmelse med målsætningerne i dette direktiv.« |
| --- |

Artikel 1:

»[...] 3.   Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i direktiv 89/391/EØF, jf. dog nærværende direktivs artikel 14, 17, 18 og 19. [...]«

I artikel 2 i direktiv 89/391/EØF om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, som der henvises til, fastsættes følgende:

»1.   Dette direktiv finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter (industri, landbrug, handel, administration, tjenesteydelser, undervisning, kulturel virksomhed, fritidsbeskæftigelse osv.).

2.   Dette direktiv finder ikke anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, f.eks. i de væbnede styrker eller inden for politiet, eller til visse specifikke aktiviteter i civilbeskyttelsestjenesterne på afgørende vis taler imod dets anvendelse.

I så fald skal det påses, at arbejdstagernes sikkerhed og sundhed sikres i videst muligt omfang i overensstemmelse med målsætningerne i dette direktiv.«

I overensstemmelse med Domstolens faste praksis, der tager hensyn til direktivets formål, nemlig at tilskynde til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, og med ordlyden af artikel 2, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF, skal arbejdstidsdirektivets anvendelsesområde fortolkes bredt (45).

45

Som følge heraf skal udelukkelse fra anvendelsesområdet som fastsat i artikel 2, stk. 2, i direktiv 89/391/EØF fortolkes restriktivt (46) og »således, at dens rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som undtagelsen giver medlemsstaterne adgang til at beskytte« (47).

46

således, at dens rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som undtagelsen giver medlemsstaterne adgang til at beskytte

47

Faktisk har Domstolen fastslået, at denne udelukkelse ikke finder anvendelse på de sektorer, der behandles i deres helhed. Dens eneste formål er at sikre, »at de tjenester, der er uundværlige for beskyttelsen af sikkerhed og sundhed samt den offentlige orden i tilfælde af alvorlige omstændigheder af exceptionelt omfang — f.eks. en ulykke — og som er kendetegnet ved, at de på grund af deres karakter ikke muliggør en planlægning af indsats- og redningsmandskabets arbejdstid, fungerer tilfredsstillende« (48).

at de tjenester, der er uundværlige for beskyttelsen af sikkerhed og sundhed samt den offentlige orden i tilfælde af alvorlige omstændigheder af exceptionelt omfang — f.eks. en ulykke — og som er kendetegnet ved, at de på grund af deres karakter ikke muliggør en planlægning af indsats- og redningsmandskabets arbejdstid, fungerer tilfredsstillende

48

Domstolen har fastslået, at selv om visse tjenester faktisk står over for begivenheder, der pr. definition ikke er forudseelige, er de aktiviteter, som er forbundet hermed under normale omstændigheder, og som i øvrigt svarer til den opgave, der netop er blevet pålagt en sådan tjeneste, herunder forebyggelse af sikkerheds- og/eller sundhedsrisici samt arbejdstiderne for dens personale, ikke dermed mindre egnede til at blive organiseret på forhånd (49).

49

Som følge heraf er udelukkelse fra anvendelsesområdet ikke afhængig af, om arbejdstagere tilhører en af de sektorer, der er omhandlet i direktiv 89/391/EØF. Det afhænger snarere af den specifikke art af visse særlige opgaver, der udføres af ansatte i disse sektorer. I betragtning af behovet for at sikre effektiv beskyttelse af befolkningen begrunder sådanne opgaver en undtagelse fra de regler, der er fastsat i nævnte direktiv.

Arbejdstidsdirektivet finder derfor anvendelse på de aktiviteter, der udøves af de væbnede styrker, politiet eller civilbeskyttelsestjenesterne. Det finder også anvendelse på andre specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste, så længe de udføres under normale forhold.

Domstolen har i sin praksis fastslået, at direktivet finder anvendelse på skadestuer og læger og sygeplejersker, der leverer tjenesteydelser på skadestuer (50). Det finder også anvendelse på andre tjenester, der besvarer akutsituationer, herunder læger og sygeplejesker på skadestuer og andre tjenester, der giver behandling uden for akutsituationer (51), arbejdstagere i en lægevagt (52), indsatsstyrkerne i et offentligt brandvæsen (53), kommunale polititjenester (54) eller ikke-civilt personale i offentlige forvaltninger, hvor deres opgaver udføres under normale omstændigheder (55).

50

51

52

53

54

55

2.   Undtagelse: udelukkelse i særlige situationer

Undtagelse: udelukkelse i særlige situationer

Udelukkelse fra direktivets anvendelsesområde er ikke desto mindre muligt, og Domstolen har præciseret, at den kun ville tillade undtagelser »ved helt særlige begivenheder, hvor det af hensyn til en hensigtsmæssig afvikling af de foranstaltninger, der skal beskytte befolkningen mod en alvorlig samfundsfare, er nødvendigt, at det personale, der skal tage sig af en begivenhed af denne art, må give absolut første prioritet til disse foranstaltninger, således at de kan opfylde deres formål« (56).

ved helt særlige begivenheder, hvor det af hensyn til en hensigtsmæssig afvikling af de foranstaltninger, der skal beskytte befolkningen mod en alvorlig samfundsfare, er nødvendigt, at det personale, der skal tage sig af en begivenhed af denne art, må give absolut første prioritet til disse foranstaltninger, således at de kan opfylde deres formål

56

Dette kan være tilfældet »ved naturkatastrofer eller teknologiske katastrofer, ved attentater, større ulykker eller andre begivenheder af denne art, som er så alvorlige og har et sådant omfang, at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger, der er absolut nødvendige til beskyttelsen af befolkningens liv, sundhed og sikkerhed, og hvor det ikke ville være muligt at udføre foranstaltningerne på hensigtsmæssig vis, hvis alle reglerne i direktiv 89/391 og 93/104 [arbejdstidsdirektivet] skulle overholdes« (57).

ved naturkatastrofer eller teknologiske katastrofer, ved attentater, større ulykker eller andre begivenheder af denne art, som er så alvorlige og har et sådant omfang, at det er nødvendigt at træffe foranstaltninger, der er absolut nødvendige til beskyttelsen af befolkningens liv, sundhed og sikkerhed, og hvor det ikke ville være muligt at udføre foranstaltningerne på hensigtsmæssig vis, hvis alle reglerne i direktiv 89/391 og 93/104

skulle overholdes

57

Den udelukkelse, som Domstolen fortolker, følger af artikel 2, stk. 2, i direktiv 89/391/EØF: »Dette direktiv finder ikke anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til

  visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste

  [...] på afgørende vis taler imod dets anvendelse« (Kommissionens fremhævelse).

Dette direktiv finder ikke anvendelse, når særlige forhold i tilknytning til

visse specifikke aktiviteter i den offentlige tjeneste

[...] på afgørende vis taler imod dets anvendelse

Kommissionen finder, at den afgørende faktor bør være arten af arbejdstagernes aktiviteter ved levering af »aktiviteter i den offentlige tjeneste« til opretholdelse af offentlig orden og sikkerhed (58) snarere end den blotte eksistens af en arbejdsgiver i den offentlige sektor eller offentlig støtte til finansieringen eller tilrettelæggelsen af den pågældende tjeneste.

58

Selv om Domstolen ikke har udtalt sig om dette punkt, ville det være uberettiget i forbindelse med de særlige forhold, der er nævnt ovenfor, kun midlertidigt at fritage arbejdstagere i den offentlige sektor og fortsat kræve streng overholdelse af direktivets bestemmelser for arbejdstagere i den private sektor, f.eks. arbejdstagere på private hospitaler.

Domstolen har under alle omstændigheder understreget, at selv når direktivet ikke anvendes i ekstraordinære situationer, »skal de kompetente myndigheder påse, at arbejdstagernes sikkerhed og sundhed sikres i videst muligt omfang« (59).

skal de kompetente myndigheder påse, at arbejdstagernes sikkerhed og sundhed sikres i videst muligt omfang

59

3.   Søfarende

Søfarende

| Artikel 1, stk. 3:
  »[...] Dette direktiv finder ikke anvendelse på søfarende som defineret i direktiv 1999/63/EF, jf. dog artikel 2, nr. 8), i nærværende direktiv. [...]« |
| --- |

Artikel 1, stk. 3:

»[...] Dette direktiv finder ikke anvendelse på søfarende som defineret i direktiv 1999/63/EF, jf. dog artikel 2, nr. 8), i nærværende direktiv. [...]«

[...] Dette direktiv finder ikke anvendelse på søfarende som defineret i direktiv 1999/63/EF, jf. dog artikel 2, nr. 8), i nærværende direktiv. [...]

Denne bestemmelse betyder modsætningsvis, at det generelle arbejdstidsdirektiv finder anvendelse på søfarende, som ikke er omfattet af Rådets direktiv 1999/63/EF (60).

60

Sidstnævnte direktiv indeholder minimumsstandarder for søfarendes arbejdstid. I henhold til paragraf 1 i bilaget til direktiv 1999/63/EF finder direktivet anvendelse på »søfarende på søgående skibe, uanset om de er i offentligt eller privat eje, som er registreret inden for en medlemsstats territorium, og som anvendes til almindelig erhvervsmæssig skibsfart«, og søfarende defineres i paragraf 2 som »enhver person, som er ansat eller beskæftiget i en given egenskab om bord på et søgående skib, som er omfattet af denne aftale«.

søfarende på søgående skibe, uanset om de er i offentligt eller privat eje, som er registreret inden for en medlemsstats territorium, og som anvendes til almindelig erhvervsmæssig skibsfart

enhver person, som er ansat eller beskæftiget i en given egenskab om bord på et søgående skib, som er omfattet af denne aftale

Derfor ville arbejdstagere på fartøjer, der ikke anvendes til almindelig »erhvervsmæssig skibsfart«, ikke være omfattet af direktiv 1999/63/EF. I lyset af ordlyden af artikel 1, stk. 3, som er gengivet ovenfor, mener Kommissionen, at disse arbejdstagere falder ind under anvendelsesområdet for arbejdstidsdirektivet.

4.   Aktiviteter og arbejdstagere, der er omfattet af særlig lovgivning

Aktiviteter og arbejdstagere, der er omfattet af særlig lovgivning

| Endvidere fastsættes følgende i direktivets artikel 14:


  »Dette direktiv finder ikke anvendelse, hvis andre fællesskabsinstrumenter indeholder mere specifikke forskrifter vedrørende tilrettelæggelse af arbejdstiden for visse former for beskæftigelse eller erhvervsvirksomhed.« |
| --- |

Endvidere fastsættes følgende i direktivets artikel 14:

»Dette direktiv finder ikke anvendelse, hvis andre fællesskabsinstrumenter indeholder mere specifikke forskrifter vedrørende tilrettelæggelse af arbejdstiden for visse former for beskæftigelse eller erhvervsvirksomhed.«

På grundlag af de nuværende EU-instrumenter finder arbejdstidsdirektivet ikke anvendelse, når der findes mere specifikke krav. Dette er tilfældet med:

—   Unge arbejdstagere

Unge arbejdstagere

Rådets direktiv 94/33/EF af 22. juni 1994 om beskyttelse af unge på arbejdspladsen (61).

61

—   Civil luftfart

Civil luftfart

Rådets direktiv 2000/79/EF af 27. november 2000 om iværksættelse af den europæiske aftale om tilrettelæggelse af arbejdstiden for mobile arbejdstagere i civil luftfart, som er indgået af Sammenslutningen af Europæiske Luftfartsselskaber (AEA), European Transport Workers' Federation (ETF), European Cockpit Association (ECA), Den Europæiske Organisation for Regionale Luftfartsselskaber (ERA) og Den Internationale Charterflysammenslutning (IACA) (62).

62

—   Vejtransport

Vejtransport

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/15/EF af 11. marts 2002 om tilrettelæggelse af arbejdstid for personer, der udfører mobile vejtransportaktiviteter (63), og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 561/2006 af 15. marts 2006 om harmonisering af visse sociale bestemmelser inden for vejtransport og om ændring af Rådets forordninger (EØF) nr. 3821/85 og (EF) nr. 2135/98 samt ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 3820/85 (64).

63

64

—   Grænseoverskridende jernbanetjenester

Grænseoverskridende jernbanetjenester

Rådets direktiv 2005/47/EF af 18. juli 2005 vedrørende aftalen mellem Fællesskabet af de Europæiske Jernbaner (CER) og Det Europæiske Transportarbejderforbund (ETF) om visse aspekter af betingelserne for anvendelse af mobile arbejdstagere, der udfører interoperable grænseoverskridende tjenester i jernbanesektoren (65).

65

—   Indre vandveje

Indre vandveje

Rådets direktiv 2014/112/EU af 19. december 2014 om iværksættelse af den europæiske aftale om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden inden for transport ad indre vandveje, indgået af European Barge Union (EBU), European Skippers Organisation (ESO) og European Transport Workers' Federation (ETF) (66).

66

Ligesom for søfarende er det nødvendigt at se på disse direktivers nøjagtige anvendelsesområde, fordi nogle arbejdstagere, selv i de pågældende sektorer, kunne være udelukket fra det, således at de falder ind under arbejdstidsdirektivets generelle bestemmelser.

C.   
  Bestemmelsernes anvendelsesområde

Bestemmelsernes anvendelsesområde

1.   Hvad er (ikke) dækket?

Hvad er (ikke) dækket?

| Efter arbejdstidsdirektivets artikel 1, stk. 2, finder det anvendelse på:






  »[...] a) | de minimale daglige hvileperioder, ugentlige hvileperioder og årlige ferier, på pauser og på den maksimale ugentlige arbejdstid, samt på |
| --- | --- |

Efter arbejdstidsdirektivets artikel 1, stk. 2, finder det anvendelse på:

»[...] a)

[...] a)

de minimale daglige hvileperioder, ugentlige hvileperioder og årlige ferier, på pauser og på den maksimale ugentlige arbejdstid, samt på

de minimale daglige hvileperioder, ugentlige hvileperioder og årlige ferier, på pauser og på den maksimale ugentlige arbejdstid, samt på

| b) | visse aspekter i forbindelse med natarbejde, skifteholdsarbejde og arbejdsrytme.« |
| --- | --- |

b)

b)

visse aspekter i forbindelse med natarbejde, skifteholdsarbejde og arbejdsrytme.«

visse aspekter i forbindelse med natarbejde, skifteholdsarbejde og arbejdsrytme

Det betyder modsætningsvis, at den »almindelige« eller »normale« arbejdstid for arbejdstagere, dvs. den lovlige varighed af den ugentlige arbejdstid, over hvilken arbejdsgiveren ofte skal betale for overarbejde, ikke er omfattet af direktivet men er overladt til medlemsstaterne under overholdelse af den maksimale grænse for den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid, der er fastsat i direktivets artikel 6 (jf. kapitel VI).

Arbejdstidsdirektivet behandler heller ikke spørgsmålet om aflønning, herunder lønniveau, aflønningsmetoder og forskellige lønsatser, som kan fastlægges på nationalt plan (67). Domstolen har fastslået, at dette fremgår klart både af formålet med og ordlyden i direktivets bestemmelser. Dette var også en udtrykkelig konsekvens af artikel 153, stk. 5, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde (68). Den eneste undtagelse fra dette princip, som Domstolen har anerkendt, er løn, der skal sikres under arbejdstagernes årlige ferie (jf. kapitel VII).

67

68

2.   Minimumsbestemmelser

Minimumsbestemmelser

Arbejdstidsdirektivet indeholder i overensstemmelse med dets retsgrundlag minimumsbestemmelser på ovennævnte områder. Disse har til formål at skabe et »sikkerhedsnet« for de pågældende arbejdstageres sundhed og sikkerhed (69). Disse er bindende for medlemsstaterne, som er forpligtet til at sikre, at disse minimumsbestemmelser gennemføres i deres nationale retsorden. Det, at direktivet er et minimumsdirektiv, betyder også, at det ikke forhindrer medlemsstaterne i at anvende eller vedtage nationale bestemmelser, som er mere gunstige for beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed.

69

| Direktivets artikel 15 henviser udtrykkeligt til dette aspekt:


  »Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes adgang til at anvende eller indføre love og administrative bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, eller til at fremme eller tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.« |
| --- |

Direktivets artikel 15 henviser udtrykkeligt til dette aspekt:

»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes adgang til at anvende eller indføre love og administrative bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, eller til at fremme eller tillade anvendelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.«

Dette betyder dermed, at hvis arbejdstagerne har supplerende beskyttelse i henhold til national lovgivning, er det op til medlemsstaterne at træffe beslutning om betingelserne, og at Domstolens fortolkning i forhold til direktivets bestemmelser ikke finder anvendelse på mere beskyttende bestemmelser på nationalt plan.

Når medlemsstaterne gør brug af denne mulighed for at vedtage eller anvende mere beskyttende bestemmelser, skal overholdelsen af de regler, der er fastsat i direktivet, kun vurderes med henvisning til begrænsningerne deri. Medlemsstaterne har fortsat en forpligtelse til »at garantere overholdelsen af hver minimumsforskrift i direktivet« (70).

at garantere overholdelsen af hver minimumsforskrift i direktivet

70

3.   Opretholdelse af det eksisterende beskyttelsesniveau

Opretholdelse af det eksisterende beskyttelsesniveau

Som beskrevet ovenfor indeholder direktivet minimumsbestemmelser, som medlemsstaterne skal gennemføre i national lovgivning.

| Medlemsstaterne har en vis grad af frihed i den måde, de anvender og gennemfører disse bestemmelser på, men direktivets artikel 23 bestemmer følgende:


  »Uanset medlemsstaternes ret til at tilpasse de forskellige love, administrative og kontraktmæssige bestemmelser på arbejdstidsområdet efter udviklingen, for så vidt som dette direktivs minimumskrav overholdes, kan gennemførelsen af direktivet ikke danne grundlag for at sænke det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne.« |
| --- |

Medlemsstaterne har en vis grad af frihed i den måde, de anvender og gennemfører disse bestemmelser på, men direktivets artikel 23 bestemmer følgende:

»Uanset medlemsstaternes ret til at tilpasse de forskellige love, administrative og kontraktmæssige bestemmelser på arbejdstidsområdet efter udviklingen, for så vidt som dette direktivs minimumskrav overholdes, kan gennemførelsen af direktivet ikke danne grundlag for at sænke det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne.«

Selv om Domstolen ikke har haft lejlighed til at udtale sig om denne bestemmelse i forhold til arbejdstidsdirektivet, har den taget stilling til en lignende bestemmelse i direktivet om tidsbegrænset ansættelse (71), nærmere betegnet § 8, stk. 3: »Gennemførelsen af bestemmelserne i denne aftale udgør ikke en gyldig begrundelse for at sænke det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne på det område, der omfattes af denne aftale«.

71

Gennemførelsen af bestemmelserne i denne aftale udgør ikke en gyldig begrundelse for at sænke det generelle niveau for beskyttelse af arbejdstagerne på det område, der omfattes af denne aftale

I denne henseende har Domstolen fastslået, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes indskrænkende som følge af aftalens mål om at forbedre de pågældende arbejdstageres leve- og arbejdsvilkår (72).

72

Domstolen identificerede endvidere to kriterier, der skal undersøges for så vidt angår denne bestemmelse (73):

73

| — | en forringelse af »det generelle niveau af beskyttelse« og |
| --- | --- |

—

en forringelse af »det generelle niveau af beskyttelse« og

| — | det forhold, at denne forringelse skal være forbundet med rammeaftalens »gennemførelse«. |
| --- | --- |

—

det forhold, at denne forringelse skal være forbundet med rammeaftalens »gennemførelse«.

Domstolen fastslog, at det påhviler de nationale retter at afgøre, hvorvidt beskyttelsen af arbejdstagerne er forringet (74), men den udtalte også, at det, at forringelsen kun vedrører »det generelle niveau for beskyttelse« med hensyn til det første kriterium »indebærer, at kun en nedsættelse af et omfang, der generelt kan påvirke de nationale forskrifter [...], kan henføres under rammeaftalens § 8, stk. 3« (75).

74

indebærer, at kun en nedsættelse af et omfang, der generelt kan påvirke de nationale forskrifter [...], kan henføres under rammeaftalens § 8, stk. 3

75

Med hensyn til det andet kriterium fastslog Domstolen, at forbindelsen med »gennemførelsen af aftalen« ikke begrænser sig til den oprindelige gennemførelse af direktivet; men også omfatter »enhver national foranstaltning, hvis formål er at sikre opfyldelsen af direktivets mål, herunder de foranstaltninger, som efter den egentlige gennemførelse, supplerer eller ændrer de nationale regler, der allerede er vedtaget« (76). Den udelukkede imidlertid forringelser, der er omfattet af bestemmelser, der er begrundet i nødvendigheden af »at fremme formål, der er [gennemførelse af aftalen] uvedkommende« (77).

enhver national foranstaltning, hvis formål er at sikre opfyldelsen af direktivets mål, herunder de foranstaltninger, som efter den egentlige gennemførelse, supplerer eller ændrer de nationale regler, der allerede er vedtaget

76

at fremme formål, der er [

] uvedkommende

77

Kommissionen mener, at det samme gælder for arbejdstidsdirektivet, i betragtning af dets formål om at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed og den lignende ordlyd i dets artikel 23 og § 8, stk. 3, i direktivet om tidsbegrænset ansættelse. Det betyder, at artikel 23 ikke kan fortolkes indskrænkende, og at de to ovennævnte kriterier skal anvendes ved bestemmelse af, om det generelle niveau for beskyttelse forbundet med gennemførelsen af direktivet, er forringet, hvilket er forbudt.

IV.   DEFINITIONER

DEFINITIONER

A.   
  Arbejdstid og hvileperioder

Arbejdstid og hvileperioder

| I artikel 2 defineres »arbejdstid« og »hvileperiode« i direktivets forstand:


  »I dette direktiv forstås ved:


  1.   
  »arbejdstid«
  :
  det tidsrum, hvori arbejdstageren er på arbejde og står til arbejdsgiverens rådighed under udførelsen af sin beskæftigelse eller sine opgaver i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis

  2.   
  »hvileperiode«
  :
  det tidsrum, der ikke er arbejdstid«

  I henhold til direktivets betragtning 5 bør begrebet »hvile« udtrykkes i tidsenheder, dvs. i dage, timer og/eller brøkdele heraf. |
| --- |

I artikel 2 defineres »arbejdstid« og »hvileperiode« i direktivets forstand:

»I dette direktiv forstås ved:

1.   
  »arbejdstid«
  :

2.   
  »hvileperiode«
  :

I henhold til direktivets betragtning 5 bør begrebet »hvile« udtrykkes i tidsenheder, dvs. i dage, timer og/eller brøkdele heraf.

1.   Definition af arbejdstid og hvileperioder

Definition af arbejdstid og hvileperioder

Med hensyn til direktivets ordlyd har Domstolen fastslået, at efter direktivets system skal arbejdstid »forstås som modsætning til hvileperiode, idet disse to begreber udelukker hinanden« (78), og at direktivet »ikke fastsætter nogen mellemkategori mellem arbejds- og hvileperioder« (79).

forstås som modsætning til hvileperiode, idet disse to begreber udelukker hinanden

78

ikke fastsætter nogen mellemkategori mellem arbejds- og hvileperioder

79

Domstolen har fastslået, at begreberne »arbejdstid« og »hvileperiode«»ikke skal fortolkes på baggrund af forskrifterne i medlemsstaternes forskellige lovgivninger, men udgør fællesskabsretlige begreber, der skal defineres efter objektive kriterier under hensyn til direktivets opbygning og formål, idet de tilsigter at fastsætte minimumsforskrifter med henblik på at forbedre arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår. Kun en sådan selvstændig fortolkning kan sikre direktivet sin fulde virkning samt en ensartet anvendelse af disse begreber i samtlige medlemsstater« (80).

ikke skal fortolkes på baggrund af forskrifterne i medlemsstaternes forskellige lovgivninger, men udgør fællesskabsretlige begreber, der skal defineres efter objektive kriterier under hensyn til direktivets opbygning og formål, idet de tilsigter at fastsætte minimumsforskrifter med henblik på at forbedre arbejdstagernes leve- og arbejdsvilkår. Kun en sådan selvstændig fortolkning kan sikre direktivet sin fulde virkning samt en ensartet anvendelse af disse begreber i samtlige medlemsstater

80

Det betyder også, at medlemsstaterne ikke ensidigt kan fastlægge rækkevidden af disse begreber (81). Dette bekræftes af, at direktivet ikke tillader nogen undtagelse fra direktivets artikel 2 (82), som indeholder definitionerne af »arbejdstid« og »hvileperiode«.

81

82

Med henvisning til ordlyden af artikel 2, stk. 1, Domstolens praksis (83) og historiske dokumenter (84) lægges der tre kumulative kriterier til grund for, hvorvidt visse perioder anses for at være »arbejdstid«:

83

84

—   arbejdstageren er på arbejde

arbejdstageren er på arbejde

Dette første kriterium er et rumligt kriterium, der svarer til en betingelse om, at »arbejdstageren arbejder«, eller at han/hun »er til stede på sin arbejdsplads«. På engelsk svarer dette til en mindre afvigelse fra direktivets nøjagtige ordlyd. Dette kan forklares ved en mindre forskel mellem de forskellige sprogversioner af direktivet: På fransk står der f.eks. »le travailleur est au travail«, og på spansk »el trabajador permanezca en el trabajo«, og ikke »le travailleur travaille« eller »el trabajador trabaja«.

le travailleur est au travail

el trabajador permanezca en el trabajo

le travailleur travaille

el trabajador trabaja

Eftersom det er nødvendigt at fortolke de EU-retlige bestemmelser ensartet, skal direktivets tekst fortolkes og anvendes i lyset af de versioner, der foreligger på de andre officielle sprog. Hvis der er forskelle, skal bestemmelsen fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i (85).

85

For så vidt angår arbejdstidsdirektivet har en sådan fortolkning fået Domstolen til at fortolke kriteriet om »arbejdstageren er på arbejde« som et rumligt kriterium, der vedrører det forhold, at arbejdstageren skal være »på arbejdspladsen« eller »på et sted, der er fastlagt af dennes arbejdsgiver«. Generaladvokat Bot (86) har tydeligt givet denne fortolkning og det er indirekte blevet bekræftet af Domstolen (87), som gentagne gange har påpeget, at den afgørende faktor for definitionen af »arbejdstid« er den omstændighed, at arbejdstageren er forpligtet til fysisk at opholde sig på det sted, som arbejdsgiveren har anvist (88).

arbejdstageren er på arbejde

86

87

88

Det bør bemærkes, at det sted, arbejdsgiveren har anvist, ikke behøver at være arbejdsstedet. Som beskrevet nedenfor har Domstolen også fastslået, at transporttid i visse tilfælde også tæller som arbejdstid, eftersom sådanne arbejdstageres arbejdstid ikke kun var den tid, denne tilbringer på arbejdsgiverens eller kundernes arbejdssted, som i tilfælde af arbejdstagere uden fast arbejdssted i Tyco-sagen (89).

Som beskrevet nedenfor

Tyco

89

—   arbejdstageren står til arbejdsgiverens rådighed

arbejdstageren står til arbejdsgiverens rådighed

Her er den afgørende faktor, at arbejdstageren er til arbejdsgiverens rådighed med henblik på straks at kunne udføre de fornødne opgaver, såfremt der opstår behov herfor (88).

88

Dette er tilfældet, hvor arbejdstageren retligt set er forpligtet til at efterkomme sin arbejdsgivers anvisninger og udføre sin beskæftigelse for denne. I modsætning hertil er arbejdstagernes mulighed for at råde over deres tid uden større begrænsninger og bruge den i egen interesse et element, der kan vise, at den omhandlede tidsperiode ikke udgør arbejdstid (90).

90

—   arbejdstageren skal udføre sin beskæftigelse eller sine opgaver

arbejdstageren skal udføre sin beskæftigelse eller sine opgaver

Med hensyn til det tredje kriterium er det vigtigt at påpege, at hverken intensiteten og kontinuiteten i de opgaver, der udføres, er relevante.

I overensstemmelse med arbejdstidsdirektivets målsætning om at sikre sikkerheden og sundheden for arbejdstagere har Domstolen fastslået, at »selv om det faktisk udførte arbejde varierer efter omstændighederne, må de pågældende [arbejdstageres] forpligtelse til at være til stede og til rådighed på arbejdsstederne med henblik på at levere deres faglige tjenesteydelser anses for at indgå i udførelsen af deres arbejde« (91). Domstolen har således understreget, at kendetegnene ved begrebet »arbejdstid« i direktivets forstand ikke omfatter intensiteten af det af lønmodtageren præsterede arbejde (92), og at den pågældende tid kan betegnes som arbejdstid, »uanset at vedkommende under denne vagt ikke faktisk har udført vedvarende arbejde« (93).

selv om det faktisk udførte arbejde varierer efter omstændighederne, må de pågældende

forpligtelse til at være til stede og til rådighed på arbejdsstederne med henblik på at levere deres faglige tjenesteydelser anses for at indgå i udførelsen af deres arbejde

91

92

uanset at vedkommende under denne vagt ikke faktisk har udført vedvarende arbejde

93

Når de nationale domstole skal tage stilling til, hvorvidt tid betragtes som arbejdstid eller hvileperiode, må de ikke kun analysere spørgsmålet på grundlag af bestemmelserne i den nationale ret. De skal undersøge de betingelser, der gælder i praksis for den pågældende arbejdstagers arbejdstid (94).

94

Endelig gælder det i overensstemmelse med ordlyden i direktivet og Domstolens praksis, at hvis en tidsperiode ikke opfylder disse kriterier, skal den betragtes som en »hvileperiode«.

2.   Anvendelse af direktivets definition på specifikke perioder

Anvendelse af direktivets definition på specifikke perioder

a.   Vagttjeneste og tilkaldevagt

Vagttjeneste og tilkaldevagt

Domstolen har specifikt behandlet situationen med »vagttjeneste« og »tilkaldevagt«, navnlig i sine domme i Simap-, Jaeger- og Dellas-sagerne, som omhandlede læger på skadestuer og på hospitalet samt en socialpædagog ved de institutioner, som under en internatordning modtager unge og voksne handicappede (95).

Simap

Jaeger

Dellas

95

I disse sager udtalte Domstolen, at vagttjeneste, der udføres af arbejdstagere fuldt ud skal anses for at være arbejdstid i direktivets forstand, hvis de skal være fysisk til stede på arbejdsstedet. I en sådan situation skal de pågældende arbejdstagere stadig stå til rådighed for deres arbejdsgiver på et sted, som arbejdsgiveren har anvist, i hele perioden. Arbejdstagerne er også pålagt begrænsninger, der er væsentligt mere indgribende, da de skal opholde sig borte fra deres familiemæssige og sociale omgivelser og har mindre råderum med hensyn til at disponere over den tid, hvor deres faglige tjenesteydelser ikke er påkrævede (96).

96

Domstolen påpegede til støtte for sin holdning, at såfremt en vagtperiode efter ordningen med fysisk tilstedeværelse ikke henregnes til begrebet arbejdstid, indebærer dette et alvorligt indgreb i målet om at sikre arbejdstagernes sundhed og sikkerhed ved at sikre dem minimumshvileperioder og passende pauser (97).

97

Det bør bemærkes, at vagttjeneste har status som »arbejdstid«, uafhængigt af det arbejde, som den pågældende faktisk har udført under disse vagter (98). Det betyder, at den omstændighed, at vagttjenesterne indebærer visse perioder uden beskæftigelse, således ikke har nogen relevans i denne sammenhæng (99). Tilsvarende gælder det, at hvis arbejdsgiveren stiller et værelse til rådighed for arbejdstageren, i hvilket denne kan hvile sig, så længe en arbejdsindsats ikke er påkrævet, påvirker det ikke vagttjenestens status som arbejdstid (100).

98

99

100

I forbindelse med anvendelsen af ækvivalenssystemer, hvormed der fastsættes en nøgle til opgørelse af vagttjeneste, har Domstolen fastslået, at hvis sådanne ordninger ikke sikrer overholdelsen af alle minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed, er de uforenelige med direktivet (101).

101

I modsætning dertil gælder det, at hvis arbejdstagere skal være til rådighed på tilkald, men ikke er pligtige til at være til stede på et sted, som arbejdsgiveren har anvist, råder de over deres tid uden større begrænsninger og kan bruge den i egen interesse. I sådanne situationer, såkaldte »tilkaldevagter«, er det kun den tid, der bruges til faktisk at udføre opgaver — herunder den tid, det tager at komme til det sted, hvor opgaverne skal udføres — der skal betragtes som arbejdstid i direktivets forstand (102).

102

b.   Transporttid for arbejdstagere uden fast arbejdssted mellem deres første og sidste kunde og deres bopæl

Transporttid for arbejdstagere uden fast arbejdssted mellem deres første og sidste kunde og deres bopæl

Domstolen har i Tyco-sagen taget stilling til, hvorvidt transporttid til de første kunder og fra de sidste kunder for arbejdstagere uden fast arbejdssted udgør arbejdstid (103).

Tyco

103

Denne sag vedrørte teknikere, som var ansat til at installere og vedligeholde sikkerhedsanordninger forskellige steder inden for et geografisk område, der var tildelt dem. Mindst én gang om ugen kørte de til et transportlogistikcenters lokaler for at afhente det udstyr, som de havde behov for til deres arbejde. Andre dage kørte de direkte fra deres bopæl til de steder, hvor de skulle udføre deres opgaver.

Domstolen fandt, at de tre kriterier for »arbejdstid« var opfyldt. For det første fastslog den, at arbejdstagernes transport til de kunder, som er anvist af deres arbejdsgiver, er en nødvendig forudsætning for, at de kan udføre deres tekniske ydelser hos kunderne. Derfor konkluderede den, at disse perioder kan betragtes som perioder, hvor arbejdstagerne udfører deres beskæftigelse eller opgaver (104). For det andet fastslog Domstolen, at den omstændighed, at de pågældende arbejdstagere fik anvist en rute, og at de ikke frit kunne råde over deres tid og bruge den i egen interesse i den periode, betød, at arbejdstagerne også i den periode stod til arbejdsgiverens rådighed (105). For det tredje bekræftede Domstolen, at arbejdstagere, som udfører deres opgaver under den transport, som de foretager til eller fra en kunde, også skal anses for at være på arbejde under denne transport. Eftersom transporten er en uadskillelig del af at være en arbejdstager, som ikke har et fast eller sædvanligt arbejdssted, kan sådanne arbejdstageres arbejdssted ikke indskrænkes til disse arbejdstageres fysiske arbejdssted hos deres arbejdsgivers kunder (106).

104

105

106

c.   Andre perioder

Andre perioder

Selv om Domstolen kun har taget stilling til en begrænset række perioder, der betragtes som »arbejdstid«, mener Kommissionen, at det er nødvendigt at give vejledning med hensyn til andre typer perioder. I det følgende beskrives Kommissionens fortolkning af begrebet »arbejdstid« med hensyn til andre perioder.

—   Transport mellem aftaler i løbet af arbejdsdagen

Transport mellem aftaler i løbet af arbejdsdagen

Spørgsmålet om transport mellem opgaver i løbet af arbejdsdagen er ikke behandlet i Tyco-dommen. Det skyldes, at arbejdsgiveren i den sag allerede regnede disse perioder med som en del af den daglige arbejdstid (107).

Tyco

107

I betragtning af denne dom og afhængigt af de nøjagtige faktiske omstændigheder i en sag, som bliver forelagt Domstolen, mener Kommissionen, at transport mellem opgaver i løbet af arbejdsdagen også kunne betragtes som arbejdstid. Dette ville være tilfældet, hvis følgende betingelser var opfyldt:

| — | Hvis den pågældende transport udgør en nødvendig forudsætning for, at arbejdstagerne kan udføre deres ydelser for kunderne, og derfor skal betragtes som perioder, hvor arbejdstagerne udfører deres beskæftigelse eller opgaver. |
| --- | --- |

—

Hvis den pågældende transport udgør en nødvendig forudsætning for, at arbejdstagerne kan udføre deres ydelser for kunderne, og derfor skal betragtes som perioder, hvor arbejdstagerne udfører deres beskæftigelse eller opgaver.

| — | Hvis de pågældende arbejdstagere står til arbejdsgiverens rådighed i det tidsrum, hvilket betyder, at de efterkommer arbejdsgiverens anvisninger og ikke frit kan råde over deres tid og bruge den i egen interesse. |
| --- | --- |

—

Hvis de pågældende arbejdstagere står til arbejdsgiverens rådighed i det tidsrum, hvilket betyder, at de efterkommer arbejdsgiverens anvisninger og ikke frit kan råde over deres tid og bruge den i egen interesse.

| — | Hvis transporttiden er en uadskillelig del af arbejdstagernes arbejde, og deres arbejdssted derfor ikke kan indskrænkes til det fysiske arbejdssted hos deres arbejdsgivers kunder. |
| --- | --- |

—

Hvis transporttiden er en uadskillelig del af arbejdstagernes arbejde, og deres arbejdssted derfor ikke kan indskrænkes til det fysiske arbejdssted hos deres arbejdsgivers kunder.

—   Arbejdstageres uregelmæssige transport til et andet arbejdssted

Arbejdstageres uregelmæssige transport til et andet arbejdssted

Efter de samme betragtninger er det muligt at antage, at i lyset af ovennævnte kriterier og direktivets målsætning om at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, ville visse transporter for arbejdstagere, som i stedet for at tage til deres primære arbejdssted tager direkte til aftaler eller til et andet arbejdssted og derfor har længere transporttid, end de normalt ville have, skulle anses for at være arbejdstid. I disse perioder kan arbejdstagernes situation nemlig sammenlignes med den for arbejdstagerne i Tyco-sagen, da de er udsendt af deres arbejdsgiver til et andet sted, end hvor det sædvanligvis udfører deres arbejde (108).

Tyco

108

—   Transport til og fra arbejdsstedet

Transport til og fra arbejdsstedet

Hvad angår den daglige transporttid til et fast arbejdssted, er der ikke noget, der tyder på, at sådanne perioder skal betragtes som »arbejdstid« i direktivets forstand.

Arbejdstagere med et fast arbejdssted, som kan bestemme afstanden mellem deres bopæl og arbejdsstedet og frit kan råde over deres tid på vej til og fra arbejdsstedet i egen interesse. Denne situation adskiller sig derfor fra situationen i Tyco-sagen, hvor Domstolen fastslog, at arbejdstagere, som ikke har et fast arbejdssted, havde mistet muligheden for frit at bestemme afstanden mellem deres bopæl og det sædvanlige sted for deres arbejdsdags begyndelse og afslutning (109).

Tyco

109

B.   
  Natperiode og natarbejder

Natperiode og natarbejder

| Artikel 2, stk. 3 og 4:


  »3.   
  »natperiode«
  :
  et tidsrum på mindst syv timer, som fastsat ved national lovgivning, der under alle omstændigheder omfatter tidsrummet mellem 24.00 og 05.00

  4.   
  »natarbejder«
  :







  a) | dels en arbejdstager, der normalt udfører mindst tre timer af sin daglige arbejdstid i natperioden, og |
| --- | --- |

Artikel 2, stk. 3 og 4:

»3.   
  »natperiode«
  :

4.   
  »natarbejder«
  :

a)

dels en arbejdstager, der normalt udfører mindst tre timer af sin daglige arbejdstid i natperioden, og

| b) | dels en arbejdstager, der forventes at udføre en vis del af sin årlige arbejdstid i natperioden, idet denne del efter den pågældende medlemsstats valg fastsættes:








  i) | ved national lovgivning efter høring af arbejdsmarkedets parter, eller |
| --- | --- | --- |

b)

dels en arbejdstager, der forventes at udføre en vis del af sin årlige arbejdstid i natperioden, idet denne del efter den pågældende medlemsstats valg fastsættes:

i)

ved national lovgivning efter høring af arbejdsmarkedets parter, eller

| ii) | kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau;« |
| --- | --- |

ii)

kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau;«

Med hensyn til definitionen af »natperiode« svarer den i sit indhold til definitionen af »natarbejde« i Den Internationale Arbejdsorganisations (ILO) konvention om natarbejde (110). Den definition, som man nåede til enighed om i arbejdstidsdirektivet, pålagde de enkelte medlemsstater i den nationale lovgivning at fastlægge en periode på syv timer, som udgør »natperioden«. Det betyder, at arbejde, som udføres i denne periode, er natarbejde uanset dets varighed.

110

Denne definition suppleres af definitionen af »natarbejder«, som indeholder følgende kriterier: a) arbejdstageren skal udføre mindst tre timer af sin daglige arbejdstid i natperioden, eller b) arbejdstageren forventes at udføre en vis del af sin årlige arbejdstid i natperioden.

Den engelske (og danske) version af direktivet synes at være ukorrekt, idet den forbinder kriterierne i a) og b) med et »og«, hvilket betyder, at de er kumulative. Samtidig indledes de med »dels«. Nogle sprogversioner har ikke dette »og« (111), hvilket peger i retning af, at betingelserne er alternative. Denne anden fortolkning synes at blive støttet af Domstolen, som i sin dom i Simap-sagen, fastlagde, at »ifølge artikel 2, nr. 4, litra a), i direktiv 93/104 forstås ved natarbejder en arbejdstager, der normalt udfører mindst tre timer af sin daglige arbejdstid i natperioden«. Ifølge samme artikel 2, nr. 4, litra b), giver nævnte direktiv endvidere »de nationale lovgivere eller — efter den pågældende medlemsstats valg — arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau mulighed for at anse andre arbejdstagere, der udfører en vis del af deres årlige arbejdstid i natperioden, for natarbejdere« (112).

111

Simap

ifølge artikel 2, nr. 4, litra a), i direktiv 93/104 forstås ved natarbejder en arbejdstager, der normalt udfører mindst tre timer af sin daglige arbejdstid i natperioden

de nationale lovgivere eller — efter den pågældende medlemsstats valg — arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau mulighed for at anse andre arbejdstagere, der udfører en vis del af deres årlige arbejdstid i natperioden, for natarbejdere

112

Kommissionen mener, at kriterierne er alternative, og at arbejdstagere, der opfylder det ene af de to kriterier, derfor ville kunne betegnes som »natarbejdere«.

I det oprindelige forslag (113) fremgik det udtrykkeligt, at natarbejdere kan udføre skifteholdsarbejde. Dette bekræfter derfor, at de forskellige kategorier ikke gensidigt udelukker hinanden, og at en arbejdstager kan være »skifteholdsarbejder« samtidig som »natarbejder«. Selv om Domstolen ikke klart har bekræftet denne fremgangsmåde, har den særskilt og parallelt dermed i Simap-sagen fastslået, at »læger på skadestuer« kan anses for at være både natarbejdere og skifteholdsarbejdere. Hermed anerkendes det implicit, at sådanne arbejdstagere kan være omfattet af begge definitioner (114). I en sådan situation drager de pågældende arbejdstagere fordel af alle de beskyttende foranstaltninger, der er forbundet med de kategorier, de tilhører.

113

Simap

114

C.   
  Skifteholdsarbejde og skifteholdsarbejder

Skifteholdsarbejde og skifteholdsarbejder

| Artikel 2, stk. 5 og 6:


  »5.   
  »skifteholdsarbejde«
  :
  enhver form for tilrettelæggelse af holdarbejde, som består i, at arbejdstagerne afløser hinanden på de samme arbejdspladser efter en bestemt tidsplan, herunder på skift, og som kan være kontinuerligt eller diskontinuerligt, hvilket kræver, at arbejdstagerne arbejder på forskellige tidspunkter over en given periode af dage eller uger

  6.   
  »skifteholdsarbejder«
  :
  arbejdstager, som deltager i skifteholdsarbejde« |
| --- |

Artikel 2, stk. 5 og 6:

»5.   
  »skifteholdsarbejde«
  :

6.   
  »skifteholdsarbejder«
  :

Definitionerne af »skifteholdsarbejde« og »skifteholdsarbejder« er kun i meget begrænset omfang blevet fortolket af Domstolen. Domstolen fastslog i sin dom i Simap-sagen, at lægerne på skadestuer er ansat i et arbejde, der er tilrettelagt således, at arbejdstagerne afløser hinanden på de samme arbejdspladser efter en bestemt tidsplan på iskift, hvilket opfylder kravene i definitionen af skifteholdsarbejde (115). I dette tilfælde arbejdede de offentligt ansatte læger normalt fra kl. 8 til 15, men havde også tilkaldevagter fra kl. 15 til kl. 8 hver 11. dag. Domstolen udtalte, at denne »vagttjeneste« på hospitalet eller »tilkaldevagt«, hvor arbejdstagerne til enhver tid skulle kunne kontaktes, opfyldte definitionen af skifteholdsarbejde af følgende grunde:

Simap

115

| — | arbejdstagerne afløste hinanden på de samme arbejdspladser efter en bestemt tidsplan på skift |
| --- | --- |

—

arbejdstagerne afløste hinanden på de samme arbejdspladser efter en bestemt tidsplan på skift

afløste hinanden på de samme arbejdspladser

| — | og at uanset vagterne udføres med regelmæssige mellemrum, skal de pågældende læger arbejde på forskellige tidspunkter over en given periode af dage eller uger. |
| --- | --- |

—

og at uanset vagterne udføres med regelmæssige mellemrum, skal de pågældende læger arbejde på forskellige tidspunkter over en given periode af dage eller uger.

pågældende læger arbejde på forskellige tidspunkter over en given periode af dage eller uger

I dette tilfælde fandt Domstolen ikke, at lægers »normale« arbejdsplan var skifteholdsarbejde, hvilket muligvis skyldtes, at arbejdstagerne da arbejdede på samme tidspunkt og på forskellige arbejdspladser (116).

116

Som påpeget i definitionens tekst er »skifteholdsarbejde« ikke begrænset til det velkendte »rotationsmønster«, hvor arbejdstagere arbejder i ét tidsrum i en periode og derefter skifter til et nyt tidsrum, normalt tilrettelagt som tre perioder a otte timer om dagen.

Endelig, som angivet ovenfor, kan »skifteholdsarbejdere« også være »natarbejdere«. En arbejdstager, som er omfattet af mere end én definition, skal drage fordel af de beskyttelsesforanstaltninger, der er knyttet til hver enkelt.

som angivet ovenfor

D.   
  Mobil arbejdstager

Mobil arbejdstager

| Artikel 2, stk. 7:


  »7.   
  »mobil arbejdstager«
  :
  en arbejdstager, der er en del af rejsende eller flyvende personale, som er ansat af en virksomhed, der udfører passager- eller godstransport ad vej, ad luftvej eller ad indre vandveje« |
| --- |

Artikel 2, stk. 7:

»7.   
  »mobil arbejdstager«
  :

Sondringen mellem mobile og ikke-mobile arbejdstagere med henblik på anvendelsen af arbejdstidsdirektivet var et af de aspekter, der blev drøftet i forbindelse med udarbejdelsen af direktiv 2000/34/EF og indført deri (117).

117

I forbindelse med direktiv 93/104/EF var der tvivl om, hvorvidt udelukkelsen af visse sektorer skulle gælde for alle arbejdstagere i disse sektorer eller kun for dem, der var underlagt specifikke mobilitetsforpligtelser (118). Ændringsdirektivet skulle derfor fastsætte visse særlige bestemmelser for mobile arbejdstagere og samtidig sikre, at tilrettelæggelsen af arbejdstiden for ikke-mobilt personale i sektorer med mobile arbejdstagere ville overholde de generelle bestemmelser.

alle

118

Ifølge dette direktiv er betegnelsen »mobile arbejdstagere« begrænset til arbejdstagere, der samtidigt:

| — | er en del af rejsende eller flyvende personale |
| --- | --- |

—

er en del af rejsende eller flyvende personale

| — | er ansat af en virksomhed, der udfører passager- eller godstransport |
| --- | --- |

—

er ansat af en virksomhed, der udfører passager- eller godstransport

| — | arbejder med transport ad vej, ad luftvej eller ad indre vandveje. |
| --- | --- |

—

arbejder med transport ad vej, ad luftvej eller ad indre vandveje.

Betydningen af begrebet »mobile arbejdstagere« er specifikt for dette direktiv og er uløseligt forbundet med kriteret om »kørende, sejlende eller flyvende«. Det har til formål at tage hensyn til de særlige arbejdsbetingelser og særtræk ved de pågældende arbejdstageres aktiviteter (f.eks. at de arbejder og bor på arbejdsstedet i visse perioder, navnlig som led i grænseoverskridende aktiviteter). Dette adskiller sig fra mobile arbejdstagere i betydningen udstationerede, vandrende eller grænseoverskridende arbejdstagere. Det betyder også, at det ikke er alle »kørende, sejlende eller flyvende« arbejdstagere, der er »mobile arbejdstagere«.

Denne definition af direktiv 2003/88/EF er knyttet til den undtagelse, der var indført ved artikel 20 i dette direktiv for mobile arbejdstagere (jf. nedenfor under punkt IX.D.1).

IX.D.1

Som anført under punkt III.B.4 ovenfor er det dog kun mobile arbejdstagere, som ikke er omfattet af en specifik transportlovgivning, der falder ind under dette direktiv og dets undtagelser.

III.B.4

E.   
  Offshore-arbejde

Offshore-arbejde

| Artikel 2, stk. 8:


  »8.   
  »offshore-arbejde«
  :
  arbejde, der hovedsageligt udføres på eller fra offshore-anlæg (herunder boreplatforme), og som direkte eller indirekte har forbindelse med udforskning, udvinding eller udnyttelse af mineralforekomster, herunder kulbrinter, samt dykning i forbindelse med sådanne aktiviteter, uanset om dykningen udføres fra et offshore-anlæg eller fra et fartøj« |
| --- |

Artikel 2, stk. 8:

»8.   
  »offshore-arbejde«
  :

Der synes hidtil ikke at have været nogen specifikke problemer med denne definition, og der findes ikke nogen praksis fra Domstolen.

F.   
  Tilstrækkelig hvile

Tilstrækkelig hvile

| Artikel 2, stk. 9:


  »9.   
  »tilstrækkelig hvile«
  :
  det forhold, at arbejdstagere har regelmæssige, uafbrudte hvileperioder, udtrykt i tidsenheder, der er tilstrækkeligt lange til at sikre, at de på grund af træthed eller andre uregelmæssige arbejdsrytmer ikke forårsager skader på sig selv, kolleger eller andre, og at de hverken på kort eller lang sigt skader deres helbred.« |
| --- |

Artikel 2, stk. 9:

»9.   
  »tilstrækkelig hvile«
  :

Begrebet »tilstrækkelig hvile« omtales både i direktivets betragtning 5, hvori det anføres, at »[a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder«, og i artikel 20 og 21 vedrørende mobile arbejdstagere og offshore-arbejdstagere samt arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer. Det anvendes derfor i forhold til arbejdstagere, som ikke er omfattet af bestemmelserne om hviletid i artikel 3-5. Det bestemmes i disse specifikke undtagelsesbestemmelser, at sådanne arbejdstagere har ret til »tilstrækkelig hvile« som en minimumsbeskyttelse (119).

a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder

119

Der der ikke foreliggger nogen numeriske grænser og på grund af manglende retspraksis om dette begreb, mener Kommissionen, at begrebet »tilstrækkelig hvile« skal undersøges i lyset af de særlige omstændigheder, hvor den finder anvendelse. Navnlig de særlige forhold i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, arbejdsforholdene for de tre typer af berørte arbejdstagere: mobile, offshore og arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer, skal tages i betragtning.

tilstrækkelig hvile

V.   MINIMUMSHVILEPERIODER

MINIMUMSHVILEPERIODER

Arbejdstageres ret til daglige og ugentlige minimumshvileperioder er knæsat i artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.

Vigtigheden af disse hvileperioder bekræftes i arbejdstidsdirektivets betragtning 5, hvor det hedder, at »[a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder. Begrebet »hvile« bør udtrykkes i tidsenheder, dvs. i dage, timer og/eller brøkdele heraf. Arbejdstagerne i Fællesskabet bør have minimumshvileperioder — dagligt, ugentligt og årligt — og passende pauser. [...]«

»[a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder. Begrebet »hvile« bør udtrykkes i tidsenheder, dvs. i dage, timer og/eller brøkdele heraf. Arbejdstagerne i Fællesskabet bør have minimumshvileperioder — dagligt, ugentligt og årligt — og passende pauser. [...]«

Direktivet definerer tre typer hvileperioder: daglig hviletid (artikel 3), pauser (artikel 4) og ugentlig hviletid (artikel 5). Artikel 7 indeholder også en årlig betalt ferie, som oprindeligt blev kaldt »årlig hvileperiode« (120), og som drøftes nærmere i kapitel VII.

120

Det skal bemærkes, at der findes undtagelser til disse bestemmelser, og at betingelserne for anvendelsen deraf og beskyttelsesforanstaltningerne dertil er beskrevet i kapitel IX.

A.   
  Daglig hviletid

Daglig hviletid

| Artikel 3:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode.« |
| --- |

Artikel 3:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en minimumshvileperiode på 11 sammenhængende timer inden for hver 24-timersperiode.«

Kravet om, at alle arbejdstagere skal have 11 sammenhængende timers hvile er en minimumsstandard, og den nationale lovgivning til gennemførelse af direktivet indeholder ofte mere beskyttende bestemmelser, hvor arbejdstagerne f.eks. får en længere daglig hvileperiode eller har en maksimal daglig arbejdstid. Kommissionen betragtede det som et »sikkerhedsnet« for de pågældende arbejdstageres sikkerhed og sundhed (120), som også tog hensyn til de økonomiske krav og skifteholdscyklusser (120).

120

120

De 11 timers daglig hvile skal være sammenhængende. Det betyder, at arbejdstagerne ikke må afbrydes i deres hvileperiode, medmindre medlemsstaten har fastsat andet under de tilladte undtagelser (jf. kapitel IX).

Arbejdstagerne skal have én daglig hvileperiode inden for hver 24-timersperiode. Direktivet definerer imidlertid ikke denne periode som en kalenderdag. En sådan tilgang ville reelt betyde, at man ville kræve en arbejdsplan, som ikke ville passe ind i de sædvanlige arbejdstider (121).

121

Ved at sætte en ramme på 24-timersperioder sikrer direktivet en vis regelmæssighed i den daglige hvileperiode. I denne henseende har Domstolen udtalt, at »[m]ed henblik på at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagerens sikkerhed og sundhed skal der derfor som hovedregel være en stadig vekslen mellem arbejdsperioder og hvileperioder« (122). Formålet med den daglige hvileperiode er at give arbejdstagerne mulighed for at være væk fra deres arbejde i et bestemt antal timer. Disse skal udgøre en uafbrudt periode og »skal følge lige efter en arbejdsperiode, for at han kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af hans arbejdsopgaver« (122).

m]ed henblik på at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagerens sikkerhed og sundhed skal der derfor som hovedregel være en stadig vekslen mellem arbejdsperioder og hvileperioder

122

skal følge lige efter en arbejdsperiode, for at han kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af hans arbejdsopgaver

122

Det betyder, at hvis der ikke findes nogen undtagelse, er den sammenhængende arbejdstid begrænset til 13 timer (hvor fra nedenstående pause skal trækkes fra) og skal følge efter mindst 11 sammenhængende timers hviletid. I henhold til direktivets »normale« bestemmelser kan arbejdstagere ikke arbejde i mere end 13 sammenhængende timer, da dette ville være i strid med formålet med bestemmelsen. Sådanne ordninger er derfor kun tilladt på de betingelser, der er angivet nærmere i kapitel IX.

nedenstående pause

B.   
  Pauser

Pauser

| Artikel 4:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere kan holde pause, hvis den daglige arbejdstid overstiger seks timer; de nærmere bestemmelser herfor, herunder varigheden og kriterierne for tildeling af pausen, fastsættes i kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter eller, hvor sådanne overenskomster eller aftaler ikke findes, i den nationale lovgivning.« |
| --- |

Artikel 4:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere kan holde pause, hvis den daglige arbejdstid overstiger seks timer; de nærmere bestemmelser herfor, herunder varigheden og kriterierne for tildeling af pausen, fastsættes i kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter eller, hvor sådanne overenskomster eller aftaler ikke findes, i den nationale lovgivning.«

I henhold til artikel 4 har arbejdstagere ret til en pause, hvis deres arbejdsdag er længere end seks timer. Varigheden af og kriterierne for denne pause skal imidlertid fastlægges i kollektive overenskomster eller national lovgivning.

1.   Pausens varighed

Pausens varighed

I direktivets betragtning 5 anføres det, at hvileperioder, som pauser er en del af, skal udtrykkes i tidsenheder, dvs. i dage, timer og/eller brøkdele heraf, og at arbejdstagere skal have »passende pauser« (123).

passende pauser

123

Kommissionen mener derfor, at de hvileperioder, som arbejdstagerne skal have ret til, skal være defineret klart i tidsenheder, og at, selv om pausens varighed skal fastlægges i kollektive overenskomster eller national lovgivning, ville alt for korte pauser være i modstrid med direktivets bestemmelser.

2.   Placering af pausen

Placering af pausen

Selv om direktivet overlader det til kollektive overenskomster eller lovgivning at fastsætte betingelserne for ydelsen af pause, bør den give arbejdstagerne mulighed for at hvile sig i deres arbejdsdag, hvis denne er længere end 6 timer. Den bør derfor placeres på et tidspunkt, der passer ind i arbejdstagerens arbejdsplan, og senest efter seks timer.

3.   Kriterier for pausen

Kriterier for pausen

Den »pause«, som arbejdstagere har ret til i henhold til direktivets artikel 4, bør udgøre en »hvileperiode«, hvilket fremgår klart af, at den nævnes i betragtning 5 samt af kapitlets titel, som er »Minimumshvileperioder«.

Minimumshvileperioder

I betragtning af definitionerne af »arbejdstid« og »hvileperiode« betyder det, at arbejdstagere ikke bør være forpligtet til at blive på deres arbejdsplads eller stå til arbejdsgiverens rådighed eller at udføre deres beskæftigelse eller opgaver. Pauser, hvor arbejdstagerne får mulighed for at råde over deres tid uden større begrænsninger og bruge den i egen interesse, udgør ikke arbejdstid (124). Pauser behøver derfor ikke at blive regnet med som »arbejdstid«, fordi de er »hvileperioder«. National lovgivning kan ikke desto mindre variere, idet medlemsstaterne som anført ovenfor har lov til at anvende bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, for eksempel ved at tælle pauser i løbet af en arbejdsdag som »arbejdstid«.

124

ovenfor

Tværtimod gælder det, at en periode, hvor arbejdsgiveren kræver, at arbejdstagerne forbliver på deres arbejdsplads og står til rådighed til at udføre opgaver, hvis det er nødvendigt, også selv om de ikke laver noget, vil blive betragtet som »arbejdstid« og derfor ikke opfylde arbejdstagernes ret til at få en pause i løbet af arbejdsdagen.

4.   Medlemsstaternes gennemførelsesforpligtelser

Medlemsstaternes gennemførelsesforpligtelser

I henhold til direktivet kan varigheden og kriterierne for pausen fastlægges i kollektive overenskomster. Det er ikke desto mindre medlemsstaterne, der har pligt til at gennemføre direktivet (125). Det er derfor deres ansvar at sikre, at alle arbejdstagere, herunder dem, der måske ikke er omfattet af kollektive overenskomster, har ret til en pause.

125

Ifølge direktivets ordlyd defineres pausens varighed og kriterier af kollektive overenskomster eller national lovgivning. Dette betyder, at de nationale gennemførelsesinstrumenter ikke må tillade, at varigheden af og kriterierne for pauser bliver fastlagt i individuelle aftaler mellem arbejdstageren og arbejdsgiveren.

C.   
  Ugentlig hviletid

Ugentlig hviletid

| Artikel 5:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere for hver syvdagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de elleve timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3.


  Hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, kan der fastsættes en minimumshvileperiode på 24 timer.«


  Endvidere hedder det i artikel 16, at:


  »Medlemsstaterne kan fastsætte følgende:








  a) | for gennemførelsen af artikel 5 (ugentlig hviletid): en referenceperiode på ikke over 14 dage [...]« |
| --- | --- |

Artikel 5:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere for hver syvdagesperiode får en sammenhængende minimumshvileperiode på 24 timer, hvortil lægges de elleve timers daglig hviletid, som er omhandlet i artikel 3.

Hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, kan der fastsættes en minimumshvileperiode på 24 timer.«

Endvidere hedder det i artikel 16, at:

»Medlemsstaterne kan fastsætte følgende:

a)

for gennemførelsen af artikel 5 (ugentlig hviletid): en referenceperiode på ikke over 14 dage [...]«

Det tidligere direktiv 93/104/EF havde en anden formulering i artikel 5, som også indeholdt følgende sætning: »Minimumshvileperioden i stk. 1 omfatter i princippet søndagen«. Domstolen annullerede imidlertid denne bestemmelse, fordi den ikke mente, at forpligtelsen til at fastsætte søndag i stedet for en hvilken som helst anden ugedag som hviledag var berettiget i lyst af retsgrundlaget for direktivet, som vedrører beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed (126). Sætningen blev derefter slettet, da direktivet blev ændret ved direktiv 2000/34/EF (127).

Minimumshvileperioden i stk. 1 omfatter i princippet søndagen

126

127

Selv om den eksisterende retspraksis om ugentlig hvile er begrænset, har Kommissionen ikke desto mindre gjort sig følgende overvejelser omkring direktivets ordlyd og formål.

1.   En minimumsperiode på 35 sammenhængende timers ugentlig hvile

En minimumsperiode på 35 sammenhængende timers ugentlig hvile

Som nævnt ovenfor skal arbejdstagere i henhold til arbejdstidsdirektivets artikel 5 »for hver syvdagesperiode« have en hvileperiode på 24 timer plus de 11 timers daglige hvile, hvilket betyder, at denne periode med 11 timers daglig hvile ikke kan fratrækkes den ugentlige hviletid.

Dette svarer til en sammenhængende hvileperiode på 35 timer.

Som angivet ovenfor er dette krav en minimumsbestemmelse. Det står medlemsstaterne frit for at fastlægge yderligere eller længere hvileperioder, så længe dette minimum overholdes.

ovenfor

2.   En hvileperiode for hver syvdagesperiode (»ugentlig hviletid«)

En hvileperiode for hver syvdagesperiode (»ugentlig hviletid«)

Efter artikel 5 skal arbejdstagere have ret til en ugentlig hvileperiode »for hver syvdagesperiode«. I lyset af formålet om at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed kræver direktivet en vis regelmæssighed i den ugentlige hviletid, som arbejdstageren er berettiget til.

Denne artikel betyder, at der skal fastlægges perioder på syv dage. Kommissionen mener, at arbejdstagerne inden for hver af disse perioder bør være berettiget til en ugentlig hviletid. Direktivet synes imidlertid ikke at kræve, at den ugentlige hviletid skal ligge på samme ugedag i hver periode på syv dage. Selv om medlemsstaterne kan vedtage mere beskyttende bestemmelser, gælder det også her, at direktivet ikke udelukker et system, hvor en arbejdstager har sin ugentlige hviletid om tirsdagen i uge 1, og så om torsdagen i uge 2 og om søndagen i uge 3 osv.

Ifølge kravet skal arbejdstageren i hver syvdagesperiode være berettiget til en ugentlig hvileperiode. Det er muligt, at disse dage varierer i de pågældende perioder, hvilket måske også vil give sammenhængende arbejdsperioder på 12 uger, afbrudt af daglige hvileperioder (128).

128

3.   Ugentlig hviletid i en referenceperiode på 14 dage

Ugentlig hviletid i en referenceperiode på 14 dage

Ud over den ovenfor beskrevne fleksibilitet i fastlæggelsen af ugentlige hvileperioder i hver syvdagesperiode giver artikel 16 i arbejdstidsdirektivet mulighed for at fastsætte en referenceperiode på 14 dage. I denne henseende anførte Kommissionen i sit forslag (129), at de foreslåede hvileperioder udgjorde rimelige minima, som tager hensyn til økonomiske krav og skifteholdscyklusser, eftersom den ugentlige hvileperiode kan fastsættes som et gennemsnit over en periode på to uger, og at dette tager højde for den nødvendige fleksibilitet, som eksemplificeret ved multiplikationen af »produktivitetsaftaler« indgået mellem begge arbejdsmarkedets parter (129).

129

129

Det betyder, at den nationale lovgivning kunne tillade at de ugentlige hvileperioder blev fastlagt som et gennemsnit over to uger. Dermed ville arbejdstagerne enten få to perioder på 35 timer eller én dobbelt periode med hviletid.

Artikel 5 og 16 skaber en vis regelmæssighed ved at garantere, at arbejdstagerne har ret til at fastsatte en hviletid pr. periode på 14 dage. De indeholder imidlertid ikke nogen forpligtelse til, at denne hviletid skal ligge på samme dage i hver periode på 14 dage.

Det betyder, at de nationale gennemførelsesinstrumenter bør sikre to ugentlige hvileperioder på 35 timer eller én dobbelt ugentlig hvileperiode i hver periode på 14 dage.

4.   En kortere ugentlig hviletid i visse tilfælde

En kortere ugentlig hviletid i visse tilfælde

I artikel 5, sidste punktum, gives der mulighed for at reducere den ugentlige hviletid til 24 timer, hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget.

Denne bestemmelse er endnu ikke blevet fortolket i Domstolens praksis. Det er derfor vanskeligt at definere det præcise anvendelsesområde. Der er imidlertid to aspekter, der kan fungere som rettesnore for fortolkningen af denne bestemmelse.

For det første blev denne bestemmelse optaget i den fælles holdning for at dække det problem, der opstår, når skifteholdsarbejdere arbejder på det sene skift en lørdag og det tidlige skift en mandag og dermed kun får 24 timers sammenhængende hviletid (130). For det andet har Domstolen gentagne gange fastslået, at i lyset af direktivets formål skal undtagelserne fra dets anvendelsesområde og undtagelserne til bestemmelserne fortolkes snævert (131).

130

131

Selv om disse overvejelser ikke er afgørende, og denne undtagelse også kan finde anvendelse på andre tilfælde end for skifteholdsarbejdere, skal det overvejes nøje fra sag til sag, om den skal anvendes.

VI.   MAKSIMAL UGENTLIG ARBEJDSTID

MAKSIMAL UGENTLIG ARBEJDSTID

Arbejdstageres ret til et maksimalt antal ugentlige arbejdstimer er knæsat i chartret om grundlæggende rettigheder.

| Arbejdstidsdirektivet giver konkret udtryk for denne ret, idet det foreskriver en maksimal gennemsnitlig ugentlig arbejdstid i artikel 6:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at det, henset til kravene om at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, sikres:








  a) | at den ugentlige arbejdstid begrænses ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter |
| --- | --- |

Arbejdstidsdirektivet giver konkret udtryk for denne ret, idet det foreskriver en maksimal gennemsnitlig ugentlig arbejdstid i artikel 6:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at det, henset til kravene om at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, sikres:

a)

at den ugentlige arbejdstid begrænses ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter

| b) | at den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode ikke overstiger 48 timer, inklusive overarbejde.« |
| --- | --- |

b)

at den gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode ikke overstiger 48 timer, inklusive overarbejde.«

Denne ret er fastlagt inden for referenceperioden i artikel 16:

»Medlemsstaterne kan fastsætte følgende:

| [...] b) | for gennemførelsen af artikel 6 (maksimal ugentlig arbejdstid): en referenceperiode på ikke over fire måneder. |
| --- | --- |

[...] b)

for gennemførelsen af artikel 6 (maksimal ugentlig arbejdstid): en referenceperiode på ikke over fire måneder.

Perioder med årlig betalt ferie i henhold til artikel 7 og perioder med sygeorlov medtages ikke i eller er neutrale i forhold til beregningen af gennemsnittet [...]«.

Endelig gælder det, at selv om der kun kan gives undtagelser til loftet over den ugentlige arbejdstid i forbindelse med »selvstændige arbejdstagere« og arbejdstagere, der har givet samtykke til fravalg, er undtagelser til referenceperioden i artikel 16 kun mulige i andre tilfælde, som er beskrevet nedenfor, men er underlagt begrænsningerne i artikel 19 som beskrevet i kapitel IX nedenfor.

selvstændige arbejdstagere

fravalg

andre tilfælde, som er beskrevet nedenfor

Den særlige status for begrænsningen af den ugentlige arbejdstid er blevet yderligere understreget af Domstolen, som gentagne gange har fastslået, at »under hensyn til såvel ordlyden af [direktivet] som direktivets formål og opbygning, udgør maksimumsgrænsen på 48 timer hvad angår den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid, herunder overarbejde, en særlig vigtig regel inden for Fællesskabets sociallovgivning, der gælder for hver arbejdstager som en minimumsforskrift, der skal sikre beskyttelsen af hans sikkerhed og sundhed« (132).

under hensyn til såvel ordlyden af

som direktivets formål og opbygning, udgør maksimumsgrænsen på 48 timer hvad angår den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid, herunder overarbejde, en særlig vigtig regel inden for Fællesskabets sociallovgivning, der gælder for hver arbejdstager som en minimumsforskrift, der skal sikre beskyttelsen af hans sikkerhed og sundhed

132

A.   
  Maksimal ugentlig arbejdstid

Maksimal ugentlig arbejdstid

1.   Hvilken tid tæller med i den maksimale ugentlige arbejdstid

Hvilken tid tæller med i den maksimale ugentlige arbejdstid

Den maksimale ugentlige grænse finder anvendelse på begrebet »arbejdstid«, som er beskrevet ovenfor, og som anvendt af Domstolen (133).

begrebet »arbejdstid«

133

Endvidere fremgår det eksplicit af direktivet, at overarbejde skal indgå i beregningen af den gennemsnitlige, maksimale ugentlige arbejdstid. Dette er i overensstemmelse med definitionen af arbejdstid som beskrevet ovenfor, som ikke sondrer mellem »normal« eller »lovlig« arbejdstid og tidsperioder, som f.eks. kan betragtes som »overarbejde« eller »vagttjeneste« i henhold til den nationale lovgivning og behandles anderledes, navnlig med hensyn til løn.

som beskrevet ovenfor

2.   Maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer

Maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer

Den maksimale ugentlige arbejdstid er fastsat til 48 timer for hver syvdagesperiode. Denne bestemmelse indeholder en minimumsstandard, og medlemsstaterne kan yde mere beskyttelse som beskrevet ovenfor

mere beskyttelse som beskrevet ovenfor

3.   Et ubetinget loft

Et ubetinget loft

Domstolen har konsekvent i sin praksis understreget, at medlemsstaterne ikke ensidigt kan fastlægge rækkevidden af bestemmelserne i arbejdstidsdirektivet ved at pålægge anvendelsen af arbejdstagernes ret til, at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid ikke overstiger 48 timer, nogen form for betingelse eller begrænsning, således som det er fastsat i direktivets artikel 6, nr. 2 (134).

134

Domstolen har fastslået, at medlemsstaterne skal sikre, at denne bestemmelse ikke mister sin virkning. Den konkluderede f.eks., at anvendelse af en foranstaltning, hvor en arbejdstager skal tvangsforflyttes til en anden tjeneste, fordi denne havde anmodet sin arbejdsgiver om at respektere den maksimale ugentlige arbejdstid, ophæver bestemmelsens virkning, eftersom »[f]rygten for sådanne gengældelsesforanstaltninger, som ikke ville kunne imødegås ved retslige skridt, ville nemlig kunne afholde arbejdstagere, der mener sig krænket som følge af en af deres arbejdsgiver iværksat foranstaltning, fra at gøre deres rettigheder gældende ved domstolene, hvorved virkeliggørelsen af målsætningen med direktivet i alvorlig grad ville blive bragt i fare« (135).

f]rygten for sådanne gengældelsesforanstaltninger, som ikke ville kunne imødegås ved retslige skridt, ville nemlig kunne afholde arbejdstagere, der mener sig krænket som følge af en af deres arbejdsgiver iværksat foranstaltning, fra at gøre deres rettigheder gældende ved domstolene, hvorved virkeliggørelsen af målsætningen med direktivet i alvorlig grad ville blive bragt i fare

135

Endvidere har Domstolen også fastslået, at overskridelse af maksimumsgrænsen i sig selv udgør en tilsidesættelse af denne bestemmelse, uden at det i øvrigt er nødvendigt at godtgøre, at dette specifikt har ligget denne arbejdstager til last (136).

136

B.   
  Et maksimum, der kan beregnes som et gennemsnit

Et maksimum, der kan beregnes som et gennemsnit

1.   Hvor lang er referenceperioden?

Hvor lang er referenceperioden?

Som angivet i teksten i artikel 6 kan den ugentlige arbejdstid, der bruges til at sikre overholdelse af den maksimale arbejdstid, beregnes som et gennemsnit. Medlemsstaterne kan beregne en gennemsnitlig ugentlig arbejdstid, i alle sektorer og for alle aktiviteter, i en periode på op til fire måneder.

Som en undtagelse kan referenceperioderne forlænges i visse tilfælde, hvor de så er underlagt artikel 19. Yderligere oplysninger om betingelserne for og omfanget af undtagelserne er angivet i kapitel IX. I lyset af begrænsningerne for undtagelserne fra referenceperioden har Domstolen anerkendt, at »at referenceperioden under ingen omstændigheder må overstige tolv måneder«, og at det således er »muligt at afgøre, hvilken minimumsbeskyttelse der under alle omstændigheder skal gennemføres« (137).

at referenceperioden under ingen omstændigheder må overstige tolv måneder

muligt at afgøre, hvilken minimumsbeskyttelse der under alle omstændigheder skal gennemføres

137

2.   Hvad er ikke med i referenceperioden?

Hvad er ikke med i referenceperioden?

Hvad angår den referenceperiode, der anvendes til beregning af den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid, angives følgende i direktivets artikel 16: [»...] Perioder med årlig betalt ferie i henhold til artikel 7 og perioder med sygeorlov medtages ikke i eller er neutrale i forhold til beregningen af gennemsnittet [...]«.

»...] Perioder med årlig betalt ferie i henhold til artikel 7 og perioder med sygeorlov medtages ikke i eller er neutrale i forhold til beregningen af gennemsnittet [...]«.

Det betyder, at mangel på arbejde i disse perioder ikke kan bruges til at kompensere for andre perioder, hvor den ugentlige arbejdstid oversteg den maksimale ugentlige arbejdstid.

Med hensyn til årlig betalt ferie vedrører dette de fire uger, som direktivet giver ret til. Hvad angår retten til sygeorlov »er [...] de nærmere regler for udøvelsen heraf, dog ikke reguleret i fællesskabsretten på dennes nuværende udviklingstrin« (138). Det er derfor nødvendigt at se til den nationale definition af sygeorlov for at vide, hvilke perioder der bør undtages fra eller være neutrale i forhold til beregningen af den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid.

er [...] de nærmere regler for udøvelsen heraf, dog ikke reguleret i fællesskabsretten på dennes nuværende udviklingstrin

138

3.   Hvad omfatter referenceperioden?

Hvad omfatter referenceperioden?

I lyset af ordlyden af artikel 16, litra b), og på trods af den manglende praksis fra Domstolen om dette spørgsmål mener Kommissionen, at såfremt den nationale lovgivning giver arbejdstagerne yderligere perioder med årlig betalt ferie ud over det angivne minimum på fire uger, kan den pågældende medlemsstat frit træffe afgørelse om, hvorvidt disse yderligere perioder skal medtages i eller udelukkes fra beregningen af den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid.

C.   
  En bestemmelse med direkte virkning

En bestemmelse med direkte virkning

Domstolen har fastslået, at artikel 6, stk. 2, sammen med bestemmelserne om referenceperioden opfylder alle betingelser for at have direkte virkning (139).

139

På trods af de mulige justeringer af referenceperioden for den maksimale ugentlige arbejdstid fastslog Domstolen, at den tilladte skønsmargen ikke »udelukker [...], at det kan afgøres, hvilke rettigheder der mindst bliver tale om«, og at bestemmelserne var ubetingede og præcise (140). Derfor udtalte Domstolen, at direktivets artikel 6, stk. 2, »giver borgerne et retligt krav på, at referenceperioden for gennemførelsen af den maksimale ugentlige arbejdstid ikke overstiger tolv måneder« (141).

udelukker [...], at det kan afgøres, hvilke rettigheder der mindst bliver tale om

140

giver borgerne et retligt krav på, at referenceperioden for gennemførelsen af den maksimale ugentlige arbejdstid ikke overstiger tolv måneder

141

Direktivet kan ikke desto mindre ikke i sig selv skabe forpligtelser for private og ikke som sådan finde anvendelse inden for rammerne af en sag, hvori alene private er parter (»horisontal direkte virkning«) (142).

142

Det er under alle omstændigheder de nationale domstole, som det særligt tilkommer at sikre den retsbeskyttelse, der for borgerne følger af reglen, og i videst muligt omfang fortolke nationale bestemmelser i lyset af direktivets ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes (143).

143

Endvidere betyder det, at en bestemmelse har direkte virkning, at borgerne kan påberåbe sig den direkte i sager mod staten eller offentlige organer, som er »knyttet til staten«, som f.eks. lokalforvaltninger såsom delstater, byer og kommuner (144), herunder i dennes egenskab af arbejdsgiver, navnlig når staten ikke rettidigt har gennemført direktivet i national ret, eller når den ikke har gennemført det korrekt (145) (»vertikal direkte virkning«). Dette kan dermed føre til anvendelse af princippet om, at staten er ansvarlig for tab, som er forvoldt borgerne på grund af tilsidesættelser af EU-retten. Staten kan derefter holdes ansvarlig og skal give borgere en ret til erstatning på visse betingelser, hvilket skal undersøges af de nationale domstole (146).

144

145

146

Det skal bemærkes, at der gælder en undtagelse, hvis den pågældende medlemsstat har anvendt en relevant undtagelse som f.eks. den for selvstændige arbejdstagere, de specifikke bestemmelser om arbejdstagere om bord på søgående fiskerfartøjer eller den enkelte arbejdstagers mulighed for fravalg. Dette kræver imidlertid opfyldelse af alle betingelserne for de pågældende undtagelser i henhold til direktivet (147).

selvstændige arbejdstagere

arbejdstagere om bord på søgående fiskerfartøjer

fravalg

147

VII.   ÅRLIG BETALT FERIE

ÅRLIG BETALT FERIE

Domstolen har behandlet retten til årlig betalt ferie i dybden og har bl.a. fastslået, at den er et særligt vigtigt princip i Fællesskabets og Unionens sociallovgivning (148).

148

Denne ret er endvidere udtrykkeligt nedfældet i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, der har samme juridiske værdi som traktaterne. Chartrets artikel 31, stk. 2: »Enhver arbejdstager har ret til en begrænsning af den maksimale arbejdstid, til daglige og ugentlige hvileperioder samt til årlig ferie med løn«.

Enhver arbejdstager har ret til en begrænsning af den maksimale arbejdstid, til daglige og ugentlige hvileperioder samt til årlig ferie med løn

A.   
  Enhver arbejdstagers ret til årlig betalt ferie

Enhver arbejdstagers ret til årlig betalt ferie

| Artikel 7, stk. 1:


  »1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.« |
| --- |

Artikel 7, stk. 1:

»1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.«

Direktivet tillader ingen afvigelse fra artikel 7, stk. 1 (149). Domstolen har fastslået, at denne ferie har et dobbelt formål: at give arbejdstageren mulighed for at hvile ud og have en periode til rådighed, hvorunder han kan slappe af og nyde sin fritid (150).

149

150

Domstolen har fastslået, at retten til årlig ferie ikke kan fortolkes indskrænkende (151), og at den kun kan gennemføres af de kompetente nationale myndigheder inden for de udtrykkelige begrænsninger, der er fastsat af direktiv 2003/88/EF (152).

151

152

1.   Årlig betalt ferie på mindst fire uger

Årlig betalt ferie på mindst fire uger

Fire ugers årlig betalt ferie er en minimumsbestemmelse. I den periode har en arbejdstager normalt »ret til en reel hviletid med henblik på en effektiv beskyttelse af hans sikkerhed og sundhed« (153).

ret til en reel hviletid med henblik på en effektiv beskyttelse af hans sikkerhed og sundhed

153

Arbejdstagere har ret til fire ugers årlig ferie, hvilket betyder, at de skal fritages for deres arbejde i fire kalenderuger, uanset om de arbejder på fuld tid eller på deltid.

Ved omregningen af de fire ugers årlig betalt ferie i et antal dage, hvorunder arbejdstageren er frigjort fra sine arbejdsforpligtelser, skal »retten til en minimal årlig betalt ferieperiode, i henhold til direktiv 2003//88, (...) beregnes på grundlag af de dage, i timer og/eller i brøkdele heraf arbejdede og specificeret i ansættelseskontrakten« (154).

retten til en minimal årlig betalt ferieperiode, i henhold til direktiv 2003//88, (...) beregnes på grundlag af de dage, i timer og/eller i brøkdele heraf arbejdede og specificeret i ansættelseskontrakten

154

Domstolen har fastslået, at »det følger heraf, at der for så vidt angår stiftelsen af retten til årlig betalt ferie må sondres mellem de perioder, hvorunder den ansatte arbejdede efter forskellige arbejdsmønstre, idet antallet af stiftede årlige hvileenheder i forhold til antallet af udførte arbejdsenheder skal beregnes særskilt for hver periode« (155).

det følger heraf, at der for så vidt angår stiftelsen af retten til årlig betalt ferie må sondres mellem de perioder, hvorunder den ansatte arbejdede efter forskellige arbejdsmønstre, idet antallet af stiftede årlige hvileenheder i forhold til antallet af udførte arbejdsenheder skal beregnes særskilt for hver periode

155

For så vidt angår de tilfælde hvor arbejdstagere skifter fra fuld- til deltidsbeskæftigelse, har Domstolen fastslået, at det ville være uforeneligt med direktivet at anvende princippet om pro rata temporis med tilbagevirkende kraft for en ret til årlig ferie, som er optjent i løbet af en periode med fuldtidsarbejde, da dette ville medføre delvis fortabelse af de optjente rettigheder (156). Derfor kan en reduktion i arbejdstiden ikke indskrænke den ret til årlig ferie, som arbejdstageren allerede har optjent (157). I den modsatte situation, hvor arbejdstageren skifter fra deltid til fuld tid, skal der under alle omstændigheder beregnes en ny ret for perioden efter forøgelsen af arbejdstimerne efter princippet om pro rata temporis (158).

156

157

158

Direktivet berører ikke medlemsstaternes adgang til at anvende bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed (159), herunder mere end fire ugers betalt ferie om året. I sådanne tilfælde kan medlemsstaten fastsætte andre kriterier for opnåelse og tildeling af årlig ferie (160).

159

160

2.   Minimumsferie for alle arbejdstagere uden betingelser

Minimumsferie for alle arbejdstagere uden betingelser

I henhold til artikel 7, stk. 1, har alle arbejdstagere ret til en årlig betalt ferie. Domstolen har fastslået, at »alle arbejdstagere« omfatter arbejdstagere, som er fraværende fra arbejdet på grund af sygeorlov af kortere eller længere varighed, og arbejdstagere, som faktisk har arbejdet i denne periode (161).

161

Det fremgår af direktivet, at den årlige betalte ferie skal gives »i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis«. Domstolen har ikke desto mindre fastslået, at direktivet er til hinder for, at medlemsstaterne ensidigt begrænser retten til årlig betalt ferie, der er tillagt alle arbejdstagere, ved at stille en betingelse, der har den virkning, at bestemte arbejdstagere afskæres fra denne ret (162). Eksempelvis har Domstolen fastslået, at medlemsstaterne ikke kan pålægge arbejdstagere betingelsen om en periode på 13 ugers uafbrudt beskæftigelse hos den samme arbejdsgiver, inden der optjenes ferie (163). Tilsvarende kan medlemsstaterne ikke pålægge betingelser, der gør det umuligt for visse arbejdstagere at udøve retten til årlig betalt ferie (164).

i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis

162

163

164

Medlemsstaterne kan ikke desto mindre have et vist råderum til at regulere, hvordan retten til årlig betalt ferie kan udøves. Dette kunne f.eks. omfatte »planlægning af ferieperioder, arbejdstagerens eventuelle forpligtelse til at give forudgående meddelelse til arbejdsgiveren om, hvornår han vil tage sin ferie, krav om en minimumsbeskæftigelsesperiode, inden der kan tages ferie, kriterierne for den forholdsmæssige beregning af retten til årlig ferie, når arbejdsforholdet varer mindre end et år, osv.« (165).

planlægning af ferieperioder, arbejdstagerens eventuelle forpligtelse til at give forudgående meddelelse til arbejdsgiveren om, hvornår han vil tage sin ferie, krav om en minimumsbeskæftigelsesperiode, inden der kan tages ferie, kriterierne for den forholdsmæssige beregning af retten til årlig ferie, når arbejdsforholdet varer mindre end et år, osv.

165

—   Opnåelse og tildeling af ferie i de første uger af ansættelsen

Opnåelse og tildeling af ferie i de første uger af ansættelsen

Medlemsstaterne kan f.eks. tilrettelægge »betingelserne for udøvelsen af retten til årlig betalt ferie ved f.eks. at fastsætte, hvorledes arbejdstagerne kan tage den ferie, som de har ret til i løbet af de første uger af deres ansættelse« (166), men de har ikke adgang til at kræve en karenstid med uafbrudt beskæftigelse hos den samme arbejdsgiver, før arbejdstagere begynder at optjene ret til årlig betalt ferie (167).

betingelserne for udøvelsen af retten til årlig betalt ferie ved f.eks. at fastsætte, hvorledes arbejdstagerne kan tage den ferie, som de har ret til i løbet af de første uger af deres ansættelse

166

167

—   Planlægning af ferie

Planlægning af ferie

Direktivet regulerer ikke planlægningen af årlig betalt ferie. Dette følger national lovgivning, kollektive overenskomster eller praksis. Som forklaret nedenfor fastsættes det, at en arbejdstager, som ikke kan tage planlagt ferie som følge af en anden orlovsperiode, som falder sammen med den, (sygeorlov, barselsorlov eller anden orlov med et andet formål end retten til årlig ferie) er berettiget til at tage den årlige ferie på et andet tidspunkt, om nødvendigt uden for den tilsvarende referenceperiode (168), med visse begrænsninger for overførselsperioden i tilfælde af en langvarig sygeorlov (169).

nedenfor

168

169

—   Overførsel og mulig fortabelse af ferie

Overførsel og mulig fortabelse af ferie

På tilsvarende måde kan den nationale lovgivning foreskrive betingelser for udøvelse af retten til årlig betalt ferie, herunder betingelserne for overførsel og fortabelse af retten ved udgangen af et ferieår.

Med hensyn til overførsel har Domstolen fastslået, at »den betalte årlige ferie [får] ganske vist kun sin fulde positive virkning for arbejdstagerens sikkerhed og sundhed, såfremt den holdes inden for det år, hvor det er foreskrevet, dvs. i det løbende år, men hviletiden har dog fortsat betydning, selv om den holdes i en efterfølgende periode« (170).

den betalte årlige ferie [får] ganske vist kun sin fulde positive virkning for arbejdstagerens sikkerhed og sundhed, såfremt den holdes inden for det år, hvor det er foreskrevet, dvs. i det løbende år, men hviletiden har dog fortsat betydning, selv om den holdes i en efterfølgende periode

170

Domstolen har udtalt sig om behovet for at give mulighed for overførsel, hvis den arbejdstager, som har fortabt retten til årlig ferie, ikke har haft mulighed for at udøve retten (171). Domstolen fandt, at en overførsel er uundgåelig, hvis orlov, der er sikret ved EU-retten, (172) overlapper, og i tilfælde af sygeorlov (173).

171

172

173

Fortabelse af retten til ferie er følgelig begrænset til de tilfælde, hvor arbejdstageren faktisk har haft mulighed for at udøve denne ret. Den kan f.eks. ikke bortfalde ved udløbet af referenceperioden, der er fastsat i national lovgivning, når arbejdstageren har haft sygeorlov inden for hele eller en del af referenceperioden og ikke rent faktisk har haft mulighed for at gøre brug af sin ret til årlig ferie (174), bortset fra den undtagelse, som Domstolen har anerkendt, der tillader begrænsning af overførselsperioden i tilfælde af langvarig sygeorlov (jf. del C).

174

3.   Betaling under den årlige ferie

Betaling under den årlige ferie

Domstolen har understreget, at »[d]irektivet behandler retten til årlig ferie og retten til betaling herfor som værende to dele af én rettighed«, idet formålet med betaling under den årlige ferie er at »gøre det muligt for arbejdstageren at tage den ferie, han har ret til« (175). Derfor fastslog den, at »[f]ormålet med kravet om, at denne ferie betales, er, at arbejdstageren under denne ferie i lønmæssig henseende befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med arbejdsperioder« (176).

d]irektivet behandler retten til årlig ferie og retten til betaling herfor som værende to dele af én rettighed

gøre det muligt for arbejdstageren at tage den ferie, han har ret til

175

f]ormålet med kravet om, at denne ferie betales, er, at arbejdstageren under denne ferie i lønmæssig henseende befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med arbejdsperioder

176

Arbejdstageren skal »modtage sin normale løn under denne hvileperiode« (177) og en »nedsættelse af en arbejdstagers løn i forbindelse med hans årlige ferie, der kan afskrække ham fra faktisk at udøve sin ret til en sådan ferie, er i strid med det formål, der forfølges ved artikel 7« (178), idet tidsplanen for nedsættelsen er irrelevant (179).

modtage sin normale løn under denne hvileperiode

177

nedsættelse af en arbejdstagers løn i forbindelse med hans årlige ferie, der kan afskrække ham fra faktisk at udøve sin ret til en sådan ferie, er i strid med det formål, der forfølges ved artikel 7

178

179

Domstolen har fastslået, at betaling for årlig ferie i form af delvise udbetalinger, der er spredt ud over arbejdsåret, er uforenelig med direktivet. Den har understreget, at der skal ske udbetaling for en bestemt periode, hvor arbejdstageren reelt holder ferie (180): Tidspunktet, hvor betaling for årlig ferie sker, skal fastsættes således, at arbejdstageren under denne ferie i lønmæssig henseende befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med arbejdsperioder (181).

180

181

Når en arbejdstagers løn består af flere dele, har Domstolen fastslået, at det kræver en nærmere undersøgelse for at fastslå »denne normale løn, og dermed det beløb, som arbejdstageren har ret til under sin årlige ferie« (182). Domstolen har udtalt, at de lønelementer, som knytter sig til arbejdstagernes erhvervsmæssige og personlige status, skal udbetales under den årlige ferie. Den gav eksemplet med tillæg for ledelsesfunktion, anciennitet og erhvervsmæssige kvalifikationer (183).

denne normale løn, og dermed det beløb, som arbejdstageren har ret til under sin årlige ferie

182

183

Hvis tillæg er forbundet med udførelsen af de opgaver, som påhviler arbejdstageren ifølge dennes arbejdskontrakt, og indgår i beregningen af den samlede løn, skal de medregnes i den løn, som vedkommende har krav på i den årlige ferie (184). Tilsvarende skal provision, som arbejdstageren modtager for opgaver, der påhviler vedkommende i henhold til ansættelseskontrakten, f.eks. salgsprovision, tages i betragtning ved beregningen af lønnen (185). Det tilkommer de nationale domstole at vurdere den referenceperiode, der anses for at være repræsentativ for beregningen af det gennemsnitlige lønelement, der skal betales for den årlige ferie (186).

184

185

186

Det er imidlertid ikke nødvendigt at tage hensyn til de dele af arbejdstagerens samlede løn, som udelukkende har til formål at dække »lejlighedsvise eller accessoriske omkostninger, som indtræder i forbindelse med udførelsen af de opgaver, som påhviler arbejdstageren i henhold til hans ansættelseskontrakt« (187).

lejlighedsvise eller accessoriske omkostninger, som indtræder i forbindelse med udførelsen af de opgaver, som påhviler arbejdstageren i henhold til hans ansættelseskontrakt

187

4.   Direkte virkning af retten til årlig betalt ferie

Direkte virkning af retten til årlig betalt ferie

Domstolen har fastslået, at artikel 7 opfylder kriterierne for direkte virkning, idet den er ubetinget, utvetydig og præcis (188). Det betyder, at hvis en medlemsstat har undladt at gennemføre denne bestemmelse i national ret eller ikke har gennemført den korrekt, kan borgerne ved de nationale domstole påberåbe sig retten til mindst fire ugers årlig betalt ferie over for staten eller offentlige organer i deres egenskab af enten arbejdsgivere eller offentlige myndigheder (189).

188

189

Det er normalt ikke muligt at påberåbe sig et direktivs »direkte virkning« i en sag mellem private parter, men de nationale dommere er forpligtet til så vidt muligt at fortolke den nationale lovgivning i overensstemmelse med retten til årlig betalt ferie, der er fastsat i direktivet (190).

190

Kommissionen påpeger, at »horisontal direkte virkning«, dvs. »direkte virkning« i en sag mellem private parter, stadig kan godtages af Domstolen under henvisning til artikel 31, stk. 2, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og til anerkendelse af retten til årlig betalt ferie som et særligt vigtigt princip i Fællesskabets og Den Europæiske Unions sociallovgivning (191). Dette ville indebære, at de nationale domstole har pligt til at sikre den fulde virkning af dette princip, bl.a. ved om nødvendigt at undlade at anvende enhver bestemmelse i den nationale lovgivning, som strider mod dette princip (192).

191

192

Under alle omstændigheder vil den part, der har lidt skade som følge af den nationale lovgivnings uoverensstemmelse med EU-retten, ikke desto mindre kunne kræve erstatning for tab eller skade forårsaget af staten og opnå ret til erstatning for den lidte skade på visse betingelser, som skal vurderes af de nationale domstole (193).

193

B.   
  Ret til finansiel godtgørelse i stedet for årlig betalt ferie

Ret til finansiel godtgørelse i stedet for årlig betalt ferie

| Artikel 7, stk. 2:


  »2.   Den minimale årlige betalte ferieperiode kan ikke erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører.« |
| --- |

Artikel 7, stk. 2:

»2.   Den minimale årlige betalte ferieperiode kan ikke erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører.«

1.   Ret til finansiel godtgørelse

Ret til finansiel godtgørelse

Direktivet giver mulighed for finansiel godtgørelse i stedet for årlig betalt ferie, som arbejdstageren havde ret til på tidspunktet for ophøret af arbejdsforholdet, og som denne ikke har afholdt (194).

194

Formålet med at udbetale finansiel godtgørelse som erstatning for ikke-afholdt årlig ferie er at undgå, at arbejdsforholdets ophør, fordi det ikke længere er muligt at afholde ferien, ville medføre, at arbejdstageren »fratages sin ret til ferie, og selv adgangen til at få udbetalt et pengebeløb« (195).

fratages sin ret til ferie, og selv adgangen til at få udbetalt et pengebeløb

195

Der fastlægges to betingelser for retten til godtgørelse: »dels, at arbejdsforholdet er ophørt, dels, at arbejdstageren ikke har afholdt alle de årlige ferier, som han havde ret til på tidspunktet for ophøret af arbejdsforholdet« (194). Direktivet fastsætter ingen yderligere betingelser. Domstolen har især fastslået, at der ikke bør være en betingelse om, at der forinden skal være indgivet en ansøgning (196).

dels, at arbejdsforholdet er ophørt, dels, at arbejdstageren ikke har afholdt alle de årlige ferier, som han havde ret til på tidspunktet for ophøret af arbejdsforholdet

194

196

Som Domstolen har understreget, er det kun, hvis arbejdsforholdet er ophørt, at artikel 7, stk. 2, giver ret til, at årlig betalt ferie erstattes med en finansiel godtgørelse: En arbejdstager skal normalt have ret til en reel hviletid med henblik på en effektiv beskyttelse af hans sikkerhed og sundhed (197). I modsætning dertil gælder følgende: »Muligheden for at få en økonomisk godtgørelse for overført årlig minimumsferie skaber under alle omstændigheder et incitament, der er uforeneligt med direktivets formål, til at give afkald på ferie eller til at foranledige, at arbejdstagerne giver afkald herpå« (198).

197

Muligheden for at få en økonomisk godtgørelse for overført årlig minimumsferie skaber under alle omstændigheder et incitament, der er uforeneligt med direktivets formål, til at give afkald på ferie eller til at foranledige, at arbejdstagerne giver afkald herpå

198

Hvis kontrakten ikke er udløbet, kan der ikke udbetales finansiel godtgørelse. Det er irrelevant, om arbejdstageren var forhindret i at afholde sin årlige ferie på grund af produktiviteten eller arbejdets tilrettelæggelse (199).

199

Hvis kontrakten er udløbet, er årsagen dertil irrelevant (200). For at give denne bestemmelse i direktivet virkning kan en finansiel godtgørelse også udbetales i stedet for den årlige betalte ferie, hvis arbejdstageren bringer arbejdsforholdet til ophør (201), går på pension (202) eller dør (203).

200

201

202

203

2.   Godtgørelsens størrelse

Godtgørelsens størrelse

Direktivet bestemmer ikke, hvordan den finansielle godtgørelse, der skal udbetales som erstatning for den minimale årlige betalte ferie, skal beregnes.

Domstolen har ikke desto mindre fastslået, at medlemsstaterne skal sikre, at betingelserne i den nationale lovgivning tager hensyn til de begrænsninger, som udspringer af selve direktivet. De skal kræve, at godtgørelsen »beregnes således, at han stilles i en tilsvarende situation, som han ville være stillet i, såfremt han havde gjort brug af denne ret, mens arbejdsforholdet varede« (204). Det betyder, at arbejdstagerens normale løn, som normalt fortsat skal udbetales under den årlige ferie, også skal anvendes som grundlag (205) for beregningen af den finansielle godtgørelse for årlig betalt ferie, der ikke er holdt ved arbejdsforholdets ophør (206).

beregnes således, at han stilles i en tilsvarende situation, som han ville være stillet i, såfremt han havde gjort brug af denne ret, mens arbejdsforholdet varede

204

205

206

3.   Yderligere ret til ferie

Yderligere ret til ferie

Hvis medlemsstaterne giver ret til en yderligere periode med årlig ferie, der overstiger de fire uger, der kræves i henhold til direktivet, kan de beslutte, om en arbejdstager, der ikke har afholdt hele sin supplerende årlige betalte ferie inden arbejdsforholdets ophør, har ret til en finansiel godtgørelse for denne supplerende periode, og det påhviler medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for denne tildeling (207).

207

C.   
  Samspillet mellem årlig betalt ferie og andre typer ferie

Samspillet mellem årlig betalt ferie og andre typer ferie

Domstolen har fastslået, at »selv om en person har krav på en orlov, der er garanteret i fællesskabsretten, afskærer det ham ikke fra at tage en anden orlov, der er garanteret i fællesskabsretten« (208), herunder i tilfælde af sammenlægning af flere ferieperioder overførsel af den årlige ferie eller en del heraf til det følgende år (209).

selv om en person har krav på en orlov, der er garanteret i fællesskabsretten, afskærer det ham ikke fra at tage en anden orlov, der er garanteret i fællesskabsretten

208

209

Hvis der er tale om ret til ferie, der er reguleret i national ret, fastslog Domstolen, at formålet med ferien skal vurderes for at kunne drage konklusioner om den eventuelle overlapning med årlig betalt ferie.

1.   Barselsorlov

Barselsorlov

Domstolen har fastslået, at formålene med barselsorlov og årlig betalt ferie er forskellige: Formålet med barselsorlov er at beskytte kvindens fysiske tilstand under graviditeten og efter fødslen og at beskytte det særlige forhold mellem moderen og barnet i perioden efter graviditeten og fødslen (210). Denne fortolkning blev vurderet at være nødvendig for »at sikre overholdelsen af de rettigheder, som tilkommer en kvindelig arbejdstager i tilfælde af en barselsorlov, og som er knyttet til arbejdskontrakten«
   (211).

210

»at sikre overholdelsen af de rettigheder, som tilkommer en kvindelig arbejdstager i tilfælde af en barselsorlov, og som er knyttet til arbejdskontrakten«

211

Derfor skal en arbejdstager »kunne afholde sin årlige ferie i en anden periode end den, hvor hun er på barselsorlov, hvilket også gælder i tilfælde af, at barselsorlovsperioden falder sammen med den periode, der generelt er fastsat i en kollektiv aftale for samtlige ansattes årlige ferie« (212). Denne ordlyd antyder, at det er et absolut princip, og at overførslen af årlig betalt ferie ikke kan begrænses, i modsætning til situationen med sygeorlov (se nedenfor). Domstolen har faktisk fastholdt, at »en orlov, der er foreskrevet i fællesskabsretten, ikke kan påvirke retten til at tage en anden orlov, der er sikret ved fællesskabsretten« (213).

kunne afholde sin årlige ferie i en anden periode end den, hvor hun er på barselsorlov, hvilket også gælder i tilfælde af, at barselsorlovsperioden falder sammen med den periode, der generelt er fastsat i en kollektiv aftale for samtlige ansattes årlige ferie

212

nedenfor

en orlov, der er foreskrevet i fællesskabsretten, ikke kan påvirke retten til at tage en anden orlov, der er sikret ved fællesskabsretten

213

I lyset af det direktiv om beskyttelse af gravide arbejdstagere og arbejdstagere, som lige har født, eller som ammer (214), tilføjede Domstolen, at dette ikke kun gælder for en minimal årlig betalt ferieperiode på fire uger, men også for eventuelle supplerende orlov i henhold til national lov (215).

214

215

2.   Forældreorlov og andre typer orlov beskyttet af EU-retten

Forældreorlov og andre typer orlov beskyttet af EU-retten

Hvis der vedtages andre former for orlov i EU-retten, mener Kommissionen, at Domstolens princip om, at »en orlov, der er foreskrevet i fællesskabsretten, ikke kan påvirke retten til at tage en anden orlov, der er sikret ved fællesskabsretten« (216), ville finde anvendelse. Hvis flere orlovsperioder, der er beskyttet i EU-lovgivningen, falder sammen, kunne det medføre overførsel af den årlige ferie eller en del heraf til det følgende år.

en orlov, der er foreskrevet i fællesskabsretten, ikke kan påvirke retten til at tage en anden orlov, der er sikret ved fællesskabsretten

216

3.   Sygeorlov

Sygeorlov

I modsætning til retten til barselsorlov er retten til sygeorlov og betingelserne for udøvelse af denne ret ikke reguleret i EU-retten. Domstolen har ikke desto mindre fastsat grænser for den nationale lovgivning for de tilfælde, hvor årlig betalt ferie og sygeorlov overlapper hinanden.

Dette skyldes de to forskellige formål. Formålet med retten til en årlig betalt ferie er at give arbejdstageren mulighed for at hvile ud og have en periode til rådighed, hvorunder han kan slappe af og nyde sin fritid. Formålet med retten til sygeorlov er, at arbejdstageren skal have mulighed for at komme sig over en sygdom, som har medført en uarbejdsdygtighed (217).

217

a.   Ret til årlig betalt ferie i tilfælde af sygeorlov

Ret til årlig betalt ferie i tilfælde af sygeorlov

Som anført ovenfor har arbejdstagere på sygeorlov ret til at optjene årlig betalt ferie, eftersom det ikke er en betingelse for årlig betalt ferie, at arbejdstageren skal have arbejdet i referenceperioden (218).

218

b.   Udøvelse af retten til årlig betalt ferie i tilfælde af sygeorlov

Udøvelse af retten til årlig betalt ferie i tilfælde af sygeorlov

Domstolen har klart fastslået, at det står medlemsstaten frit for at tillade eller forbyde afholdelse af årlig ferie under en sygeorlov (219).

219

Hvis arbejdstageren ikke ønsker at afholde årlig ferie under sygeorloven, skal denne have tildelt ferie i en anden periode (220). Det betyder navnlig, at en arbejdstager, der har sygeorlov under sin forud fastlagte årlige ferie, efter anmodning har ret til at afholde ferie på et tidspunkt, der ikke falder sammen med sygeorloven (221), og dette uafhængigt af det tidspunkt, hvorpå denne uarbejdsdygtighed opstod (222).

220

221

222

Der kan tages højde for arbejdsgiverens interesser i planlægningen af arbejdstagerens ferie, men tildelingen af en årlig ferieperiode på et senere tidspunkt må ikke bringes i fare (223). Arbejdsgiveren skal dermed give arbejdstageren en anden ferie, som er forenelig med disse interesser, uden på forhånd at udelukke en periode, der ligger uden for referenceperioden for den årlige ferie (224).

223

224

c.   Overførsel i tilfælde af sygeorlov

Overførsel i tilfælde af sygeorlov

Hvis arbejdstageren har været syg i hele eller dele af ferieåret, vil den pågældende muligvis ikke have kunnet afholde sin årlige betalte ferie, selv om denne stadig er berettiget til det.

Som anført ovenfor har Domstolen fastslået, at »[d]en positive virkning af denne ferie, der afholdes med henblik på arbejdstagerens sikkerhed og sundhed, udløses ganske vist først fuldt ud, hvis ferien afholdes i det med henblik herpå foreskrevne år, dvs. i det løbende år«, men den har alligevel udtrykt, at denne hviletid mister dog ikke sin betydning i denne henseende, såfremt den afholdes i løbet af en efterfølgende periode (225). Hvis en arbejdstager, som har været på sygeorlov i hele eller en del af referenceperioden, ikke har haft mulighed for at afholde sin årlige betalte ferie, har Domstolen derfor fastslået, at retten til årlig betalt ferie ikke kan bortfalde ved udløbet af referenceperioden (226), men at arbejdstageren bør få mulighed for at overføre den ved om nødvendigt at fastlægge den uden for den relevante referenceperiode for den årlige ferie (227).

d]en positive virkning af denne ferie, der afholdes med henblik på arbejdstagerens sikkerhed og sundhed, udløses ganske vist først fuldt ud, hvis ferien afholdes i det med henblik herpå foreskrevne år, dvs. i det løbende år

225

226

227

Medlemsstaterne kan begrænse den periode, hvor den årlige betalte ferie kan overføres (228). Domstolen har anerkendt, at retten til kumulation af den ret til årlig betalt ferie, der er erhvervet i en periode med uarbejdsdygtighed, ikke er ubegrænset (228).

228

228

Domstolen har imidlertid også fastslået, at »[e]nhver overførselsperiode må i væsentligt omfang overstige varigheden af den referenceperiode, for hvilken den er tildelt« (229). Den har derfor fastslået, at en overførselsperiode på ni måneder, dvs. kortere end den referenceperiode, for hvilken den er tildelt, ikke sikrer den årlige betalte feries positive virkning som hviletid og derfor ikke kunne bruges til at bestemme udløbet af retten til årlig betalt ferie (230). Den har derimod accepteret en overførselsperiode på 15 måneder (231).

e]nhver overførselsperiode må i væsentligt omfang overstige varigheden af den referenceperiode, for hvilken den er tildelt

229

230

231

d.   Finansiel godtgørelse i tilfælde af sygeorlov, indtil ansættelsesforholdet ophører

Finansiel godtgørelse i tilfælde af sygeorlov, indtil ansættelsesforholdet ophører

I det konkrete tilfælde, hvor en arbejdstager er på sygeorlov i hele eller dele af ferieåret og/eller af en overførselsperiode, indtil ansættelsesforholdet ophører, har Domstolen fastslået, at det er uforeneligt med artikel 7, stk. 2, at udelukke betaling af finansiel godtgørelse i stedet for ikke-afholdt årlig betalt ferie (232).

232

4.   Andre typer orlov på nationalt plan

Andre typer orlov på nationalt plan

Hvis arbejdstagere er berettiget til andre typer orlov i henhold til den nationale lovgivning, er formålet med orloven det afgørende for vurderingen af, hvordan overlapninger med den årlige betalte ferie skal behandles.

I forbindelse med »rekreationsorlov« har Domstolen fastslået, at de betragtninger, der ligger til grund for sygeorlov, fandt anvendelse, og etablerede et princip om, at hvis formålene med den orlov, der er givet på nationalt plan, og den årlige betalte ferie er forskellige, er der en forpligtelse for arbejdsgiveren til at give den pågældende arbejdstager en anden årlig ferieperiode (233).

233

Domstolen mente ikke desto mindre, at i tilfældet med en bestemt type orlov, som er fastlagt i den nationale lovgivning, tilkommer det de nationale domstole at vurdere, hvorvidt formålet med denne rettighed var et andet end formålet med retten til årlig betalt ferie, som fortolket af Domstolen og i lyset af dennes retningslinjer og de forhold, som på nationalt plan regulerer tildelingen af retten til orloven (234).

234

VIII.   NATARBEJDE, SKIFTEHOLDSARBEJDE, ARBEJDSRYTME

NATARBEJDE, SKIFTEHOLDSARBEJDE, ARBEJDSRYTME

Arbejdstidsdirektivet anerkender den særlige karakter af natarbejde og visse byrdefulde former for arbejdstilrettelæggelse (235). Ud over de generelle bestemmelser om hvileperioder og maksimal ugentlig arbejdstid indeholder direktivet derfor særlige bestemmelser om natarbejde, skifteholdsarbejde og andre arbejdsrytmer, som er beskrevet nedenfor.

235

A.   
  Natarbejdets varighed

Natarbejdets varighed

| Artikel 8:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre:








  a) | at den normale arbejdstid for natarbejde i gennemsnit ikke overstiger otte timer pr. periode på 24 timer |
| --- | --- |

Artikel 8:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre:

a)

at den normale arbejdstid for natarbejde i gennemsnit ikke overstiger otte timer pr. periode på 24 timer

| b) | at natarbejdere ved særlig risikofyldt beskæftigelse eller beskæftigelse, der indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning, ikke arbejder mere end otte timer i løbet af en periode på 24 timer, i hvilken de udfører natarbejde. |
| --- | --- |

b)

at natarbejdere ved særlig risikofyldt beskæftigelse eller beskæftigelse, der indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning, ikke arbejder mere end otte timer i løbet af en periode på 24 timer, i hvilken de udfører natarbejde.

For så vidt angår litra b) defineres særlig risikofyldt beskæftigelse eller beskæftigelse, der indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning, i den nationale lovgivning og/eller praksis eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter under hensyn til de følgevirkninger og risici, der er forbundet med natarbejde.«

Denne artikel fastlægger to forskellige grænser for natarbejdere: Den ene gælder for alle natarbejdere, og den anden for natarbejdere, hvis arbejde er særlig risikofyldt eller indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning. For så vidt angår begrebet »natarbejde« henvises der til definitionen i kapitel IV.B.

kapitel IV.B

1.   Den gennemsnitlige arbejdstid for natarbejde

Den gennemsnitlige arbejdstid for natarbejde

Direktivet begrænser den gennemsnitlige arbejdstid for alle natarbejdere til otte timer pr. 24-timersperiode.

a.   Grænse for »arbejdstid«

Grænse for »arbejdstid«

Denne grænse gælder for det antal timer, »natarbejdere« må arbejde. Den omfatter derfor al arbejdstid, ikke kun i »natperioder« (jf. kapitel IV).

al arbejdstid

Selv om artikel 8 henviser til »normal arbejdstid« gælder det endvidere, at definitionerne af »arbejdstid« og »hvileperioder« i kapitel IV og direktivets betragtning 8 indebærer, at al »arbejdstid«, herunder overarbejde, bør medregnes i forbindelse med denne grænse for natarbejde.

Eftersom det drejer sig om et gennemsnit, kan medlemsstaterne fastlægge referenceperioden. I henhold til artikel 16, litra c), skal referenceperioden fastsættes efter høring af arbejdsmarkedets parter eller ved nationale eller regionale kollektive overenskomster.

b.   Gennemsnit over en »referenceperiode«

Gennemsnit over en »referenceperiode«

Det oprindelige forslag om at fastsætte en referenceperiode på højst 14 dage (236) optræder ikke i direktivet. Referenceperioden fastsættes af medlemsstaterne og/eller arbejdsmarkedets parter uden nogen udtrykkelig begrænsning.

236

På baggrund af direktivets formål om fastsættelse af minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed og behovet for at sikre virkningen af bestemmelsen om natarbejde, bør referenceperioden for natarbejde være betydeligt kortere end den, der bruges til den maksimale ugentlige arbejdstid. Hvis man fastsatte den samme referenceperiode for begge, ville det faktisk overflødiggøre bestemmelsen om natarbejde, eftersom overholdelse af den gennemsnitlige 48-timers arbejdsuge og 24-timers ugentlige hvileperioder automatisk ville sikre en daglig arbejdstid på otte timer i gennemsnit.

I henhold til artikel 16, litra c), gælder det, at hvis den ugentlige minimumshvileperiode på 24 timer falder i referenceperioden for beregning af natarbejde, lades den ude af betragtning ved beregning af gennemsnittet. I direktivets betragtning 5 og 7 hedder det, at »[a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder« og »lange perioder med natarbejde kan være skadelige for arbejdstagernes sundhed«. Derimod kan den daglige hviletid, som naturligvis begrænser arbejdstiden for de berørte arbejdstagere og sikrer, at de nyder godt af regelmæssige hvileperioder, medtages i beregningen af gennemsnittet.

a]lle arbejdstagere bør have passende hvileperioder

lange perioder med natarbejde kan være skadelige for arbejdstagernes sundhed

2.   Grænse for natarbejde, der er særlig risikofyldt eller indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning

Grænse for natarbejde, der er særlig risikofyldt eller indebærer en betydelig fysisk eller psykisk belastning

a.   Absolut grænse

Absolut grænse

Denne absolutte grænse på otte timer gælder for »natarbejderes« arbejdstid. Den omfatter derfor al arbejdstid (f.eks. overarbejde), og ikke kun i »natperioder«.

al arbejdstid

I modsætning til den gennemsnitlige grænse gælder grænsen for denne særlige type natarbejde i henhold til artikel 8, litra b), for »en periode på 24 timer«. Den kan ikke beregnes som et gennemsnit. Det betyder, at selv om de pågældende arbejdstagere udfører mindre arbejde i visse perioder på 24 timer, må de aldrig overstige de otte timer på andre tidspunkter, hvor de udfører natarbejde.

I modsætning til den gennemsnitlige grænse, som gælder for alle natarbejderes arbejdstimer, gælder denne absolutte grænse kun for den tid, hvor de pågældende arbejdstagere faktisk udfører natarbejde. Dette betyder, at hvis en »natarbejder«, hvis arbejde er særlig risikofyldt eller indebærer en betydelig belastning ikke udfører natarbejde i en bestemt periode på 24 timer, er det ikke den absolutte grænse på otte timer for den periode, der gælder, men den gennemsnitlige grænse. Derfor kunne arbejdstageren arbejde i mere end otte timer, hvis vedkommende ikke udfører natarbejde i denne periode.

b.   Særlig risikofyldt arbejde

Særlig risikofyldt arbejde

Direktivet definerer ikke begreberne »særlige risikofyldt« eller »betydelig fysisk eller psykisk belastning«. Det bestemmer, at de skal fastsættes i national lovgivning og/eller praksis eller ved kollektive overenskomster eller aftaler indgået mellem arbejdsmarkedets parter.

I henhold til direktivet skal der uanset, hvordan særlig risikofyldt arbejde eller betydelig fysisk eller psykisk belastning defineres, tages hensyn til de følgevirkninger og risici, der er forbundet med natarbejde. Som rettesnor kan der henvises til betragtning 7, som omtaler »miljøforstyrrelser« og »visse byrdefulde former for arbejdstilrettelæggelse« som værende potentielt skadelige for arbejdstagernes sundhed. Kommissionens oprindelige forslag henviste til »akkordløn, samlebåndsarbejde eller arbejde i en forud fastsat hastighed« som eksempler herpå (237).

akkordløn, samlebåndsarbejde eller arbejde i en forud fastsat hastighed

237

B.   
  Helbredskontrol og natarbejderes overgang til dagarbejde

Helbredskontrol og natarbejderes overgang til dagarbejde

| I artikel 9 pålægges medlemsstaterne følgende forpligtelser:


  »1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre:








  a) | at der tilbydes natarbejdere gratis helbredskontrol, inden de begynder beskæftigelse ved natarbejde og derefter med regelmæssige mellemrum |
| --- | --- |

I artikel 9 pålægges medlemsstaterne følgende forpligtelser:

»1.   Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre:

a)

at der tilbydes natarbejdere gratis helbredskontrol, inden de begynder beskæftigelse ved natarbejde og derefter med regelmæssige mellemrum

| b) | at natarbejdere, der lider af helbredsproblemer, som påviseligt skyldes, at de udfører natarbejde, når det er muligt, overføres til dagarbejde, som passer til dem. |
| --- | --- |

b)

at natarbejdere, der lider af helbredsproblemer, som påviseligt skyldes, at de udfører natarbejde, når det er muligt, overføres til dagarbejde, som passer til dem.

2.   Den i stk. 1, litra a), omhandlede gratis helbredskontrol skal være omfattet af lægens tavshedspligt.

3.   Den i stk. 1, litra a), omhandlede gratis helbredskontrol kan indgå i en national helbredsordning.«

1.   Natarbejderes ret til helbredskontrol

Natarbejderes ret til helbredskontrol

a.   Helbredskontrol, inden de begynder beskæftigelse

a.

Helbredskontrol, inden de begynder beskæftigelse

I henhold til direktivets artikel 9 har alle »natarbejdere« efter artikel 2, stk. 4, (jf. kapitel IV ovenfor) ret til en helbredskontrol, inden de begynder beskæftigelse.

Denne bestemmelse svarer til artikel 4 i ILO-konvention 171, der bestemmer, at »arbejdstagere, der anmoder om det, har ret til en gratis helbredskontrol samt til at modtage rådgivning om, hvordan de undgår helbredsproblemer i forbindelse med deres arbejde, herunder før de begynder beskæftigelse som natarbejder: a) inden de overtager en opgave som natarbejder; [...]«.

arbejdstagere, der anmoder om det, har ret til en gratis helbredskontrol samt til at modtage rådgivning om, hvordan de undgår helbredsproblemer i forbindelse med deres arbejde, herunder før de begynder beskæftigelse som natarbejder: a) inden de overtager en opgave som natarbejder;

Helbredskontrollen skal udføres, før arbejdstageren begynder beskæftigelse, dvs. før natarbejdet påbegyndes.

før

I modsætning til ILO-konventionen henviser direktivet ikke til, at arbejdstageren skal anmode om en helbredskontrol, men giver alle natarbejdere ret til en helbredskontrol, inden de begynder beskæftigelse.

b.   Helbredskontrol med regelmæssige mellemrum

b.

Helbredskontrol med regelmæssige mellemrum

»Natarbejdere« har også ret til helbredskontroller »med regelmæssige mellemrum«. Dette er ikke defineret nærmere, så det overlades til medlemsstaterne at bestemme.

I forbindelse med vedtagelsen af arbejdstidsdirektivet fra 1993 foreslog Europa-Parlamentet (238) én helbredskontrol om året for ansatte under 40 år og to om året derefter for ansatte over 40 år. Kommissionen fulgte dette forslag (239), men det blev ikke vedtaget i den endelige tekst (240).

238

239

240

c.   Helbredskontrollerne skal være gratis

c.

Helbredskontrollerne skal være gratis

I henhold til direktivet skal helbredskontrollerne være gratis for arbejdstageren, men det fremgår ikke, om omkostningerne skal afholdes af arbejdsgiveren eller en tredjepart, som f.eks. bedriftssundhedstjenester, og det er derfor op til medlemsstaterne at afgøre.

d.   Lægens tavshedspligt

d.

Lægens tavshedspligt

Arbejdstidsdirektivet kræver, at den gratis helbredskontrol, som arbejdstagerne har ret til, inden de påbegynder arbejdet og derefter med regelmæssige mellemrum, er omfattet af lægens tavshedspligt.

I modsætning til ILO-konventionen indeholder direktivet ikke nogen udtrykkelig undtagelse vedrørende »konstatering af, at arbejdstageren er uegnet til natarbejde« (241).

konstatering af, at arbejdstageren er uegnet til natarbejde

241

e.   Mulighed for at udføre helbredskontrollerne som led i den nationale helbredsordning

e.

Mulighed for at udføre helbredskontrollerne som led i den nationale helbredsordning

I henhold til direktivet kan disse helbredskontroller udføres inden for den nationale helbredsordning, men det er ikke et krav.

2.   Natarbejderes overgang til dagarbejde af helbredsmæssige årsager

Natarbejderes overgang til dagarbejde af helbredsmæssige årsager

Denne bestemmelse svarer til artikel 6 i ILO-konvention 171 (242) og kræver, at arbejdstagere, hvis de lider af helbredsproblemer forbundet med deres natarbejde, overføres til dagarbejde, som passer til dem, når det er muligt.

242

Direktivet kommer ikke nærmere ind på proceduren, eller hvordan helbredsproblemerne og forbindelsen til natarbejdet skal bevises. Dette kan derfor besluttes på nationalt plan.

Hvad angår stillinger, som arbejdstagerne bør overføres til, kræver direktivet kun, at det skal være arbejde, som passer til dem, og at det er »dagarbejde«. Overgangen skal ske, »når det er muligt«.

I modsætning til ILO-konventionen (242) indeholder direktivet ikke nærmere bestemmelser om situationer, hvor en sådan overgang ikke er mulig, ligesom det ikke angiver ydelser eller beskyttelse mod afskedigelse for arbejdstagere, som det ikke er muligt at overflytte på trods af, at de har helbredsproblemer forbundet med natarbejde.

242

C.   
  Garantier i forbindelse med natarbejde

Garantier i forbindelse med natarbejde

| Artikel 10:


  »Medlemsstaterne kan lade arbejde, der udføres af bestemte kategorier natarbejdere, være betinget af opfyldelsen af visse garantier på vilkår, der fastsættes i den nationale lovgivning og/eller praksis, for så vidt angår arbejdere, som løber en sikkerheds- eller sundhedsmæssig risiko, der er knyttet til natarbejdet.« |
| --- |

Artikel 10:

»Medlemsstaterne kan lade arbejde, der udføres af bestemte kategorier natarbejdere, være betinget af opfyldelsen af visse garantier på vilkår, der fastsættes i den nationale lovgivning og/eller praksis, for så vidt angår arbejdere, som løber en sikkerheds- eller sundhedsmæssig risiko, der er knyttet til natarbejdet.«

I henhold til denne bestemmelse kan medlemsstaterne øge beskyttelsen for bestemte »kategorier af natarbejdere«. Den tillader ikke undtagelser, men angiver udtrykkeligt, at der kan træffes yderligere beskyttende foranstaltninger.

Dokumenterne fra vedtagelsen af direktivet tyder på, at Europa-Parlamentet ønskede, at denne bestemmelse skulle give mulighed for beskyttelse af gravide eller mødre i de først seks måneder efter fødslen eller adoption (243). Ordlyden af artikel 10 er imidlertid åben, og medlemsstaterne kan frit beslutte, hvilke kategorier sådanne garantier skal gælde for, samt arten af disse garantier.

243

D.   
  Information ved regelmæssig beskæftigelse af natarbejdere

Information ved regelmæssig beskæftigelse af natarbejdere

| Artikel 11:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at arbejdsgivere, som regelmæssigt beskæftiger natarbejdere, på anmodning informerer de kompetente myndigheder herom.« |
| --- |

Artikel 11:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at arbejdsgivere, som regelmæssigt beskæftiger natarbejdere, på anmodning informerer de kompetente myndigheder herom.«

I det oprindelige forslag (244) krævede man, at arbejdsgiverne systematisk skulle underrette arbejdsmiljømyndighederne om regelmæssig beskæftigelse af natarbejdere på grund af natarbejdets skadelige virkninger på helbredet (245).

244

245

Den endelige tekst begrænser kravet om at oplyse de kompetente myndigheder til de tilfælde, hvor myndighederne anmoder om det. Det betyder, at selv om medlemsstaterne eventuelt stadig kræver, at arbejdsgiverne underretter myndighederne om regelmæssig beskæftigelse af natarbejdere som led i systematiske erklæringer, pålægger direktivet ikke denne forpligtelse. Det kræver kun, at de kompetente myndigheder træffer beslutning om, hvilke situationer der kræver underretning af myndighederne.

Forpligtelsen til at informere myndighederne gælder arbejdsgivere, der »regelmæssigt« beskæftiger natarbejdere. Den præcise betydning af ordet »regelmæssigt« fremgår ikke af direktivet, ligesom det ikke er blevet behandlet af Domstolen.

Det er Kommissionens holdning, at bestemmelser i national lovgivning, der pålægger arbejdsgiverne en generel forpligtelse til at videregive oplysninger om deres ansatte, arbejdstid og arbejdstilrettelæggelse, som kan svare til dette krav.

E.   
  Sikkerheds- og sundhedsbeskyttelse

Sikkerheds- og sundhedsbeskyttelse

| Artikel 12:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre:








  a) | at der for natarbejdere og skifteholdsarbejdere gælder et beskyttelsesniveau for sikkerhed og sundhed, som svarer til arten af det arbejde, de udfører |
| --- | --- |

Artikel 12:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre:

a)

at der for natarbejdere og skifteholdsarbejdere gælder et beskyttelsesniveau for sikkerhed og sundhed, som svarer til arten af det arbejde, de udfører

| b) | at der findes passende beskyttelses- og forebyggelsestjenester og -faciliteter vedrørende natarbejderes og skifteholdsarbejderes sikkerhed og sundhed, som svarer til dem, der gælder for de øvrige arbejdstagere, og som er til rådighed til enhver tid.« |
| --- | --- |

b)

at der findes passende beskyttelses- og forebyggelsestjenester og -faciliteter vedrørende natarbejderes og skifteholdsarbejderes sikkerhed og sundhed, som svarer til dem, der gælder for de øvrige arbejdstagere, og som er til rådighed til enhver tid.«

Denne bestemmelse vedrører både natarbejdere og skifteholdsarbejdere og kræver, at medlemsstaterne skal sikre passende beskyttelse af deres sundhed og sikkerhed, samt at der altid findes beskyttelses- og forebyggelsestjenester og -faciliteter svarende til dem, der gælder for andre arbejdstagere.

I det første led kræves passende foranstaltninger for arbejdstagere, som udfører natarbejde og skifteholdsarbejde, der er tilpasset deres arbejde. I betragtning 7 hedder det, at »den menneskelige organisme om natten er særlig følsom over for miljøforstyrrelser og over for visse byrdefulde former for arbejdstilrettelæggelse«. Kommissionen angav også i sit forslag, at formålet var at tage hensyn til, at disse former for arbejde er mere krævende, samt til de problemer, som typisk opstår, når skifteholdene skifter (246). Set i dette lys betyder artikel 12, at den beskyttelse, der indrømmes arbejdstagerne, bør tage hensyn både til det forhold, at arbejdstagerne udfører natarbejde eller skifteholdsarbejde, og de forhold, under hvilke de udfører deres arbejde. Hvad angår de beskyttelsesforanstaltninger, der kunne træffes, foreslår Kommissionen i sin begrundelse planlægning af hvileperioder og pauser (246), men dette er ikke beskrevet nærmere i direktivet.

den menneskelige organisme om natten er særlig følsom over for miljøforstyrrelser og over for visse byrdefulde former for arbejdstilrettelæggelse

246

246

Det andet led kan kædes sammen med betragtning 10, som kræver, at »beskyttelses- og forebyggelsestjenester og -faciliteter forefindes og virker effektivt«. De metoder, som medlemsstaterne indfører for at opfylde deres forpligtelser, kan være knyttet til dem, der er beskrevet i artikel 5 i ILO-konvention nr. 171, hvori det hedder, at passende førstehjælpsfaciliteter skal stilles til rådighed for arbejdstagere, der udfører natarbejde, herunder at det skal sikres, at sådanne arbejdstagere om nødvendigt hurtigt kan transporteres til et sted, hvor de kan få passende behandling. Direktivet er imidlertid bredere, eftersom det ikke kun omfatter beskyttelse, men også henviser til forebyggelsestjenester og -faciliteter. Kravenes præcise omfang afhænger af de beskyttelses- og forebyggelsesfaciliteter, der er foreskrevet for dagarbejde i medlemsstaterne samt i EU-direktiver om sikkerhed og sundhed for arbejdstagere (247).

beskyttelses- og forebyggelsestjenester og -faciliteter forefindes og virker effektivt

247

F.   
  Arbejdsrytme

Arbejdsrytme

| Artikel 13:


  »Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at en arbejdsgiver, der agter at tilrettelægge arbejdet efter en bestemt rytme, tager hensyn til det generelle princip om, at arbejdet skal tilpasses mennesket, navnlig med henblik på at afbøde virkningen af monotont arbejde og arbejde i en fast rytme, og alt efter arbejdets art, til kravene vedrørende sikkerhed og sundhed, særlig for så vidt angår pauser i arbejdstiden.« |
| --- |

Artikel 13:

»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at en arbejdsgiver, der agter at tilrettelægge arbejdet efter en bestemt rytme, tager hensyn til det generelle princip om, at arbejdet skal tilpasses mennesket, navnlig med henblik på at afbøde virkningen af monotont arbejde og arbejde i en fast rytme, og alt efter arbejdets art, til kravene vedrørende sikkerhed og sundhed, særlig for så vidt angår pauser i arbejdstiden.«

Denne bestemmelse er særlig relevant for skifteholdsarbejde, men er ikke udtrykkeligt begrænset til det. Den kræver, at medlemsstaterne skal sikre, at arbejdstagerne tager hensyn til »det generelle princip om, at arbejdet skal tilpasses mennesket«, når de indfører en ny arbejdsrytme eller ændrer en eksisterende. Direktivet understreger betydningen af pauser her, men det begrænser ikke omfanget af de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes.

IX.   UNDTAGELSER

UNDTAGELSER

Arbejdstidsdirektivet er en kompleks tekst, fordi den søger at skabe en grad af fleksibilitet, der passer til forskellige aktiviteter, samtidig med at der sikres et højt minimumsniveau for beskyttelse. Denne fleksibilitet skabes ved hjælpe af undtagelserne i direktivet, som er talrige og varierede, både hvad angår arbejdstagere og berørte sektorer samt de bestemmelser, hvortil der gælder undtagelser.

Da de fleste af de rettigheder, der er fastsat i direktivet, også er beskyttet i henhold til artikel 31 Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, er det vigtigt at understrege, at artikel 52 finder anvendelse i denne forbindelse, og at den foreskriver, at »enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved dette charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold. Under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.«

»enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved dette charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold

Under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.«

Undtagelserne fra arbejdstidsdirektivet også har følgende fælles karakteristika:

| | For det første skal de være gennemført korrekt for at kunne anvendes. Domstolen har fastslået følgende: »Eftersom de undtagelser, der følger af undtagelsesbestemmelserne, er fakultative, er der ikke i henhold til EU-retten pligt til at gennemføre dem i national ret.« (248). Den har fastslået, at for at kunne udnytte muligheden for at gøre undtagelse til visse bestemmelser, »er medlemsstaterne derfor forpligtet til at beslutte at anvende disse undtagelser« (248).
  Domstolen har ikke desto mindre udtalt, at »såfremt den nationale lovgivning, der finder anvendelse på en bestemt aktivitet, opfylder de i direktivets artikel 17 angivne betingelser, er denne lovgivning, selv om der ikke foreligger udtrykkelige gennemførelsesbestemmelser til [arbejdstidsdirektivet], i overensstemmelse med direktivet, hvorfor intet er til hinder for, at de nationale retter anvender den« (249). Det betyder, at hvis den nationale lovgivning opfylder betingelserne for undtagelsen, kan den anvendes, selv om det ikke udtrykkeligt fremgår, at den gennemfører undtagelserne i direktivet. Medlemsstaterne bør imidlertid sikre, at de almindelige principper i EU-retten iagttages, herunder retssikkerhedsprincippet, og dermed, at de bestemmelser, der giver hjemmel til fakultative undtagelser, er »tilstrækkeligt bestemte og klare til, at der er overensstemmelse med de krav, der følger af dette princip« (250). |
| --- | --- |

For det første skal de være gennemført korrekt for at kunne anvendes. Domstolen har fastslået følgende: »Eftersom de undtagelser, der følger af undtagelsesbestemmelserne, er fakultative, er der ikke i henhold til EU-retten pligt til at gennemføre dem i national ret.« (248). Den har fastslået, at for at kunne udnytte muligheden for at gøre undtagelse til visse bestemmelser, »er medlemsstaterne derfor forpligtet til at beslutte at anvende disse undtagelser« (248).

Eftersom de undtagelser, der følger af undtagelsesbestemmelserne, er fakultative, er der ikke i henhold til EU-retten pligt til at gennemføre dem i national ret

248

er medlemsstaterne derfor forpligtet til at beslutte at anvende disse undtagelser

248

Domstolen har ikke desto mindre udtalt, at »såfremt den nationale lovgivning, der finder anvendelse på en bestemt aktivitet, opfylder de i direktivets artikel 17 angivne betingelser, er denne lovgivning, selv om der ikke foreligger udtrykkelige gennemførelsesbestemmelser til [arbejdstidsdirektivet], i overensstemmelse med direktivet, hvorfor intet er til hinder for, at de nationale retter anvender den« (249). Det betyder, at hvis den nationale lovgivning opfylder betingelserne for undtagelsen, kan den anvendes, selv om det ikke udtrykkeligt fremgår, at den gennemfører undtagelserne i direktivet. Medlemsstaterne bør imidlertid sikre, at de almindelige principper i EU-retten iagttages, herunder retssikkerhedsprincippet, og dermed, at de bestemmelser, der giver hjemmel til fakultative undtagelser, er »tilstrækkeligt bestemte og klare til, at der er overensstemmelse med de krav, der følger af dette princip« (250).

såfremt den nationale lovgivning, der finder anvendelse på en bestemt aktivitet, opfylder de i direktivets artikel 17 angivne betingelser, er denne lovgivning, selv om der ikke foreligger udtrykkelige gennemførelsesbestemmelser til [arbejdstidsdirektivet], i overensstemmelse med direktivet, hvorfor intet er til hinder for, at de nationale retter anvender den

249

tilstrækkeligt bestemte og klare til, at der er overensstemmelse med de krav, der følger af dette princip

250

| | For det andet gælder det, at »[d]e nævnte undtagelser skal — idet de udgør en fravigelse af den EU-retlige regulering af arbejdstiden, der er indført ved direktiv 2003/88 — fortolkes således, at deres rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som disse undtagelser giver adgang til at beskytte« (251). Det betyder ikke kun, at undtagelserne er begrænset til de tilfælde, hvor de udtrykkeligt fremgår af direktivet, men også at rækkevidden af de enkelte undtagelser er begrænset til de bestemmelser, der er udtømmende opregnet deri (252). |
| --- | --- |

For det andet gælder det, at »[d]e nævnte undtagelser skal — idet de udgør en fravigelse af den EU-retlige regulering af arbejdstiden, der er indført ved direktiv 2003/88 — fortolkes således, at deres rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som disse undtagelser giver adgang til at beskytte« (251). Det betyder ikke kun, at undtagelserne er begrænset til de tilfælde, hvor de udtrykkeligt fremgår af direktivet, men også at rækkevidden af de enkelte undtagelser er begrænset til de bestemmelser, der er udtømmende opregnet deri (252).

d]e nævnte undtagelser skal — idet de udgør en fravigelse af den EU-retlige regulering af arbejdstiden, der er indført ved direktiv 2003/88 — fortolkes således, at deres rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som disse undtagelser giver adgang til at beskytte

251

252

| | For det tredje er brugen af undtagelserne »underlagt strenge betingelser, der er egnede til at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed« (253). |
| --- | --- |

For det tredje er brugen af undtagelserne »underlagt strenge betingelser, der er egnede til at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed« (253).

underlagt strenge betingelser, der er egnede til at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed

253

Direktivet indeholder allerede en række betingelser for hver af undtagelsesbestemmelserne, men Kommissionen mener, at når flere aspekter af den beskyttelse, der er fastsat i direktivet, ændres ved en kumulativ anvendelse af undtagelser, kan det være nødvendigt med yderligere beskyttelsesforanstaltninger for at opfylde direktivets formål, som er at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.

A.   
  Undtagelsen for »selvstændige arbejdstagere«

Undtagelsen for »selvstændige arbejdstagere«

| Artikel 17, stk. 1, indeholder følgende undtagelse:


  »1.   Under overholdelse af de generelle principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed kan medlemsstaterne fravige artikel 3, 4, 5, 6, 8 og 16, når arbejdstidens længde som følge af særlige træk ved det udførte arbejde ikke måles og/eller fastsættes på forhånd, eller når arbejdstagerne selv kan fastsætte den, bl.a. når der er tale om:








  a) | personale med ledelsesfunktioner eller andet personale, der har beføjelse til at træffe selvstændige beslutninger |
| --- | --- |

Artikel 17, stk. 1, indeholder følgende undtagelse:

»1.   Under overholdelse af de generelle principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed kan medlemsstaterne fravige artikel 3, 4, 5, 6, 8 og 16, når arbejdstidens længde som følge af særlige træk ved det udførte arbejde ikke måles og/eller fastsættes på forhånd, eller når arbejdstagerne selv kan fastsætte den, bl.a. når der er tale om:

a)

personale med ledelsesfunktioner eller andet personale, der har beføjelse til at træffe selvstændige beslutninger

| b) | arbejdende familiemedlemmer eller |
| --- | --- |

b)

arbejdende familiemedlemmer eller

| c) | arbejdstagere, hvis arbejde knytter sig til kirkers og trossamfunds religiøse handlinger.« |
| --- | --- |

c)

arbejdstagere, hvis arbejde knytter sig til kirkers og trossamfunds religiøse handlinger.«

1.   Rækkevidden af undtagelsen vedrørende »selvstændige arbejdstagere«

Rækkevidden af undtagelsen vedrørende »selvstændige arbejdstagere«

Direktivets artikel 17, stk. 1, tillader undtagelser, »når arbejdstidens længde som følge af særlige træk ved det udførte arbejde ikke måles og/eller fastsættes på forhånd, eller når arbejdstagerne selv kan fastsætte den«.

når arbejdstidens længde som følge af særlige træk ved det udførte arbejde ikke måles og/eller fastsættes på forhånd, eller når arbejdstagerne selv kan fastsætte den

Som påpeget ovenfor skal artikel 17, stk. 1, fortolkes »således, at deres rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som disse undtagelser giver adgang til at beskytte« (254).

således, at deres rækkevidde begrænses til det, der er strengt nødvendigt for at varetage de interesser, som disse undtagelser giver adgang til at beskytte

254

Denne undtagelse omfatter to hovedtyper af situationer, og begge skal vurderes »på grundlag af de særlige træk ved den pågældende aktivitet«. Derfor er Kommissionen af den opfattelse, at en sådan undtagelse ikke kan fortolkes bredt og gælde en hel kategori af arbejdstagere.

på grundlag af de særlige træk ved den pågældende aktivitet

Det første kriterium for denne undtagelse er, at arbejdstidens længde »ikke måles og/eller fastsættes på forhånd«. Det andet kræver, at arbejdstagerne selv kan fastsætte længden af deres arbejdstid.

ikke måles og/eller fastsættes på forhånd

Domstolen har med hensyn til begge disse kriterier fastslået, at det fremgår klart af bestemmelsens ordlyd, »at den kun finder anvendelse på arbejdstagere, hvis arbejdstid

  som helhed

  på grund af det udførte arbejdes karakter ikke måles eller fastsættes på forhånd eller kan fastsættes af arbejdstagerne selv« (255) (Kommissionens fremhævelse). Det betyder, at undtagelsen ikke finder anvendelse på arbejdstagere, hvis arbejdstid kun delvist ikke måles eller fastsættes på forhånd eller kan fastsættes af arbejdstagerne selv.

at den kun finder anvendelse på arbejdstagere, hvis arbejdstid

som helhed

på grund af det udførte arbejdes karakter ikke måles eller fastsættes på forhånd eller kan fastsættes af arbejdstagerne selv

255

Domstolen tog i Isère-sagen stilling til, om denne undtagelse fandt anvendelse på »arbejdstagere, som inden for rammerne af en kontrakt om pædagogisk arbejde er ansat på ferie- og fritidscentre«. Den byggede sin vurdering på, at der manglede oplysninger om, hvorvidt de pågældende arbejdstagere »har mulighed for at bestemme, hvor mange timer de arbejder«, samt på, at der ikke var noget, der antydede, at arbejdstagerne »ikke er forpligtede til at være på arbejdspladsen på bestemte tider«, og den konkluderede, at de ikke faldt inden for undtagelsens anvendelsesområde (256). Arbejdstagernes mulighed for at bestemme, både hvor længe og hvornår de skal arbejde, synes derfor at være afgørende.

Isère

har mulighed for at bestemme, hvor mange timer de arbejder

ikke er forpligtede til at være på arbejdspladsen på bestemte tider

256

I lyset af ovenstående mener Kommissionen, at undtagelsen kunne omfatte visse højtstående ledere, hvis arbejdstid som helhed ikke måles eller fastsættes på forhånd, eftersom de ikke er forpligtet til at være på arbejdspladsen på bestemte tidspunkter, men selvstændigt kan bestemme deres tidsplan. Den vil ligeledes finde anvendelse på visse eksperter, erfarne advokater i et ansættelsesforhold eller akademikere, der har betydelig frihed til at bestemme deres arbejdstid.

I artikel 17, stk. 1, angives derefter tre bestemte kategorier af arbejdstagere med en arbejdstid, der ikke kan måles eller fastsættes på forhånd, eller som selv kan bestemme den. Det drejer sig om »personale med ledelsesfunktioner eller andet personale, der har beføjelse til at træffe selvstændige beslutninger«, »arbejdende familiemedlemmer« eller »arbejdstagere, hvis arbejde knytter sig til kirkers og trossamfunds religiøse handlinger«.

I lyset af direktivets ordlyd, hvor de tre kategorier indledes med »bl.a. når der er tale om«, mener Kommissionen ikke, at denne liste er udtømmende.

bl.a. når der er tale om

Direktivet angiver disse arbejdstagere som eksempler, fordi de generelt har omfattende beføjelser til at træffe selvstændige beslutninger om tilrettelæggelsen af deres arbejde og kunne kategoriseres som selvstændige arbejdstagere. Det er imidlertid ikke alle arbejdstagere, der falder ind under disse kategorier. Eksempelvis vil ledere ikke kunne falde ind under undtagelsen for »selvstændige arbejdstagere« i artikel 17, stk. 1.

Arbejdstagere, som ikke befinder sig i disse kategorier, kan også falde ind under dem, som følge af særlige træk ved det udførte arbejde, hvis deres arbejdstid ikke måles og/eller fastsættes på forhånd, eller hvis de ikke selv kan fastsætte den. Der findes endnu ikke nogen retspraksis om, hvordan undtagelsen for »selvstændige arbejdstagere« finder anvendelse på arbejdstagere i nye former for beskæftigelse, såsom den digitale økonomi, der er omfattet af dette direktivs anvendelsesområde. De principper, der er beskrevet her, kan hjælpe med at besvare dette spørgsmål, når det opstår i fremtiden.

som følge af særlige træk ved det udførte arbejde

2.   Konsekvenserne af undtagelsen vedrørende »selvstændige arbejdstagere«

Konsekvenserne af undtagelsen vedrørende »selvstændige arbejdstagere«

Såkaldte »selvstændige arbejdstagere« er omfattet af direktivets anvendelsesområde (undtagelser er kun tilladt i meget begrænsede tilfælde, jf. kapitel III. B. 2). Som angivet ovenfor er rækkevidden af denne undtagelse underlagt de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og begrænset til de bestemmelser, der er anført i artikel 17, stk. 1:

| — | daglig hviletid (artikel 3) |
| --- | --- |

—

daglig hviletid (artikel 3)

| — | pauser (artikel 4) |
| --- | --- |

—

pauser (artikel 4)

| — | ugentlig hviletid (artikel 5) |
| --- | --- |

—

ugentlig hviletid (artikel 5)

| — | maksimal ugentlig arbejdstid (artikel 6) |
| --- | --- |

—

maksimal ugentlig arbejdstid (artikel 6)

| — | natarbejdets varighed (artikel 8) |
| --- | --- |

—

natarbejdets varighed (artikel 8)

| — | referenceperioder for gennemførelsen af den ugentlige hviletid, den maksimale ugentlige arbejdstid og natarbejdets varighed (artikel 16). |
| --- | --- |

—

referenceperioder for gennemførelsen af den ugentlige hviletid, den maksimale ugentlige arbejdstid og natarbejdets varighed (artikel 16).

Artikel 17, stk. 1, angiver ikke nogen betingelser for undtagelserne til disse bestemmelser. Det ser dermed ud til, at selvstændige arbejdstagere helt er udelukket fra dem og ikke er berettiget til kompenserende hvileperioder, i modsætning til de arbejdstagere, der er omfattet af undtagelserne nedenfor.

nedenfor

De pågældende arbejdstagere er underlagt alle direktivets øvrige bestemmelser.

B.   
  Undtagelser, som kræver tilsvarende kompenserende hvileperioder eller passende beskyttelse

Undtagelser, som kræver tilsvarende kompenserende hvileperioder eller passende beskyttelse

Artikel 17, stk. 3, indeholder undtagelser til artikel 3 (daglig hviletid), 4 (pauser), 5 (ugentlig hviletid), 8 (natarbejdets varighed) og 16 (referenceperioder) for visse aktiviteter. Tilsvarende indeholder artikel 17, stk. 4, undtagelser til artikel 3 og 5. Artikel 18 giver mulighed for undtagelser til artikel 3, 4, 5, 8 og 16 ved kollektiv overenskomst. Direktivets andre bestemmelser finder fortsat anvendelse.

Alle disse undtagelser er imidlertid underlagt betingelsen i artikel 17, stk. 2, (og i artikel 18), om, at »der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller — i usædvanlige tilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse« (257).

der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller — i usædvanlige tilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse

257

1.   Undtagelsen for »visse aktiviteter« i artikel 17, stk. 3

Undtagelsen for »visse aktiviteter« i artikel 17, stk. 3

| Artikel 17, stk. 3:


  »3.   I overensstemmelse med stk. 2 i denne artikel kan artikel 3, 4, 5, 8 og 16 fraviges:








  a) | for aktiviteter, der er kendetegnet ved afstand mellem arbejdstagerens arbejdssted og bopæl, blandt andet offshore-arbejde, eller ved afstand mellem arbejdstagerens forskellige arbejdssteder |
| --- | --- |

Artikel 17, stk. 3:

»3.   I overensstemmelse med stk. 2 i denne artikel kan artikel 3, 4, 5, 8 og 16 fraviges:

a)

for aktiviteter, der er kendetegnet ved afstand mellem arbejdstagerens arbejdssted og bopæl, blandt andet offshore-arbejde, eller ved afstand mellem arbejdstagerens forskellige arbejdssteder

| b) | for vagt-, overvågnings- og døgnvagtaktiviteter, der er kendetegnet ved nødvendigheden af at beskytte goder og personer, f.eks. når der er tale om vagter, portnere eller vagtselskaber |
| --- | --- |

b)

for vagt-, overvågnings- og døgnvagtaktiviteter, der er kendetegnet ved nødvendigheden af at beskytte goder og personer, f.eks. når der er tale om vagter, portnere eller vagtselskaber

| c) | for aktiviteter, der er kendetegnet ved nødvendigheden af at sikre kontinuerlige ydelser eller vedvarende produktion, f.eks. når der er tale om:








  i) | modtagelse, behandling og/eller pleje på hospitaler eller lignende institutioner, herunder aktiviteter, der udøves af læger under uddannelse, døgninstitutioner og plejehjem samt fængsler |
| --- | --- | --- |

c)

for aktiviteter, der er kendetegnet ved nødvendigheden af at sikre kontinuerlige ydelser eller vedvarende produktion, f.eks. når der er tale om:

i)

modtagelse, behandling og/eller pleje på hospitaler eller lignende institutioner, herunder aktiviteter, der udøves af læger under uddannelse, døgninstitutioner og plejehjem samt fængsler

| ii) | personale beskæftiget i havne eller lufthavne |
| --- | --- |

ii)

personale beskæftiget i havne eller lufthavne

| iii) | presse, radio, fjernsyn, filmproduktion, postvæsen og telekommunikation, ambulancetjeneste, brandvæsen og civilbeskyttelse |
| --- | --- |

iii)

presse, radio, fjernsyn, filmproduktion, postvæsen og telekommunikation, ambulancetjeneste, brandvæsen og civilbeskyttelse

| iv) | gas-, vand- og elektricitetsforsyning, renovationsvæsen og forbrændingsanlæg |
| --- | --- |

iv)

gas-, vand- og elektricitetsforsyning, renovationsvæsen og forbrændingsanlæg

| v) | industrier, hvis arbejdsproces af tekniske grunde ikke kan afbrydes |
| --- | --- |

v)

industrier, hvis arbejdsproces af tekniske grunde ikke kan afbrydes

| vi) | forsknings- og udviklingsaktiviteter |
| --- | --- |

vi)

forsknings- og udviklingsaktiviteter

| vii) | jordbrug |
| --- | --- |

vii)

jordbrug

| viii) | arbejdstagere, der er beskæftiget med rutebefordring af passagerer i byer |
| --- | --- |

viii)

arbejdstagere, der er beskæftiget med rutebefordring af passagerer i byer

| d) | i tilfælde af forudsigeligt ekstraarbejde, f.eks.:








  i) | inden for jordbrug |
| --- | --- | --- |

d)

i tilfælde af forudsigeligt ekstraarbejde, f.eks.:

i)

inden for jordbrug

| ii) | inden for turisterhvervet |
| --- | --- |

ii)

inden for turisterhvervet

| iii) | inden for postvæsenet |
| --- | --- |

iii)

inden for postvæsenet

| e) | for arbejdstagere i jernbanetransportsektoren:








  i) | for lejlighedsvise aktiviteter |
| --- | --- | --- |

e)

for arbejdstagere i jernbanetransportsektoren:

i)

for lejlighedsvise aktiviteter

| ii) | for aktiviteter, som de udøver om bord på tog, eller |
| --- | --- |

ii)

for aktiviteter, som de udøver om bord på tog, eller

| iii) | for aktiviteter, der er forbundet med jernbanernes faste transporttider, og som skal sikre en flydende og planmæssig jernbanetrafik |
| --- | --- |

iii)

for aktiviteter, der er forbundet med jernbanernes faste transporttider, og som skal sikre en flydende og planmæssig jernbanetrafik

| f) | under de omstændigheder, der er nævnt i artikel 5, stk. 4, i direktiv 89/391/EØF |
| --- | --- |

f)

under de omstændigheder, der er nævnt i artikel 5, stk. 4, i direktiv 89/391/EØF

| g) | i tilfælde af ulykker eller overhængende fare for ulykker.« |
| --- | --- |

g)

i tilfælde af ulykker eller overhængende fare for ulykker.«

a.   De berørte sektorer og aktiviteter

De berørte sektorer og aktiviteter

De fleste elementer i artikel 17, stk. 3, vedrører specifikke sektorer og aktiviteter. Det skal imidlertid bemærkes, at denne undtagelse også kan anvendes i tilfælde af ulykker eller overhængende fare for ulykker (litra g)) eller i de omstændigheder, der skyldes »usædvanlige og uforudseelige omstændigheder, ud over de usædvanlige og uforudseelige, eller begivenheder, som ikke kunne have været undgået trods al udvist agtpågivenhed« (258) (litra f)).

usædvanlige og uforudseelige omstændigheder, ud over de usædvanlige og uforudseelige, eller begivenheder, som ikke kunne have været undgået trods al udvist agtpågivenhed

258

Domstolen har fastslået, at listen over sektorer og aktiviteter i artikel 17, stk. 3, ikke var udtømmende (259).

259

Den udtalte navnlig, at følgende aktiviteter kan være omfattet af undtagelserne i artikel 17, stk. 3: læger og sygeplejersker på skadestuer (260), ambulancetjeneste (261), arbejde på ferie- og fritidscentre, som kræver kontinuerlige ydelser (262), og brandvæsen (263).

260

261

262

263

Det betyder, at undtagelserne kan gælde aktiviteter, som ikke er udtrykkeligt nævnt i artikel 17, stk. 3, så længe de er forbundet med et af de elementer, der er anført der.

b.   Bestemmelser, der kan gives undtagelser for

Bestemmelser, der kan gives undtagelser for

Undtagelserne vedrører følgende bestemmelser:

| — | daglig hviletid (artikel 3) |
| --- | --- |

—

daglig hviletid (artikel 3)

| — | pauser (artikel 4) |
| --- | --- |

—

pauser (artikel 4)

| — | ugentlig hviletid (artikel 5) |
| --- | --- |

—

ugentlig hviletid (artikel 5)

| — | natarbejdets varighed (artikel 8) |
| --- | --- |

—

natarbejdets varighed (artikel 8)

| — | referenceperioder for gennemførelsen af den ugentlige hviletid, den maksimale ugentlige arbejdstid og natarbejdets varighed (artikel 16). |
| --- | --- |

—

referenceperioder for gennemførelsen af den ugentlige hviletid, den maksimale ugentlige arbejdstid og natarbejdets varighed (artikel 16).

Direktivets andre bestemmelser finder fortsat anvendelse, og Domstolen har understreget, at der ikke er »hjemmel i artikel 17 i direktiv 93/104 til at fravige definitionen af begreberne »arbejdstid« og »hvileperiode« i direktivets artikel 2« (264).

hjemmel i artikel 17 i direktiv 93/104 til at fravige definitionen af begreberne »arbejdstid« og »hvileperiode« i direktivets artikel 2

264

2.   Undtagelsen for skifteholdsarbejde og kortere arbejdsperioder

Undtagelsen for skifteholdsarbejde og kortere arbejdsperioder

| Artikel 17, stk. 4:


  »4.   I overensstemmelse med stk. 2 i denne artikel kan artikel 3 og 5 fraviges:








  a) | for skifteholdsarbejde, når arbejdstageren skifter hold og ikke mellem afslutningen af det ene holds arbejde og begyndelsen af det andet holds har mulighed for at tage den daglige eller ugentlige hviletid |
| --- | --- |

Artikel 17, stk. 4:

»4.   I overensstemmelse med stk. 2 i denne artikel kan artikel 3 og 5 fraviges:

a)

for skifteholdsarbejde, når arbejdstageren skifter hold og ikke mellem afslutningen af det ene holds arbejde og begyndelsen af det andet holds har mulighed for at tage den daglige eller ugentlige hviletid

| b) | ved aktiviteter, der er kendetegnet ved flere kortere arbejdsperioder i løbet af dagen, f.eks. rengøringsarbejde.« |
| --- | --- |

b)

ved aktiviteter, der er kendetegnet ved flere kortere arbejdsperioder i løbet af dagen, f.eks. rengøringsarbejde.«

Der findes ingen praksis fra Domstolen vedrørende denne undtagelse.

Den omhandler kun undtagelser fra bestemmelserne om daglig og ugentlig hviletid. Alle andre bestemmelser i direktivet finder derfor stadig anvendelse, og ligesom for alle undtagelser i denne del er dens anvendelse betinget af, at der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller — i usædvanlige tilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt, en passende beskyttelse.

3.   Undtagelsen for alle sektorer ved kollektiv overenskomst

Undtagelsen for alle sektorer ved kollektiv overenskomst

| Artikel 18:


  »Artikel 3, 4, 5, 8 og 16 kan fraviges ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau, eller i overensstemmelse med regler, som disse parter har fastsat, ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et lavere niveau.


  De medlemsstater, hvor der ikke findes noget lovbestemt system for indgåelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau på de områder, der er omfattet af dette direktiv, eller de medlemsstater, hvor der findes en særlig lovbestemt ramme herfor, men da inden for grænserne af denne, kan i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis tillade, at artikel 3, 4, 5, 8 og 16 fraviges ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et passende kollektivt niveau.


  Fravigelse i stk. 1 og 2 er kun tilladt, hvis der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse.


  Medlemsstaterne kan fastsætte nærmere regler for:








  a) | hvordan arbejdsmarkedets parter skal anvende denne artikel, og |
| --- | --- |

Artikel 18:

»Artikel 3, 4, 5, 8 og 16 kan fraviges ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau, eller i overensstemmelse med regler, som disse parter har fastsat, ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et lavere niveau.

De medlemsstater, hvor der ikke findes noget lovbestemt system for indgåelse af kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau på de områder, der er omfattet af dette direktiv, eller de medlemsstater, hvor der findes en særlig lovbestemt ramme herfor, men da inden for grænserne af denne, kan i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis tillade, at artikel 3, 4, 5, 8 og 16 fraviges ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et passende kollektivt niveau.

Fravigelse i stk. 1 og 2 er kun tilladt, hvis der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse.

Medlemsstaterne kan fastsætte nærmere regler for:

a)

hvordan arbejdsmarkedets parter skal anvende denne artikel, og

| b) | hvorledes bestemmelserne i de kollektive overenskomster eller aftaler, som er indgået i overensstemmelse med denne artikel, kan udvides til også at omfatte andre arbejdstagere i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis.« |
| --- | --- |

b)

hvorledes bestemmelserne i de kollektive overenskomster eller aftaler, som er indgået i overensstemmelse med denne artikel, kan udvides til også at omfatte andre arbejdstagere i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis.«

I sit forslag til direktivet fra 1993 (265) understregede Kommissionen, at henset til de forskelle, der følger af national praksis, er spørgsmålet om arbejdsvilkår i almindelighed underlagt arbejdsmarkedets parter, som handler i de offentlige myndigheders sted og/eller supplerer deres foranstaltninger. Det blev imidlertid fremhævet, at selv om kollektive overenskomster kan bidrage til anvendelsen af direktivet, fritager de ikke de pågældende medlemsstater fra ansvaret for at opfylde de mål, direktiverne forfølger.

265

a.   Hvornår kan denne undtagelse anvendes?

Hvornår kan denne undtagelse anvendes?

Domstolen har fastslået, at artikel 18 har et selvstændigt anvendelsesområde i forhold til artikel 17, stk. 3, som begrænser undtagelserne til en række sektorer og aktiviteter (jf. afsnit 1 (266)).

266

Det betyder, at artikel 18 tillader undtagelser i alle sektorer, hvis de sker »ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau, eller i overensstemmelse med regler, som disse parter har fastsat, ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et lavere niveau«.

Begrebet »kollektiv overenskomst« er ikke defineret i direktivet og synes heller ikke at være defineret i anden EU-lovgivning eller af Domstolen.

Samtidig er »aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau, eller i overensstemmelse med regler, som disse parter har fastsat, ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et lavere niveau« heller ikke forklaret nærmere i direktivet.

aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på nationalt eller regionalt niveau, eller i overensstemmelse med regler, som disse parter har fastsat, ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter på et lavere niveau

Kommissionen mener derfor, at disse skal defineres ved national lovgivning og praksis. I den forbindelse skal medlemsstaterne stadig tage højde for eksisterende internationale standarder om overenskomstforhandlinger og kollektive overenskomster (267), da det ikke er nok blot at benævne et dokument »kollektiv overenskomst«, hvilket Domstolen gentagne gange har fastslået i forbindelse med andre begreber, som bruges i EU-retten og arbejdstidsdirektivet (268).

267

268

b.   Hvad er omfattet af undtagelsen?

Hvad er omfattet af undtagelsen?

De bestemmelser, der kan fraviges ved kollektiv overenskomst, er anført i artikel 18 og vedrører:

| — | daglig hviletid (artikel 3) |
| --- | --- |

—

daglig hviletid (artikel 3)

| — | pauser (artikel 4) |
| --- | --- |

—

pauser (artikel 4)

| — | ugentlig hviletid (artikel 5) |
| --- | --- |

—

ugentlig hviletid (artikel 5)

| — | natarbejdets varighed (artikel 8) |
| --- | --- |

—

natarbejdets varighed (artikel 8)

| — | referenceperioder for gennemførelsen af den ugentlige hviletid, den maksimale ugentlige arbejdstid og natarbejdets varighed (artikel 16). |
| --- | --- |

—

referenceperioder for gennemførelsen af den ugentlige hviletid, den maksimale ugentlige arbejdstid og natarbejdets varighed (artikel 16).

Direktivets andre bestemmelser finder fortsat anvendelse.

4.   Kravet om tilsvarende kompenserende hvileperioder eller, i usædvanlige tilfælde, passende beskyttelse

Kravet om tilsvarende kompenserende hvileperioder eller, i usædvanlige tilfælde, passende beskyttelse

| Artikel 17, stk. 2:


  »2.   De undtagelser, der er angivet i stk. 3, 4 og 5, kan fastsættes ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, forudsat at der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller — i usædvanlige tilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse.«


  Endvidere bestemmes følgende i artikel 18:
  »[...] Fravigelse i stk. 1 og 2 er kun tilladt, hvis der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse. [...]« |
| --- |

Artikel 17, stk. 2:

»2.   De undtagelser, der er angivet i stk. 3, 4 og 5, kan fastsættes ved love eller administrative bestemmelser eller ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, forudsat at der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserende hvileperioder, eller — i usædvanlige tilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse.«

Endvidere bestemmes følgende i artikel 18:

»[...] Fravigelse i stk. 1 og 2 er kun tilladt, hvis der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse. [...]«

[...] Fravigelse i stk. 1 og 2 er kun tilladt, hvis der ydes de pågældende arbejdstagere tilsvarende kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse. [...]

På trods af den lille forskel i ordlyden i visse sprogversioner, kræver de to bestemmelser, at samme betingelser anvendes på undtagelser, der gennemføres i henhold til artikel 17, stk. 3 og 4, og artikel 18 (269).

269

Der er to »niveauer« af betingelser: I de fleste tilfælde skal de pågældende arbejdstagere have »tilsvarende kompenserende hvileperioder«, men »i usædvanlige tilfælde«, hvor disse ikke kan ydes af objektive grunde, bør de pågældende arbejdstagere have »passende beskyttelse«.

a.   Kravet om at yde tilsvarende kompenserende hvileperioder

Kravet om at yde tilsvarende kompenserende hvileperioder

Der skal kompenseres for enhver undtagelse med en tilsvarende hvileperiode. For alle undtagelser fra bestemmelserne om daglige og ugentlige hvileperioder eller pauser skal en arbejdstager, som ikke har fået noget af eller dele af hvileperioden, have de manglende tidsenheder som kompensation.

Kommissionen mener, at for undtagelser fra natarbejdets gennemsnitlige varighed og fra referenceperioderne bliver den kompenserende hvileperiode automatisk ydet. Gennemsnittet ville stadig finde anvendelse, men det ville blive beregnet over en anden tidsperiode, hvilket ville sikre kompensation i den periode. En anden metode ville være at nægte at give mulighed for at fravige disse bestemmelser.

Ifølge Domstolens praksis er den tilsvarende kompenserende hvileperiode »kendetegnet ved, at arbejdstageren i løbet af disse perioder

  ikke har nogen forpligtelse over for arbejdsgiveren, der kan forhindre ham i frit og uafbrudt at hellige sig sine egne interesser

  med henblik på at neutralisere de virkninger, som arbejdet har for hans sikkerhed og sundhed« (Kommissionens fremhævelse) (270). Domstolen har faktisk understreget, at arbejdstageren skal »have mulighed for at være væk fra sit arbejde [...] for at han kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af hans arbejdsopgaver« (271).

kendetegnet ved, at arbejdstageren i løbet af disse perioder

ikke har nogen forpligtelse over for arbejdsgiveren, der kan forhindre ham i frit og uafbrudt at hellige sig sine egne interesser

med henblik på at neutralisere de virkninger, som arbejdet har for hans sikkerhed og sundhed

270

have mulighed for at være væk fra sit arbejde [...] for at han kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af hans arbejdsopgaver

271

Kommissionen forstår, at en manglende forpligtelse over for arbejdsgiveren også betyder, at arbejdstageren ikke kan være på »tilkaldevagt« i den periode, på trods af at tilkaldevagter betragtes som hvileperioder (jf. kapitel IV). I løbet af kompenserende hvileperioder skal arbejdstageren således kunne fortsætte sine egne interesser uden afbrydelse.

Med hensyn til hvornår den tilsvarende kompenserende hvileperiode skal ydes, har Domstolen præciseret denne forpligtelse med hensyn til daglig hviletid, nemlig at den skal »følge umiddelbart efter den arbejdstid, som de har til formål at kompensere for« (272), eftersom hvileperioder »ud over at udgøre en uafbrudt periode også skal følge lige efter en arbejdsperiode« (271). Faktisk udtaler Domstolen, at for »at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagerens sikkerhed og sundhed skal der derfor som hovedregel være en stadig vekslen mellem arbejdsperioder og hvileperioder« (273). Tværtimod gælder det, at »en række arbejdsperioder, der afvikles, uden at der ind imellem er indføjet den nødvendige hviletid, i givet fald skade arbejdstageren, eller der er i det mindste en risiko for, at hans fysiske kapacitet overskrides, hvorved hans sundhed og sikkerhed bringes i fare. En hviletid, der følger efter disse perioder, er således ikke egnet til på passende måde at sikre, at de omhandlede interesser beskyttes« (274).

følge umiddelbart efter den arbejdstid, som de har til formål at kompensere for

272

ud over at udgøre en uafbrudt periode også skal følge lige efter en arbejdsperiode

271

at sikre en effektiv beskyttelse af arbejdstagerens sikkerhed og sundhed skal der derfor som hovedregel være en stadig vekslen mellem arbejdsperioder og hvileperioder

273

en række arbejdsperioder, der afvikles, uden at der ind imellem er indføjet den nødvendige hviletid, i givet fald skade arbejdstageren, eller der er i det mindste en risiko for, at hans fysiske kapacitet overskrides, hvorved hans sundhed og sikkerhed bringes i fare. En hviletid, der følger efter disse perioder, er således ikke egnet til på passende måde at sikre, at de omhandlede interesser beskyttes

274

Det følger heraf, at en medlemsstat under visse omstændigheder kan give mulighed for at udskyde, dog kun midlertidigt, hele eller en del af den mindste daglige hvileperiode, men kun på betingelse af, at arbejdstageren modtager alle de timers hviletid, som vedkommende har ret til i løbet af den efterfølgende periode.

Domstolen har ikke udtalt sig specifikt om tidspunktet for den kompenserende hvileperiode med hensyn til undtagelser fra de ugentlige hvileperioder, pauser, gennemsnitlig og absolut grænse for natarbejde eller referenceperioderne.

Hvad angår pauser, mener Kommissionen, at kompensationen, som i tilfældet med den daglige hviletid, bør ydes så hurtigt som muligt og senest inden den næste arbejdsperiode.

For så vidt angår ugentlig hviletid, mener Kommissionen, at situationen er noget anderledes end daglig hvile, både i betragtning af de fysiologiske behov hos de berørte arbejdstagere og den eksisterende referenceperiode på to uger for ugentlig hviletid. Den mener derfor, at kompensationen for manglende ugentlige hvileperioder ikke behøver at blive ydet »straks«, men inden for en tidshorisont, der sikrer, at arbejdstageren kan nyde godt af regelmæssige hvileperioder for at beskytte dennes sikkerhed og sundhed, også fordi stadig vekslen mellem arbejds- og hvileperioder allerede sikres i form af daglige eller kompenserende hvileperioder.

b.   Undtagelsen for »passende beskyttelse«

Undtagelsen for »passende beskyttelse«

Den efterfølgende undtagelse, der kan gives, er passende beskyttelse, hvis der ikke kan ydes tilsvarende kompenserende hvileperioder.

Som Domstolen har bemærket, er det »kun under ganske særlige omstændigheder, at det efter artikel 17 er tilladt at yde arbejdstageren en anden »passende beskyttelse«, når det af objektive grunde ikke er muligt at yde tilsvarende kompenserende hvileperioder« (275).

kun under ganske særlige omstændigheder, at det efter artikel 17 er tilladt at yde arbejdstageren en anden »passende beskyttelse«, når det af objektive grunde ikke er muligt at yde tilsvarende kompenserende hvileperioder

275

I sin efterfølgende dom i Isère-sagen henviste Domstolen til betragtning 15: »Af hensyn til de spørgsmål, som kan opstå i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden i virksomhederne, synes det hensigtsmæssigt at give mulighed for at anvende visse bestemmelser i nærværende direktiv med en vis smidighed, idet det sikres, at principperne om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed følges.«

Af hensyn til de spørgsmål, som kan opstå i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden i virksomhederne, synes det hensigtsmæssigt at give mulighed for at anvende visse bestemmelser i nærværende direktiv med en vis smidighed, idet det sikres, at principperne om beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed følges.

Domstolen fastslog i denne dom, at de berørte personer i sagen, dvs. arbejdstagere, som udfører løs- og sæsonarbejde med henblik på at uddanne og beskæftige børn på ferie- og fritidscentre, og som sikrer kontinuerlig overvågning af disse børn, kan være dækket af den efterfølgende undtagelse som fastsat i artikel 17, stk. 2 (276).

276

Domstolen synes derfor at mene, at »den særlige beskaffenhed af arbejdet« eller »den særlige kontekst, hvori arbejdet udføres« undtagelsesvist kunne gøre det muligt at fravige både de daglige hvileperioder og forpligtelsen til at sikre stadig vekslen mellem arbejdsperioder og hvileperioder (277).

277

Ud over arbejdstagere på ferie- og fritidscentre mener Kommissionen også, at dette f.eks. kunne gælde for militært personale under operationer væk fra deres sædvanlige arbejdssted.

I sådanne situationer har Domstolen imidlertid udtalt, at hvis artikel 17, stk. 2, tillader: »medlemsstaterne og eventuelt arbejdsmarkedets parter en vis skønsmargin i forhold til i usædvanlige tilfælde at yde de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse, er det dog stadig sådan, at denne beskyttelse, som vedrører disse arbejdstageres sikkerhed og sundhed, også — i lighed med den daglige minimumshvileperiode, der er fastsat i dette direktivs artikel 3, eller med den tilsvarende kompenserende hvileperiode som fastsat i direktivets artikel 17, stk. 2 — tilsigter, at de pågældende arbejdstagere kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af deres arbejdsopgaver« (278).

medlemsstaterne og eventuelt arbejdsmarkedets parter en vis skønsmargin i forhold til i usædvanlige tilfælde at yde de pågældende arbejdstagere en passende beskyttelse, er det dog stadig sådan, at denne beskyttelse, som vedrører disse arbejdstageres sikkerhed og sundhed, også — i lighed med den daglige minimumshvileperiode, der er fastsat i dette direktivs artikel 3, eller med den tilsvarende kompenserende hvileperiode som fastsat i direktivets artikel 17, stk. 2 — tilsigter, at de pågældende arbejdstagere kan slappe af og forvinde den træthed, der er uløseligt forbundet med udøvelsen af deres arbejdsopgaver

278

Domstolen har konsekvent vurderet, at kun at indføre et loft i forhold til det årlige antal arbejdsdage ikke under nogen omstændigheder kan anses for at være en »passende beskyttelse« som omhandlet i artikel 17, stk. 2 (279).

279

Kommissionen mener, at selv i disse særlige tilfælde skal den »passende beskyttelse«, som arbejdstageren skal ydes, i overensstemmelse med direktivets målsætning om at beskytte arbejdstagerens helbred og sikkerhed, være tilstrækkelig til at sikre hvile i den pågældende periode ud over en supplerende kompensation efter den pågældende periode.

5.   Undtagelser fra referenceperioderne

Undtagelser fra referenceperioderne

| Artikel 19 begrænser muligheden for at fravige referenceperioden for den maksimale ugentlige arbejdstid som følger:


  »Muligheden for at fravige artikel 16, litra b), som fastsat i artikel 17, stk. 3, og artikel 18, må ikke medføre, at referenceperioden overstiger seks måneder.


  Medlemsstaterne skal dog under overholdelse af almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed have mulighed for at tillade, at der af objektive og tekniske grunde samt af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter fastsættes referenceperioder, som under ingen omstændigheder må overstige 12 måneder.


  Inden den 23. november 2003 tager Rådet, på grundlag af et forslag fra Kommissionen ledsaget af en evalueringsrapport, bestemmelserne i denne artikel op til fornyet behandling og beslutter, hvad der videre skal foretages.« |
| --- |

Artikel 19 begrænser muligheden for at fravige referenceperioden for den maksimale ugentlige arbejdstid som følger:

»Muligheden for at fravige artikel 16, litra b), som fastsat i artikel 17, stk. 3, og artikel 18, må ikke medføre, at referenceperioden overstiger seks måneder.

Medlemsstaterne skal dog under overholdelse af almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed have mulighed for at tillade, at der af objektive og tekniske grunde samt af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter fastsættes referenceperioder, som under ingen omstændigheder må overstige 12 måneder.

Inden den 23. november 2003 tager Rådet, på grundlag af et forslag fra Kommissionen ledsaget af en evalueringsrapport, bestemmelserne i denne artikel op til fornyet behandling og beslutter, hvad der videre skal foretages.«

Som beskrevet i kapitel VI kan den ugentlige arbejdstid beregnes som et gennemsnit, og artikel 16, litra b), giver mulighed for en referenceperiode for beregning af dette gennemsnit på op til fire måneder i alle sektorer og alle aktiviteter.

Artikel 17, stk. 3, og artikel 18 tillader imidlertid undtagelser fra bestemmelsen om referenceperioder i visse tilfælde. De undtagelser, der tillades, vedrører derfor referenceperioderne for ydelse af ugentlige hvileperioder og for beregning af varigheden af natarbejde og den gennemsnitlige maksimale ugentlige arbejdstid. Artikel 19 regulerer den sidstnævnte mulighed for at fravige referenceperioderne for beregning af den ugentlige arbejdstid og begrænser den til:

| — | seks måneder ved lov eller administrative forskrifter i visse sektorer og for specifikke aktiviteter, jf. direktivets artikel 17, stk. 3. |
| --- | --- |

—

seks måneder ved lov eller administrative forskrifter i visse sektorer og for specifikke aktiviteter, jf. direktivets artikel 17, stk. 3.

| — | 12 måneder ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, og under overholdelse af almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Dette kan enten gøres i visse sektorer eller for specifikke aktiviteter i henhold til artikel 17, stk. 3, i enhver sektor i henhold til direktivets artikel 18 og for mobile arbejdstagere og offshore-arbejdstagere i henhold til direktivets artikel 20. |
| --- | --- |

—

12 måneder ved kollektive overenskomster eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter, hvis objektive eller tekniske omstændigheder eller omstændigheder i forbindelse med arbejdets tilrettelæggelse gør det berettiget, og under overholdelse af almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed. Dette kan enten gøres i visse sektorer eller for specifikke aktiviteter i henhold til artikel 17, stk. 3, i enhver sektor i henhold til direktivets artikel 18 og for mobile arbejdstagere og offshore-arbejdstagere i henhold til direktivets artikel 20.

C.   
  Fravalg af den maksimale ugentlige arbejdstid

Fravalg af den maksimale ugentlige arbejdstid

| Direktivets artikel 22, stk. 1, indeholder en mulighed for fravalg, som er formuleret som følger:


  »1.   En medlemsstat kan undlade at anvende artikel 6 under overholdelse af de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og forudsat, at den ved nødvendige foranstaltninger, som er truffet med henblik herpå, sikrer:








  a) | at ingen arbejdsgiver kræver, at en arbejdstager præsterer mere end 48 timers arbejde i løbet af en syvdagesperiode, beregnet som gennemsnit i den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b), medmindre arbejdstageren har samtykket i at udføre et sådant arbejde |
| --- | --- |

Direktivets artikel 22, stk. 1, indeholder en mulighed for fravalg, som er formuleret som følger:

»1.   En medlemsstat kan undlade at anvende artikel 6 under overholdelse af de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og forudsat, at den ved nødvendige foranstaltninger, som er truffet med henblik herpå, sikrer:

a)

at ingen arbejdsgiver kræver, at en arbejdstager præsterer mere end 48 timers arbejde i løbet af en syvdagesperiode, beregnet som gennemsnit i den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b), medmindre arbejdstageren har samtykket i at udføre et sådant arbejde

| b) | at det ikke lægges arbejdstageren til last, at vedkommende ikke er indstillet på at give sit samtykke til at udføre et sådant arbejde |
| --- | --- |

b)

at det ikke lægges arbejdstageren til last, at vedkommende ikke er indstillet på at give sit samtykke til at udføre et sådant arbejde

| c) | at arbejdsgiveren fører ajourførte registre over de arbejdstagere, der udfører et sådant arbejde |
| --- | --- |

c)

at arbejdsgiveren fører ajourførte registre over de arbejdstagere, der udfører et sådant arbejde

| d) | at registrene stilles til rådighed for de kompetente myndigheder, som af sikkerheds og/eller sundhedsmæssige årsager kan forbyde eller begrænse arbejdstagernes mulighed for at overskride den maksimale ugentlige arbejdstid |
| --- | --- |

d)

at registrene stilles til rådighed for de kompetente myndigheder, som af sikkerheds og/eller sundhedsmæssige årsager kan forbyde eller begrænse arbejdstagernes mulighed for at overskride den maksimale ugentlige arbejdstid

| e) | at arbejdsgiveren efter anmodning fra de kompetente myndigheder giver disse oplysninger om de aftaler, der er indgået med arbejdstagerne om udførelse af et arbejde, hvorved de overskrider en arbejdstid på 48 timer i løbet af en syvdagesperiode, beregnet som gennemsnit i den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b). |
| --- | --- |

e)

at arbejdsgiveren efter anmodning fra de kompetente myndigheder giver disse oplysninger om de aftaler, der er indgået med arbejdstagerne om udførelse af et arbejde, hvorved de overskrider en arbejdstid på 48 timer i løbet af en syvdagesperiode, beregnet som gennemsnit i den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b).

Inden den 23. november 2003 tager Rådet, på grundlag af et forslag fra Kommissionen ledsaget af en evalueringsrapport, bestemmelserne i dette stykke op til fornyet behandling og beslutter, hvad der videre skal foretages.«

1.   Kravet om at gennemføre denne bestemmelse

Kravet om at gennemføre denne bestemmelse

Ligesom de andre undtagelser, der er beskrevet ovenfor, skal denne bestemmelse gennemføres i national lov for at få gyldighed. Domstolen fastslog, at i mangel af nationalretlige foranstaltninger, der gennemfører muligheden for fravigelse, har denne bestemmelse ingen relevans for at afgøre en sag (280). Derfor gjaldt den maksimale gennemsnitlige arbejdstid på 48 timer for hver periode på syv dage, inklusive overarbejde, for de pågældende arbejdstagere.

280

2.   De tilknyttede betingelser

De tilknyttede betingelser

Artiklen indeholder en række specifikke kumulative betingelser (281).

281

a.   Arbejdstagerens samtykke

Arbejdstagerens samtykke

Domstolen har flere gange fastslået, at denne bestemmelse kræver den enkelte arbejdstagers samtykke (282).

enkelte

282

Domstolen har navnlig fastslået, at »et samtykke, der er givet af fagforeningerne som parter i en kollektiv overenskomst eller aftale, ikke kan sidestilles med et samtykke, der er givet af arbejdstageren selv«
   (282). Dette understøttes af, at artikel 6 ikke er med på listen over de artikler, som kan fraviges ved kollektiv overenskomst i henhold til artikel 18 (283).

»et samtykke, der er givet af fagforeningerne som parter i en kollektiv overenskomst eller aftale, ikke kan sidestilles med et samtykke, der er givet af arbejdstageren selv«

282

283

Domstolen har også udtalt, at »i tilfælde hvor han er foranlediget til at give afkald på en social rettighed, der direkte er tillagt ham ved direktivet, gør dette frit og med fuldt kendskab til sagen« (284), og at hans samtykke også bør gives udtrykkeligt (284).

i tilfælde hvor han er foranlediget til at give afkald på en social rettighed, der direkte er tillagt ham ved direktivet, gør dette frit og med fuldt kendskab til sagen

284

284

Domstolen har fastslået, at »[d]isse betingelser er ikke opfyldt, når vedkommendes arbejdsaftale er begrænset til at henvise til en kollektiv overenskomst, der tillader en overskridelse af den maksimale ugentlige arbejdstid. Det er således på ingen måde sikkert, at den pågældende arbejdstager, da han indgik en sådan aftale, havde kendskab til begrænsningen af de rettigheder, der er tillagt ham ved direktiv 93/104.« (285).

d]isse betingelser er ikke opfyldt, når vedkommendes arbejdsaftale er begrænset til at henvise til en kollektiv overenskomst, der tillader en overskridelse af den maksimale ugentlige arbejdstid. Det er således på ingen måde sikkert, at den pågældende arbejdstager, da han indgik en sådan aftale, havde kendskab til begrænsningen af de rettigheder, der er tillagt ham ved direktiv 93/104

285

I lyset af retspraksis bemærkes det, at selv om direktivet ikke udtrykkeligt kræver, at arbejdstagerens samtykke skal være skriftligt, kan en skriftlig formular, der præcist beskriver den aftale, der er indgået, fungere som dokumentation for, at arbejdstageren selv har givet sit udtrykkelige samtykke.

Domstolen har fastholdt, at »[d]isse krav er så meget desto mere vigtige, som arbejdstageren skal anses for den svage part i arbejdsaftalen, således at det er nødvendigt at forhindre, at arbejdsgiveren kan omgå medkontrahentens vilje eller pålægge medkontrahenten en begrænsning af dennes rettigheder, uden at vedkommende udtrykkeligt har givet sit samtykke i denne henseende« (284).

d]isse krav er så meget desto mere vigtige, som arbejdstageren skal anses for den svage part i arbejdsaftalen, således at det er nødvendigt at forhindre, at arbejdsgiveren kan omgå medkontrahentens vilje eller pålægge medkontrahenten en begrænsning af dennes rettigheder, uden at vedkommende udtrykkeligt har givet sit samtykke i denne henseende

284

I betragtning heraf mener Kommissionen endvidere, at for at sikre, at arbejdstageren giver sit samtykke frit, skal det kunne tilbagekaldes. Selv om denne tilbagekaldelse kan underlægges betingelser, f.eks. krav om et forudgående varsel for at gøre det muligt for arbejdsgiveren at finde alternative løsninger, synes det at være i strid med direktivets formål og denne bestemmelse at gøre arbejdstagerens fravalg ubegrænset og uigenkaldeligt.

b.   Arbejdstageren må ikke lægges til last

Arbejdstageren må ikke lægges til last

Den anden betingelse er, at det ikke må lægges arbejdstageren til last, at vedkommende ikke er indstillet på at give sit samtykke til at arbejde mere end det gennemsnitlige ugentlige maksimum.

Kommissionen mener, at begrebet om last ikke alene beskytter den berørte arbejdstager mod afskedigelse, men også alle andre skader eller ulemper, f.eks. tvungen forflyttelse til en anden afdeling eller stilling (286). Kommissionen mener også, at denne forpligtelse til ikke at lægge arbejdstageren dette til last også finder anvendelse på arbejdstagerens tilbagekaldelse af sit samtykke.

286

For at overholde denne betingelse er medlemsstaterne forpligtet til at sikre, at der findes en klageadgang.

c.   Registrering

Registrering

Hvis muligheden for fravalg anvendes, skal den nationale lovgivning kræve, at arbejdsgiverne fører ajourførte registre over alle de arbejdstagere, der udfører et sådant arbejde.

d.   Myndighedernes adgang til sådanne registre

Myndighedernes adgang til sådanne registre

Registrene over alle de arbejdstagere, der har givet samtykke til fravalg, skal stilles til rådighed for de kompetente myndigheder, som af sikkerheds og/eller sundhedsmæssige årsager kan forbyde eller begrænse arbejdstagernes mulighed for at overskride den maksimale ugentlige arbejdstid.

e.   Oplysninger om arbejdstagere, som har givet samtykke til fravalg

Oplysninger om arbejdstagere, som har givet samtykke til fravalg

Arbejdstageren skal give de kompetente myndigheder oplysninger om de tilfælde, hvor arbejdstagere har givet deres samtykke til fravalget.

3.   Konsekvenser af fravalg

Konsekvenser af fravalg

Hvis et fravalg gennemføres i national lovgivning, tillades det, at de enkelte arbejdstagere arbejder mere end 48 timer i en periode på syv dage, beregnet som et gennemsnit over en referenceperiode på op til fire måneder.

I lyset af denne ordlyd og medlemsstaternes mulighed for at anvende bestemmelser, der er gunstigere for arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, mener Kommissionen, at denne mulighed for fravalg kan anvendes på forskellige måder:

| — | Fuld fravigelse af artikel 6 og artikel 16, litra b): En arbejdstager kan arbejde over 48 timer i gennemsnit i løbet af en fastsat referenceperiode, der også kan overstige 12 måneder. |
| --- | --- |

—

Fuld fravigelse af artikel 6 og artikel 16, litra b): En arbejdstager kan arbejde over 48 timer i gennemsnit i løbet af en fastsat referenceperiode, der også kan overstige 12 måneder.

| — | Begrænsede alternative eller sideløbende undtagelser fra artikel 6 eller artikel 16, litra b). Som eksempler kan anføres:






  — | at gøre det muligt for arbejdstagere at arbejde mere end 48 timer om ugen i gennemsnit i samme referenceperiode som for andre arbejdstagere, men at fastsætte en maksimal grænse for arbejdstagerens ugentlige arbejdstid under hensyntagen til bestemmelserne om hvileperioder; |
| --- | --- | --- |

—

Begrænsede alternative eller sideløbende undtagelser fra artikel 6 eller artikel 16, litra b). Som eksempler kan anføres:

—

at gøre det muligt for arbejdstagere at arbejde mere end 48 timer om ugen i gennemsnit i samme referenceperiode som for andre arbejdstagere, men at fastsætte en maksimal grænse for arbejdstagerens ugentlige arbejdstid under hensyntagen til bestemmelserne om hvileperioder;

| — | at gøre det muligt for arbejdstagere at overskride de 48 timer i gennemsnit over fire måneder, men at kræve, at denne grænse overholdes over en længere referenceperiode — dette er en undtagelse fra referenceperioden for beregning af den maksimale ugentlige arbejdstid. |
| --- | --- |

—

at gøre det muligt for arbejdstagere at overskride de 48 timer i gennemsnit over fire måneder, men at kræve, at denne grænse overholdes over en længere referenceperiode — dette er en undtagelse fra referenceperioden for beregning af den maksimale ugentlige arbejdstid.

Under alle omstændigheder skal det understreges, at undtagelsesmuligheden ikke tillader undtagelser fra andre bestemmelser end artikel 6, herunder artiklerne om minimumshvileperioder. Undtagelser fra minimumshvileperioderne eller grænserne for natarbejdet er f.eks. ikke tilladt, og der er derfor en naturlig grænse for anvendelsen deraf.

Som anført ovenfor præciseres det i artikel 22, at anvendelsen af muligheden for fravalg kræver »overholdelse af de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed«, og det angives udtrykkeligt, at selv arbejdstagere, der har givet deres samtykke til det, af de kompetente myndigheder kan forhindres eller begrænses i at overskride den gennemsnitlige ugentlige arbejdsuge på 48 timer »af sikkerheds og/eller sundhedsmæssige årsager«. De præcise grænser, der kræves af sikkerheds- og sundhedsmæssige årsager, kan afhænge af de nærmere omstændigheder og arten af de aktiviteter, det drejer sig om, men det kan sagtens være lavere end det teoretiske maksimum på 78 timer (287).

overholdelse af de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed

af sikkerheds og/eller sundhedsmæssige årsager

287

D.   
  Specifik undtagelse for mobile arbejdstagere og offshore-arbejde

Specifik undtagelse for mobile arbejdstagere og offshore-arbejde

| Artikel 20:


  »1.   Artikel 3, 4, 5 og 8 finder ikke anvendelse på mobile arbejdstagere.


  Medlemsstaterne træffer imidlertid de fornødne foranstaltninger for at sikre, at mobile arbejdstagere har ret til tilstrækkelig hvile, undtagen under de omstændigheder, der er fastsat i artikel 17, stk. 3, litra f) og g).


  2.   Medlemsstaterne kan, under overholdelse af almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og efter at have hørt de berørte arbejdsmarkedsparter samt bestræbt sig for at fremme alle relevante former for arbejdsmarkedsdialog, herunder forhandlinger mellem parterne, såfremt de ønsker det, af objektive eller tekniske grunde eller af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse udvide den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b), til 12 måneder for arbejdstagere, der primært udfører offshore-arbejde.


  3.   Senest den 1. august 2005 vurderer Kommissionen efter høring af medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter på europæisk plan, hvordan bestemmelserne er gennemført for arbejdstagere på offshore-anlæg ud fra et sundheds- og sikkerhedsmæssigt synspunkt, med henblik på om fornødent at foreslå passende ændringer.« |
| --- |

Artikel 20:

»1.   Artikel 3, 4, 5 og 8 finder ikke anvendelse på mobile arbejdstagere.

Medlemsstaterne træffer imidlertid de fornødne foranstaltninger for at sikre, at mobile arbejdstagere har ret til tilstrækkelig hvile, undtagen under de omstændigheder, der er fastsat i artikel 17, stk. 3, litra f) og g).

2.   Medlemsstaterne kan, under overholdelse af almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed og efter at have hørt de berørte arbejdsmarkedsparter samt bestræbt sig for at fremme alle relevante former for arbejdsmarkedsdialog, herunder forhandlinger mellem parterne, såfremt de ønsker det, af objektive eller tekniske grunde eller af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse udvide den referenceperiode, der er omhandlet i artikel 16, litra b), til 12 måneder for arbejdstagere, der primært udfører offshore-arbejde.

3.   Senest den 1. august 2005 vurderer Kommissionen efter høring af medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter på europæisk plan, hvordan bestemmelserne er gennemført for arbejdstagere på offshore-anlæg ud fra et sundheds- og sikkerhedsmæssigt synspunkt, med henblik på om fornødent at foreslå passende ændringer.«

Denne bestemmelse — og den næste vedrørende arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer — blev indsat, da direktivet blev ændret ved direktiv 2000/34. Formålet med ændringsdirektivet var »at anvende alle bestemmelserne i direktivet på så mange arbejdstagere som muligt, herunder ikke-mobile arbejdstagere, alle mobile og ikke-mobile arbejdstagere i jernbanesektoren og offshorearbejdere; at lade visse mobile arbejdstagere være omfattet af direktivets bestemmelser om 4 ugers årlig ferie med løn og visse bestemmelser i forbindelse med natarbejde og skifteholdsarbejde (herunder helbredsundersøgelser); og at give disse arbejdstagere en garanti for tilstrækkelig hvile og et loft for det årlige antal arbejdstimer. Denne sidste bestemmelse skulle også omfatte offshore-arbejdstagere« (288). Den resulterende tekst medtager derfor mobile arbejdstagere og offshore-arbejdstagere i arbejdstidsdirektivets anvendelsesområde, men indeholder specifikke undtagelser.

at anvende alle bestemmelserne i direktivet på så mange arbejdstagere som muligt, herunder ikke-mobile arbejdstagere, alle mobile og ikke-mobile arbejdstagere i jernbanesektoren og offshorearbejdere; at lade visse mobile arbejdstagere være omfattet af direktivets bestemmelser om 4 ugers årlig ferie med løn og visse bestemmelser i forbindelse med natarbejde og skifteholdsarbejde (herunder helbredsundersøgelser); og at give disse arbejdstagere en garanti for tilstrækkelig hvile og et loft for det årlige antal arbejdstimer. Denne sidste bestemmelse skulle også omfatte offshore-arbejdstagere

288

1.   Mobile arbejdstagere

Mobile arbejdstagere

Hvis mobile arbejdstagere ikke er omfattet af anvendelsesområdet for et af de sektorspecifikke direktiver som et alternativ til undtagelserne i artikel 17, stk. 3, og artikel 18 (jf. del B), tillader direktivet udelukkelse fra bestemmelserne om daglige hvileperioder, pauser, ugentlig hviletid og natarbejdets varighed uden at kræve en tilsvarende kompenserende hvileperiode eller en passende beskyttelse.

Direktivet kræver imidlertid ikke kun overholdelse af de generelle principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, men også, at arbejdstagere har ret til »tilstrækkelig hvile« (jf. kapitel IV ovenfor) undtagen i tilfælde af ulykker eller overhængende fare for ulykker. På trods af Kommissionens forslag (288) tillader den vedtagne tekst ikke yderligere undtagelser fra referenceperioden for beregning af mobile arbejdstageres maksimale ugentlige arbejdstid.

288

2.   Offshore-arbejdstagere

Offshore-arbejdstagere

For offshore-arbejdstagere kan medlemsstaterne bruge undtagelserne i artikel 17, stk. 3., eftersom de kan bruges for »aktiviteter, der er kendetegnet ved afstand mellem arbejdstagerens arbejdssted og bopæl, blandt andet offshore-arbejde«. I sådanne tilfælde er arbejdstagerne stadig berettiget til tilsvarende kompenserende hvileperioder eller passende beskyttelse, som beskrevet i del B.

aktiviteter, der er kendetegnet ved afstand mellem arbejdstagerens arbejdssted og bopæl, blandt andet offshore-arbejde

Ud over disse undtagelser, og som en undtagelse fra artikel 19 om undtagelserne fra referenceperioden for beregning af den maksimale ugentlige arbejdstid, giver artikel 20 også mulighed for en referenceperiode på 12 måneder for arbejdstagere, der primært udfører offshore-arbejde. Medlemsstaterne kan fastsætte denne forlængede referenceperiode af objektive eller tekniske grunde eller af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse på betingelse af, at arbejdsgivernes og arbejdstagernes repræsentanter er blevet hørt, og de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed overholdes.

Denne fleksible tilgang til hvileperioder for offshore-arbejdstagere havde primært til formål at give mulighed for videreførelse af skifteholdssystemer, som er baseret på 2 skift x 12 timer x 14 dage, samt at anerkende den internationale og sæsonprægede karakter af arbejdsrytmerne i denne sektor ved at tillade beregning af arbejdstiden på årsbasis (289). Der blev foretaget en vurdering af disse specifikke bestemmelser i 2006, og denne konkluderede, at de var passende for denne sektor (290).

289

290

E.   
  Specifik undtagelse for arbejdstagere om bord på søgående fiskerfartøjer

Specifik undtagelse for arbejdstagere om bord på søgående fiskerfartøjer

| Artikel 21:


  »1.   Artikel 3, 4, 5, 6 og 8 finder ikke anvendelse på arbejdstagere, der arbejder om bord på havgående fiskerfartøjer, som sejler under en medlemsstats flag.


  Medlemsstaterne skal imidlertid træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at en arbejdstager på et havgående fiskerfartøj, som sejler under en medlemsstats flag, har ret til tilstrækkelig hvile og en maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer i en referenceperiode, der ikke overstiger 12 måneder.


  2.   Inden for de grænser, der er anført i stk. 1, andet afsnit, og stk. 3 og 4, træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger for, under hensyn til kravene om at beskytte disse arbejdstageres sikkerhed og sundhed, at sikre:








  a) | at arbejdstiden er begrænset til et maksimalt antal timer, som ikke må overskrides inden for et givet tidsrum, eller |
| --- | --- |

Artikel 21:

»1.   Artikel 3, 4, 5, 6 og 8 finder ikke anvendelse på arbejdstagere, der arbejder om bord på havgående fiskerfartøjer, som sejler under en medlemsstats flag.

Medlemsstaterne skal imidlertid træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at en arbejdstager på et havgående fiskerfartøj, som sejler under en medlemsstats flag, har ret til tilstrækkelig hvile og en maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer i en referenceperiode, der ikke overstiger 12 måneder.

2.   Inden for de grænser, der er anført i stk. 1, andet afsnit, og stk. 3 og 4, træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger for, under hensyn til kravene om at beskytte disse arbejdstageres sikkerhed og sundhed, at sikre:

a)

at arbejdstiden er begrænset til et maksimalt antal timer, som ikke må overskrides inden for et givet tidsrum, eller

| b) | et minimalt antal hviletimer, som skal gives inden for et givet tidsrum. |
| --- | --- |

b)

et minimalt antal hviletimer, som skal gives inden for et givet tidsrum.

Det maksimale antal arbejdstimer eller det minimale antal hviletimer fastsættes ved lov eller administrative bestemmelser eller i kollektive aftaler eller i aftaler mellem arbejdsmarkedets parter.

3.   Grænserne for arbejds- eller hviletid fastsættes enten:

| a) | som et maksimalt antal arbejdstimer, som ikke må overstige:








  i) | 14 timer i en given 24-timers periode, og |
| --- | --- | --- |

a)

som et maksimalt antal arbejdstimer, som ikke må overstige:

i)

14 timer i en given 24-timers periode, og

| ii) | 72 timer i en given 7-dages periode |
| --- | --- |

ii)

72 timer i en given 7-dages periode

| b) | som et minimalt antal hviletimer, som ikke må være under:








  i) | 10 timer i en given 24-timers periode, og |
| --- | --- | --- |

b)

som et minimalt antal hviletimer, som ikke må være under:

i)

10 timer i en given 24-timers periode, og

| ii) | 77 timer i en given 7-dages periode. |
| --- | --- |

ii)

77 timer i en given 7-dages periode.

4.   Hviletimerne kan højst opdeles i to perioder, hvoraf den ene skal være på mindst seks timer, og tidsrummet mellem to på hinanden følgende hvileperioder må ikke overstige 14 timer.

5.   I overensstemmelse med de almindelige principper om beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed kan medlemsstaterne af objektive eller tekniske grunde eller af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse give adgang til at fravige grænserne i stk. 1, andet afsnit, og stk. 3 og 4, herunder at oprette referenceperioder. Sådanne undtagelser følger så vidt muligt de givne standarder, men der kan tages hensyn til hyppigere eller længere frihedsperioder eller sikring af kompenserende frihed. Disse undtagelser kan fastsættes:

| a) | ved love og administrative bestemmelser, forudsat at de berørte arbejdsmarkedsrepræsentanter om muligt er hørt, samt at alle relevante former for arbejdsmarkedsdialog er forsøgt fremmet, eller |
| --- | --- |

a)

ved love og administrative bestemmelser, forudsat at de berørte arbejdsmarkedsrepræsentanter om muligt er hørt, samt at alle relevante former for arbejdsmarkedsdialog er forsøgt fremmet, eller

| b) | ved kollektive aftaler eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter. |
| --- | --- |

b)

ved kollektive aftaler eller aftaler mellem arbejdsmarkedets parter.

6.   Skibsføreren på et havgående fiskerfartøj har ret til at kræve, at arbejdstagere om bord udfører det antal arbejdstimer, der er nødvendige for fartøjets, ombordværende personers eller lastens umiddelbare sikkerhed, eller for at komme andre fartøjer eller personer i havsnød til undsætning.

7.   Medlemsstaterne kan bestemme, at arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer, som ifølge national lovgivning eller praksis ikke må drive fiskeri i en given periode af kalenderåret på mere end en måned, skal tage årlig ferie, jf. artikel 7, i den pågældende periode.«

Som mobile arbejdstagere og offshore-arbejdstagere er arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer, som ikke er omfattet af mere specifikke bestemmelser (291), omfattet af det generelle arbejdstidsdirektiv, som også indeholder særlige bestemmelser for arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer, som sejler under en medlemsstats flag.

291

Artikel 21 giver medlemsstaterne mulighed for at indføre undtagelser fra bestemmelserne om daglige hvileperioder, pauser, ugentlig hviletid, maksimal ugentlig arbejdstid og længden af natarbejde for sådanne arbejdstagere.

Ikke desto mindre er medlemsstaterne forpligtet til at træffe foranstaltninger for at sikre, at de pågældende arbejdstagere har ret til »tilstrækkelig hvile« (jf. kapitel IV), og begrænse den maksimale ugentlige arbejdstid på gennemsnitligt 48 timer over en referenceperiode på op til 12 måneder.

Desuden skal de berørte arbejdstagere være omfattet enten af den maksimale arbejdstid eller et minimalt antal hviletimer, for hvilke der er fastsat lofter i artikel 21, stk. 3. Ifølge direktivet kan hviletimerne også opdeles i højst to perioder, hvoraf den ene skal være på mindst seks timer, og tidsrummet mellem to på hinanden følgende hvileperioder må ikke overstige 14 timer. Disse bestemmelser afspejler bestemmelserne i direktiv 1999/63/EF.

Undtagelser fra disse imødekommende bestemmelser er stadig tilladt ved lov, administrative bestemmelser eller kollektive overenskomster på to betingelser: i) undtagelserne skal være i overensstemmelse med de almindelige principper om beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, og ii) de kan kun gives af objektive eller tekniske grunde eller af hensyn til arbejdets tilrettelæggelse. I sådanne tilfælde skal undtagelserne så vidt muligt følge de givne standarder, men der kan tages hensyn til »hyppigere eller længere frihedsperioder eller sikring af kompenserende frihed«.

»hyppigere eller længere frihedsperioder eller sikring af kompenserende frihed«.

Endvidere skal skibsføreren på et havgående fiskerfartøj have ret til at kræve, at arbejdstagere om bord udfører det antal arbejdstimer, der er nødvendige for fartøjets, ombordværende personers eller lastens umiddelbare sikkerhed, eller for at komme andre fartøjer eller personer i havsnød til undsætning.

Artikel 21, stk. 7, giver også medlemsstaterne ret til at bestemme, at arbejdstagere om bord på havgående fiskerfartøjer, som ikke må drive fiskeri i en given periode af kalenderåret på mere end en måned, skal tage årlig ferie i den pågældende periode.

X.   KONKLUSION

KONKLUSION

Arbejdstidsdirektivet er et kompliceret instrument. Det har til formål at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed ved at fastsætte minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, og det kan ikke underordnes rent økonomiske hensyn.

Direktivet forbliver et meget fleksibelt instrument, eftersom det, som det fremgår af dette dokument, giver mulighed for fleksibel anvendelse af de vigtigste standarder samt en række undtagelser, der gør det muligt at tage hensyn til de særlige karakteristika i bestemte sektorer eller bestemte kategorier af arbejdstagere, samtidig med at det beskytter arbejdstagere mod de negative virkninger af urimeligt lange arbejdstider eller utilstrækkelig hvile.

Det er vigtigt at bemærke, at arbejdstidsdirektivet, således som det er tilfældet for alle EU-direktiver, er bindende for medlemsstaterne, men dets bestemmelser skal gennemføres i national lovgivning. Det påhviler derfor først og fremmest EU's medlemsstater at udvikle deres retlige rammer med henblik på at anvende de beskyttende regler i direktivet, i givet fald at udnytte den fleksibilitet, direktivet giver mulighed for, eller indføre bestemmelser, der er gunstigere med hensyn til beskyttelsen af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.

I lyset af direktivets komplekse struktur er formålet med denne meddelelse at give så meget vejledning som muligt om fortolkningen af direktivet baseret først og fremmest på retspraksis. Den har ikke til hensigt at skabe nye regler, og oplysningerne heri er derfor underlagt senere ændringer og ny praksis fra Domstolen.

---

(1)  Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november 2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 299 af 18.11.2003, s. 9).

1

(2)  Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EUT L 307,13 af 13.12.1993, s. 18).

2

(3)  Det Verdensøkonomiske Forum — The Future of Jobs, 2016. 44 % af respondenterne angiver dette som den største drivkraft for ændringer i arbejdslivet.

3

(4)  Eurofound, Sjette europæiske undersøgelse af arbejdsvilkårene: Overview Report, 2015, s. 62 og 86.

4

(5)  Eurofound, Nye beskæftigelsesformer, 2015, s. 49.

5

(6)  Eurofound, Nye beskæftigelsesformer, 2015, s. 138.

6

(7)  Eurofound, Nye beskæftigelsesformer, 2015, s. 139.

7

(8)  Udtalelse fra Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg om meddelelse fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om igangsættelse af en offentlig høring om den europæiske søjle for sociale rettigheder, SOC/542-01902-00-03-ac, punkt 3.23.

8

(9)  Europa-Parlamentets beslutning af 19. januar 2017 om en europæisk søjle for sociale rettigheder, 2016/2095(INI).

9

(10)  Rapport fra Kommissionen om gennemførelsen af direktiv 2003/88/EF, COM(2017) 254, og detaljeret rapport, SWD(2017) 204.

10

(11)  Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene, program for målrettet og effektiv regulering, REFIT og de 10 prioriteter i Kommissionens ledsagedokument til meddelelsen fra Kommissionen til Europa-Parlamentet, Rådet, Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget — Kommissionens arbejdsprogram 2017: et Europa, der beskytter, styrker og forsvarer, SWD/2016/0400 final.

11

(12)  Meddelelse fra Kommissionen, EU-retten: Bedre resultater gennem bedre anvendelse, C(2016) 8600 (EUT C 18 af 19.1.2017, s. 10).

12

(13)  Meddelelse fra Kommissionen, EU-retten: Bedre resultater gennem bedre anvendelse, C(2016) 8600.

13

(14)  Med hensyn til direktivets formulering kan det indledningsvis bemærkes, som generaladvokat Kokott anerkendte i sine betragtninger i sag C-484/04, at »[f]ormuleringen i arbejdstidsdirektivets forskellige bestemmelser er særdeles forskellig afhængigt af sprogversionen, men også inden for de enkelte sprogversioner«. Det betyder, at en analyse af direktivets bestemmelser ikke kun skal tage højde for formuleringen på ét sprog, men på flere forskellige sprog for at afklare den tilsigtede mening med den undersøgte bestemmelse. Jf. forslag til afgørelse fra generaladvokat Kokott af 9. marts 2006, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, C-484/04, ECLI:EU:C:2006:166, præmis 62-64.

14

f]ormuleringen i arbejdstidsdirektivets forskellige bestemmelser er særdeles forskellig afhængigt af sprogversionen, men også inden for de enkelte sprogversioner

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(15)  Jf. forslag til afgørelse fra generaladvokat Kokott af 9. marts 2006, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, C-484/04, ECLI:EU:C:2006:166, præmis 22.

15

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(16)  Domstolens kendelse af 14. juli 2005, Personalrat der Feuerwehr Hamburg mod Leiter der Feuerwehr Hamburg, C-52/04, ECLI:EU:C:2005:467, præmis 54,

16

Personalrat der Feuerwehr Hamburg

Leiter der Feuerwehr Hamburg

(17)  Domstolens dom af 3. oktober 2000, Sindicato de Médicos de Asistencia Pública (Simap) mod Conselleria de Sanidad y Consumo de la Generalidad Valenciana, C-303/98, ECLI:EU:C:2000:528, præmis 46-52; Domstolens dom af 9. september 2003, Landeshauptstadt Kiel mod Norbert Jaeger, C-151/02, ECLI:EU:C:2003:437, præmis 44-71.

17

Sindicato de Médicos de Asistencia Pública (Simap)

Conselleria de Sanidad y Consumo de la Generalidad Valenciana

Landeshauptstadt Kiel

Norbert Jaeger

(18)  Domstolens dom af 10. september 2009, Francisco Vicente Pereda mod Madrid Movilidad SA, C-277/08, ECLI:EU:C:2009:542, præmis 19.

18

Francisco Vicente Pereda

Madrid Movilidad SA

(19)  Domstolens dom af 24. januar 2012, Maribel Dominguez mod Centre informatique du Centre Ouest Atlantique and Préfet de la région Centre, C-282/10, ECLI:EU:C:2012:33, præmis 47-49; Domstolens dom af 3. maj 2012, Georg Neidel mod Stadt Frankfurt am Main, C-337/10, ECLI:EU:C:2012:263, præmis 34-37.

19

Maribel Dominguez

Centre informatique du Centre Ouest Atlantique and Préfet de la région Centre

Georg Neidel

Stadt Frankfurt am Main

(20)  Domstolens dom af 7. september 2006, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, C-484/04, ECLI:EU:C:2006:526, præmis 20; Domstolens dom af 14. oktober 2010, Union syndicale Solidaires Isère mod Premier ministre m.fl., C-428/09, ECLI:EU:C:2010:612, præmis 41.

20

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Union syndicale Solidaires Isère

Premier ministre m.fl.

(21)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit, præmis 74; Dom af 5. oktober 2004, Wilhelm Roith, Bernhard Pfeiffer, Albert Süß, Michael Winter, Klaus Nestvogel Roswitha Zeller og Matthias Döbele, mod Deutsches Rotes Kreuz, Kreisverband Waldshut eV, C-397/01-C-403/01, ECLI:EU:C:2004:584, præmis 80.

21

op. cit

Wilhelm Roith, Bernhard Pfeiffer, Albert Süß, Michael Winter, Klaus Nestvogel Roswitha Zeller og Matthias Döbele

Deutsches Rotes Kreuz, Kreisverband Waldshut eV

(22)  Direktiv 93/104/EF.

22

(23)  Domstolens dom af 12. november 1996, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland mod Rådet for Den Europæiske Union, C-84/94, ECLI:EU:C:1996:431, præmis 15-49; Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit, præmis 93.

23

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

Rådet for Den Europæiske Union

op. cit

(24)  Nu artikel 153, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.

24

(25)  Domstolens dom af 10. september 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) mod Tyco Integrated Security SL og Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA, C-266/14, ECLI:EU:C:2015:578, præmis 22; Domstolens dom af 25. november 2010, Günter Fuß mod Stadt Halle, C-429/09, ECLI:EU:C:2010:717, præmis 32; Domstolens kendelse af 4. marts 2011, Nicușor Grigore mod Regia Națională en Pădurilor Romsilva — Direcția Silvică București, C-258/10, ECLI:EU:C:2011:122, præmis 39.

25

Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)

Tyco Integrated Security SL og Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA

Günter Fuß

Stadt Halle

Nicușor Grigore

Regia Națională en Pădurilor Romsilva — Direcția Silvică București

(26)  Formålet med denne fortolkningsmeddelelse er imidlertid fortsat at gøre status for den gældende tekst, og ændrede bestemmelser vil derfor ikke blive undersøgt, medmindre det er relevant. Dette gælder især for bestemmelsen om, at den ugentlige hvileperiode normalt bør ligge om søndagen, og for udelukkelsen af transportsektorer, som ikke længere eksisterer, fra direktivet.

26

(27)  Jf. navnlig betragtning 2 og 4.

27

(28)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 66 og 67.

28

op. cit.

(29)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295, punkt 3.

29

(30)  Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT L 183 af 29.6.1989, s. 1).

30

(31)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 27.

31

op. cit.

(32)  Domstolens kendelse af 7. april 2011, Dieter May mod AOK Rheinland/Hamburg — Die Gesundheitskasse, C-519/09, ECLI:EU:C:2011:221, præmis 21.

32

Dieter May

AOK Rheinland/Hamburg — Die Gesundheitskasse

(33)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 28.

33

op. cit.

(34)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 29.

34

op. cit.

(35)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 30.

35

op. cit.

(36)  Domstolens kendelse i sag C-519/09, op. cit., præmis 25 og 26.

36

op. cit.

(37)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 30-32.

37

op. cit.

(38)  Domstolens dom af 26. marts 2015, Gérard Fenoll mod Centre d'aide par le travail »La Jouvene« og Association de parents et d'amis de personnes handicapées mentales (APEI) d'Avignon, C-316/13, ECLI:EU:C:2015:200, præmis 29-41.

38

Gérard Fenoll

Centre d'aide par le travail »La Jouvene« og Association de parents et d'amis de personnes handicapées mentales (APEI) d'Avignon

(39)  Jf. analogt Domstolens dom af 4. december 2014, FVV Kunsten Informatie en Media mod Staat der Nederlanden, C-413/13, ECLI:EU:C:2014:2411, præmis 35-37.

39

FVV Kunsten Informatie en Media

Staat der Nederlanden

(40)  Domstolens dom i sag C-413/13, op. cit., præmis 35.

40

op. cit.

(41)  Domstolens dom af 13. januar 2004, Debra Allonby mod Accrington & Rossendale College, Education Lecturing Services, trading as Protocol Professional and Secretary of State for Education and Employment, C-256/01, ECLI:EU:C:2004:18, præmis 72.

41

Debra Allonby

Accrington & Rossendale College, Education Lecturing Services, trading as Protocol Professional and Secretary of State for Education and Employment

(42)  Domstolens dom af 14. december 1989, The Queen mod Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Agegate-sagen Ltd, C-3/87, ECLI:EU:C:1989:650, præmis 36.

42

The Queen

Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Agegate-sagen Ltd

(43)  Domstolens dom af 16. september 1999, straffesager mod Jean Claude Becu, Annie Verweire, NV Adia Interim Smeg NV, C-22/98, ECLI:EU:C:1999:419, præmis 26.

43

straffesager mod Jean Claude Becu, Annie Verweire, NV Adia Interim Smeg NV

(44)  Beretning fra Kommissionen — Status for gennemførelsen af Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, KOM(2000) 787 endelig; Rapport fra Kommissionen om medlemsstaternes gennemførelse af direktiv 2003/88/EF (»arbejdstidsdirektivet«) og ledsagedokument, KOM(2010) 802 endelig og SEC(2010) 1611 endelig.

44

(45)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 34; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 22.

45

op. cit.

op. cit.

(46)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 35; Domstolens kendelse af 3. juli 2001, Confederación Intersindical Galega (CIG) mod Servicio Galego de Saude (SERGAS), C-241/99, ECLI:EU:C:2001:371, præmis 29; Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 52; Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 42; Domstolens dom af 12. januar 2006, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Kongeriget Spanien, C-132/04, ECLI:EU:C:2006:18, præmis 22; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 24.

46

op. cit.

Confederación Intersindical Galega (CIG)

Servicio Galego de Saude (SERGAS)

op. cit

op. cit.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Kongeriget Spanien

op. cit.

(47)  Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 44; Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 54; Domstolens dom i sag C-132/04, op. cit., præmis 23.

47

op. cit.

op. cit

op. cit.

(48)  Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 45; Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 55.

48

op. cit.

op. cit.

(49)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 57; Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 46.

49

op. cit

op. cit.

(50)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 41.

50

op. cit.

(51)  Domstolens dom i sag C-241/99, op. cit., præmis 30.

51

op. cit.

(52)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 63.

52

op. cit

(53)  Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 52; Domstolens dom i sag C-429/09, op. cit., præmis 57.

53

op. cit.

op. cit.

(54)  Domstolens dom af 21. oktober 2010, Antonino Accardo m.fl. mod Comune di Torino, C-227/09, ECLI:EU:C:2010:624, præmis 39.

54

Antonino Accardo m.fl.

Comune di Torino

(55)  Domstolens dom i sag C-132/04, op. cit., præmis 25-38.

55

op. cit.

(56)  Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 53; Domstolens dom i sag C-132/04, op. cit., præmis 26.

56

op. cit.

op. cit.

(57)  Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 54; Domstolens dom i sag C-132/04, op. cit., præmis 27.

57

op. cit.

op. cit.

(58)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 36.

58

op. cit.

(59)  Domstolens kendelse i sag C-52/04, op. cit., præmis 56; Domstolens dom i sag C-132/04, op. cit., præmis 28.

59

op. cit.

op. cit.

(60)  Rådets direktiv 1999/63/EF af 21. juni 1999 om gennemførelse af den aftale om tilrettelæggelse af arbejdstiden for søfarende, som er indgået mellem European Community Shipowners' Association (ECSA) og Federation of Transport Workers' Unions in the European Union (FST) (EFT L 167 af 2.7.1999, s. 33)

60

(61)  EFT L 216 af 20.8.1994, s. 12.

61

(62)  EFT L 302 af 1.12.2000, s. 57.

62

(63)  EFT L 80 af 23.3.2002, s. 35.

63

(64)  EUT L 102 af 11.4.2006, s. 1.

64

(65)  EUT L 195 af 27.7.2005, s. 15.

65

(66)  EUT L 367 af 23.12.2014, s. 86.

66

(67)  Domstolens kendelse af 11. januar 2007, Jan Vorel mod Nemocnice Český Krumlov, C-437/05, ECLI:EU:C:2007:23, præmis 32-35; Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 48-49; Domstolens kendelse i sag C-258/10, op. cit., præmis 81.

67

Jan Vorel

Nemocnice Český Krumlov

op. cit.

op. cit.

(68)  Domstolens dom af 1. december 2005, Abdelkader Dellas m.fl. mod Premier ministre og ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité, C-14/04, ECLI:EU:C:2005:728, præmis 38 og39.

68

Abdelkader Dellas m.fl.

Premier ministre og ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité

(69)  Forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid af 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295, op. cit. s. 3.

69

op. cit.

(70)  Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 53.

70

op. cit.

(71)  Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af Unice, CEEP og EFS (EFT L 175 af 10.7.1999, s. 43).

71

(72)  Domstolens dom 23. april 2009 i de forenede sager C-378/07 til C-380/07, Kiriaki Angelidaki m.fl. mod Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis (C-378/07), Charikleia Giannoudi mod Dimos Geropotamou (C-379/07) og Georgios Karabousanos og Sofoklis Michopoulos mod Dimos Geropotamou (C-380/07), ECLI:EU:C:2009:250, præmis 112 og 113.

72

Kiriaki Angelidaki m.fl.

Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis

Charikleia Giannoudi

Dimos Geropotamou

Georgios Karabousanos og Sofoklis Michopoulos

Dimos Geropotamou

(73)  Domstolens dom i de forenede sager C-378/07 til C-380/07, op. cit., præmis 126.

73

op. cit.

(74)  Domstolens dom i de forenede sager C-378/07 til C-380/07, op. cit., præmis 129.

74

op. cit.

(75)  Domstolens dom i de forenede sager C-378/07 til C-380/07, op. cit., præmis 140.

75

op. cit.

(76)  Domstolens dom i de forenede sager C-378/07 til C-380/07, op. cit., præmis 131.

76

op. cit.

(77)  Domstolens dom i de forenede sager C-378/07 til C-380/07, op. cit., præmis 133.

77

op. cit.

(78)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 47; Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 48; Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 24; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 42; Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 25.

78

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(79)  Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 25; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 43; Domstolens kendelse i sag C-258/10, op. cit., præmis 43; Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 26.

79

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(80)  Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 44; Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 58; Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 26; Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 27; Domstolens kendelse i sag C-258/10, op. cit., præmis 44.

80

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(81)  Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 45.

81

op. cit.

(82)  Domstolens kendelse i sag C-258/10, op. cit., præmis 45; Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 28.

82

op. cit.

op. cit.

(83)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 30, 35 og 43.

83

op. cit.

(84)  Begrundelsen i meddelelse fra Kommissionen om tilrettelæggelse af arbejdstiden i de sektorer og aktiviteter, der er udelukket fra direktiv 93/104/EF af 23. november 1993, 18. november 1998, KOM(1998) 662 endelig udg., punkt 6.

84

(85)  Se også: Domstolens dom af 19. april 2007, UAB Profisa mod Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos, C-63/06, ECLI:EU:C:2007:233, præmis 13-15.

85

UAB Profisa

Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(86)  Forslag til afgørelse fra Generaladvokat Bot af 11. juni 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) mod Tyco Integrated Security SL og Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA, C-266/14, ECLI:EU:C:2015:391, præmis 31 og 48.

86

Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)

Tyco Integrated Security SL og Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA

(87)  Se bl.a. Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 48, hvor Domstolen lægger til grund, at de to første betingelser for arbejdstid (»er på arbejde« og »står til arbejdsgiverens rådighed«) er opfyldt i tilfældet med vagtperioder på skadestuen. Se dog ligeledes sag C-266/14, op. cit., præmis 43, hvor Domstolen i forhold til anvendelsen af kriteriet »er på arbejde« på arbejdstagere, der rejser til og fra en kunde, at »sådanne arbejdstageres arbejdssted nemlig ikke indskrænkes til disse arbejdstageres fysiske arbejdssted hos deres arbejdsgivers kunder«.

87

op. cit.

på skadestuen

op. cit.

sådanne arbejdstageres arbejdssted nemlig ikke indskrænkes til disse arbejdstageres fysiske arbejdssted hos deres arbejdsgivers kunder

(88)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 35; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 48; Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 28; Domstolens kendelse i sag C-258/10, op. cit., præmis 63.

88

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(89)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 43-46.

89

op. cit.

(90)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 36 og 37; Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 50.

90

op. cit.

op. cit.

(91)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 48.

91

op. cit.

(92)  Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 25; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 43.

92

op. cit.

op. cit.

(93)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 93.

93

op. cit.

(94)  Domstolens kendelse i sag C-258/10, op. cit., præmis 50.

94

op. cit.

(95)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit.; Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit.; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit.

95

op. cit.

op. cit.

op. cit

(96)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 65.

96

op. cit.

(97)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 49.

97

op. cit.

(98)  Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 27; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 46.

98

op. cit.

op. cit.

(99)  Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 28.

99

op. cit.

(100)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 60 og 64.

100

op. cit.

(101)  Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 63.

101

op. cit.

(102)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 50.

102

op. cit.

(103)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit.

103

op. cit

(104)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 30-34.

104

op. cit.

(105)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 35-39.

105

op. cit.

(106)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 43-46.

106

op. cit.

(107)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 16.

107

op. cit.

(108)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit.

108

op. cit

(109)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 44.

109

op. cit.

(110)  Den Internationale Arbejdsorganisation (ILO), konventionen angående natarbejde, C171, 26. juni 1990.

110

(111)  Se især de franske og tyske sprogversioner af arbejdstidsdirektivet.

111

(112)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 55.

112

op. cit.

(113)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295, punkt 3.

113

(114)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 53-64.

114

op. cit.

(115)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 59-64.

115

op. cit.

(116)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 61.

116

op. cit.

(117)  Begrundelsen i meddelelse fra Kommissionen om tilrettelæggelse af arbejdstiden i de sektorer og aktiviteter, der er udelukket fra direktiv 93/104/EF af 23. november 1993, af 18. november 1998, KOM(1998) 662 endelig udg., punkt 27.

117

(118)  Det kan imidlertid bemærkes, at Domstolen i sidste ende præciserede dette aspekt i sin dom af 4. oktober 2001, J.R. Bowden, J.L. Chapman og J.J. Doyle mod Tuffnells Parcels Express Ltd, C-133/00, ECLI:EU:C:2001:514, hvor den fastslog, at udelukkelse af visse transportsektorer, som følger af artikel 1, stk. 3, i direktiv 93/104/EF, ikke kun udelukkede mobile arbejdstagere, men alle arbejdstagere i disse sektorer fra direktivets anvendelsesområde og anvendelsen af dets bestemmelser.

118

J.R. Bowden, J.L. Chapman og J.J. Doyle

Tuffnells Parcels Express Ltd

(119)  Det fastsættes i henholdsvis artikel 20 og 21, at mobile arbejdstagere og arbejdstagere på havgående fiskerfartøjer ikke er omfattet af artikel 3, 4 eller 5, men at medlemsstaterne skal træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at disse arbejdstagere har ret til »tilstrækkelig hvile«.

119

tilstrækkelig hvile

(120)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295.

120

(121)  Dette ville betyde, at arbejdstagere skulle arbejde mellem 00.00 og 13.00 og hvile mellem 13.00 og 24.00, eller hvile fra 00.00 til 11.00 og arbejde fra 11.00 til 24.00.

121

(122)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 95.

122

op. cit.

(123)  Sidstnævnte begreb »passende pauser«, er også blevet fremhævet af Domstolen, f.eks. i dom af 14. oktober 2010, Günter Fuß mod Stadt Halle, C-243/09, ECLI:EU:C:2010:609, præmis 32.

123

passende pauser

Günter Fuß

Stadt Halle

(124)  Domstolens dom i sag C-266/14, op. cit., præmis 36 og 37; Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 50.

124

op. cit.

op. cit.

(125)  Artikel 288 i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde: »Et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen.«

125

Et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen.

(126)  Domstolens dom i sag C-84/94, op. cit.

126

op. cit

(127)  Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22. juni 2000 om ændring af Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, for at omfatte sektorer og aktiviteter, der er undtaget fra dette direktiv (EFT L 195 af 1.8.2000, s. 41).

127

(128)  Der forventes en afgørelse fra Domstolen om dette spørgsmål i sag C-306/16.

128

(129)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295.

129

(130)  Som forklaret i begrundelsen til det genbehandlede forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, 16. november 1993, KOM(93) 578 endelig udg. — SYN 295, ændringsforslag nr. 5.

130

(131)  Vedrørende undtagelserne fra anvendelsesområdet: Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 35; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 24. Vedrørende undtagelser: Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 89; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 40.

131

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(132)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 100; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 49; Domstolens kendelse i sag C-437/05, op. cit., præmis 23.

132

op. cit

op. cit.

op. cit.

(133)  Se bl.a. Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 93-95; Domstolens dom i sag C-14/04, op. cit., præmis 50.

133

op. cit

op. cit.

(134)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit præmis 99; Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 52; Domstolens dom i sag C-429/09, op. cit., præmis 34.

134

op. cit

op. cit.

op. cit.

(135)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 65-66.

135

op. cit.

(136)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 53.

136

op. cit.

(137)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 69.

137

op. cit.

(138)  Domstolens dom af 20. januar 2009 i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, Gerhard Schultz-Hoff mod Deutsche Rentenversicherung Bund (C-350/06) og Stringer m.fl. mod Her Majesty's Revenue and Customs (C-520/06), ECLI:EU:C:2009:18, præmis 27.

138

Gerhard Schultz-Hoff

Deutsche Rentenversicherung Bund

Stringer m.fl.

Her Majesty's Revenue and Customs

(139)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 104-106; Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 59; Domstolens dom i sag C-429/09, op. cit., præmis 35.

139

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(140)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 68.

140

op. cit.

(141)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 70.

141

op. cit.

(142)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 108-109.

142

op. cit.

(143)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 110-113.

143

op. cit.

(144)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 61; Domstolens dom i sag C-429/09, op. cit., præmis 38.

144

op. cit.

op. cit.

(145)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 56; Domstolens dom i sag C-429/09, op. cit., præmis 38 og 39.

145

op. cit.

op. cit.

(146)  Domstolens dom i sag C-429/09, op. cit., præmis 45-48.

146

op. cit.

(147)  Se bl.a. Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 58-59 om fravalg.

147

op. cit.

(148)  Dom af 26. juni 2001 i sag C-173/99, The Queen mod Secretary of State for Trade and Industry, ex parte Broadcasting, Entertainment, Cinematographic and Theatre Union (BECTU), C-173/99, ECLI:EU:C:2001:356, præmis 43; Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 29; Domstolens dom af 16. marts 2006 i de forenede sager C-131/04 og C-257/04 C. D. Robinson-Steele mod R. D. Retail Services Ltd og Michael Jason Clarke mod Frank Staddon Ltd and J. C. Caulfield and Others v Hanson Clay Products Ltd, ECLI:EU:C:2006:177, præmis 48; Domstolens dom af 6. april 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging mod Staat der Nederlanden, C-124/05, ECLI:EU:C:2006:244, præmis 28; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 22; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 18; Domstolens dom af 22. april 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols mod Land Tirol, C-486/08, ECLI:EU:C:2010:215, præmis 28; Domstolens dom af 15. september 2011, Williams and Others mod British Airways plc, C-155/10, ECLI:EU:C:2011:588, præmis 17; Domstolens dom af 22. november 2011, KHS AG mod Winfried Schulte, C-214/10, ECLI:EU:C:2011:761, præmis 23; Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 16; Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 28; Domstolens dom af 21. juni 2012, Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED) mod Federación de Asociaciones Sindicales (FASGA) m.fl., C-78/11, ECLI:EU:C:2012:372, præmis 16; Domstolens dom af 8. november 2012, Alexander Heimann and Konstantin Toltschin mod Kaiser GmbH, de forenede sager C-229/11 og C-230/11, ECLI:EU:C:2012:693, præmis 22; Domstolens kendelse af 21. februar 2013, Concepción Maestre García modCentros Comerciales Carrefour SA, C-194/12, ECLI:EU:C:2013:102, præmis 16; Domstolens kendelse af 13. juni 2013, Bianca Brandes mod Land Niedersachsen, C-415/12, ECLI:EU:C:2013:398, præmis. 27; Domstolens dom af 22. maj 2014, Z.J.R. Lock mod British Gas Trading Limited, C-539/12, ECLI:EU:C:2014:351, præmis 14; Domstolens dom af 12. juni 2014, Gülay Bollacke mod K + K Klaas & Kock BV & Co. KG, C-118/13, ECLI:EU:C:2014:1755, præmis 15; Domstolens dom af 11. november 2015, Kathleen Greenfield mod The Care Bureau Ltd, C-219/14, ECLI:EU:C:2015:745, præmis 26; Domstolens dom af 30. juni 2016, Alicja Sobczyszyn mod Szkoła Podstawowa w Rzeplinie, C-178/15, ECLI:EU:C:2016:502, præmis 19; Domstolens dom af 20. juli 2016, Hans Maschek mod Magistratsdirektion der Stadt Wien — Personalstelle Wiener Stadtwerke, C-341/15, ECLI:EU:C:2016:576, præmis 25.

148

The Queen

Secretary of State for Trade and Industry, ex parte Broadcasting, Entertainment, Cinematographic and Theatre Union (BECTU)

Federatie Nederlandse Vakbeweging

Staat der Nederlanden

op. cit.

op. cit.

Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols

Land Tirol

Williams and Others

British Airways plc

KHS AG

Winfried Schulte

op. cit.

op. cit.

Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED)

Federación de Asociaciones Sindicales (FASGA) m.fl.

Alexander Heimann and Konstantin Toltschin

Kaiser GmbH

Concepción Maestre García

Centros Comerciales Carrefour SA

Bianca Brandes

Land Niedersachsen

Z.J.R. Lock

British Gas Trading Limited

Gülay Bollacke

K + K Klaas & Kock BV & Co. KG

Kathleen Greenfield

The Care Bureau Ltd

Alicja Sobczyszyn

Szkoła Podstawowa w Rzeplinie

Hans Maschek

Magistratsdirektion der Stadt Wien — Personalstelle Wiener Stadtwerke

(149)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 41-43; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 24; Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 16. Se bl.a. Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 34; Domstolen tilføjede i sin dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 52, at undtagelser fra denne ret kan ikke fastsættes ved kontraktforhold.

149

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(150)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 25; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 21; Domstolens dom i sag C-486/08, op. cit., præmis 30; Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit., præmis 31; Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 19; Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 18; Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 34.

150

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(151)  Domstolens dom i sag C-486/08, op. cit., præmis 29; Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 18, Domstolens dom i de forenede sager C-229/11 og C-230/11, op. cit., præmis 22-23; Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 16; Domstolens dom i sag C-415/12, op. cit., præmis 29; Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 28.

151

op. cit.

op. cit

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(152)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 43; Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 29; Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 48; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 18; Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 17; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 19.

152

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(153)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 44; Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 30; Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 29.

153

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(154)  Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 32.

154

op. cit.

(155)  Der henvises ligeledes hertil i Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 35.

155

op. cit.

(156)  Domstolens dom i sag C-486/08, op. cit., præmis 32-34; Domstolens dom i de forenede sager C-229/11 og C-230/11, op. cit., præmis 35; Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 37.

156

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(157)  Domstolens dom i sag C-486/08, op. cit., præmis 32; Domstolens dom i de forenede sager C-229/11 til C-230/11, op. cit., præmis 35; Domstolens dom i sag C-415/12, op. cit., præmis 30; Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 34.

157

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(158)  Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 38 og 44.

158

op. cit.

(159)  Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 43.

159

op. cit.

(160)  Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 47-48; Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 34-37.

160

op. cit.

op. cit.

(161)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 til C-520/06, op. cit., præmis 40.

161

op. cit.

(162)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 48-53; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 28.

162

op. cit.

op. cit.

(163)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 64; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 28.

163

op. cit.

op. cit.

(164)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 48; Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 26; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 17; Domstolens dom i sag C-118/13, op. cit., præmis 16.

164

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(165)  Kommissionens indlæg i sag C-173/99, som der henvises til i forslag til afgørelse fra generaladvokat Tizzano af 8. februar 2001, The Queen mod Secretary of State for Trade and Industry, ex parte Broadcasting, Entertainment, Cinematographic and Theatre Union (BECTU), C-173/99, ECLI:EU:C:2001:81, præmis 34, og i forslag til afgørelse fra generaladvokat Trstenjak af 16. juni 2011, Williams and Others mod British Airways plc, C-155/10, ECLI:EU:C:2011:403, præmis 37.

165

The Queen

Secretary of State for Trade and Industry, ex parte Broadcasting, Entertainment, Cinematographic and Theatre Union (BECTU)

Williams and Others

British Airways plc

(166)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 61.

166

op. cit.

(167)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 64.

167

op. cit.

(168)  Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit.

168

op. cit

(169)  Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit.

169

op. cit

(170)  Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 33. Se bl.a. Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 30; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 30; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 24.

170

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(171)  Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 19; Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 22.

171

op. cit.

op. cit.

(172)  Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 24.

172

op. cit.

(173)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit.

173

op. cit.

(174)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 43 og 55; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 19.

174

op. cit.

op. cit.

(175)  Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 49 0g 58; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 60; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 17.

175

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(176)  Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 58 og 59.

176

op. cit.

(177)  Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 50; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 58; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 16.

177

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(178)  Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 21; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 23.

178

op. cit.

op. cit.

(179)  Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 23.

179

op. cit.

(180)  Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 til C-257/04, op. cit., præmis 63.

180

op. cit.

(181)  Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 59-63.

181

op. cit.

(182)  Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 22; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 27.

182

op. cit.

op. cit.

(183)  Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 27; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 30.

183

op. cit.

op. cit.

(184)  Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 24; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 29.

184

op. cit.

op. cit.

(185)  Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 32 og 33.

185

op. cit.

(186)  Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 26; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 34.

186

op. cit.

op. cit.

(187)  Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 25; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 31.

187

op. cit.

op. cit.

(188)  Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 33-35.

188

op. cit.

(189)  Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 34-39.

189

op. cit.

(190)  Domstolens dom af 19. januar 2010, Seda Kücükdeveci mod Swedex GmbH & Co. KG, C-555/07, ECLI:EU:C:2010:21, præmis 47 og 48.

190

Seda Kücükdeveci

Swedex GmbH & Co. KG

(191)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 43; Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 29; Domstolens dom i de forenede sager C-131/04 og C-257/04, op. cit., præmis 48; Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 28; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 22; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 18; Domstolens dom i sag C-486/08, op. cit., præmis 28; Domstolens dom i sag C-155/10, op. cit., præmis 17; Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 16; Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 28; Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 16; Domstolens dom i de forenede sager C-229/11 og C-230/11, op. cit., præmis 22; Domstolens kendelse i sag C-194/12, op. cit., præmis 16; Domstolens kendelse i sag C-415/12, op. cit., præmis 27; Domstolens dom i sag C-539/12, op. cit., præmis 14; Domstolens dom i sag C-118/13, op. cit., præmis 15; Domstolens dom i sag C-219/14, op. cit., præmis 26; Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 19; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 25.

191

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(192)  Domstolens dom i sag C-555/07, op. cit., præmis 50 og 51.

192

op. cit.

(193)  Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 43, med direkte henvisning til dom af 19. november 1991, Andrea Francovich and Danila Bonifaci and others mod Italian Republic, de forenede sager C-6/90 og C-9/90, ECLI:EU:C:1991:428.

193

op. cit.

Andrea Francovich and Danila Bonifaci and others

Italian Republic

(194)  Domstolens dom i sag C-118/13, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 27.

194

op. cit.

op. cit.

(195)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 56; Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 29; Domstolens dom i sag C-118/13, op. cit., præmis 17; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 26.

195

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(196)  Domstolens dom i sag C-118/13, op. cit., præmis 27 og 28.

196

op. cit.

(197)  Domstolens dom i sag C-173/99, op. cit., præmis 44; Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 29 og 30; Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 29; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 20; Domstolens dom i sag C-486/08, op. cit., præmis 31.

197

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(198)  Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 32.

198

op. cit.

(199)  Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 28 og 29.

199

op. cit.

(200)  Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 28.

200

op. cit.

(201)  Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 29.

201

op. cit.

(202)  Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 31.

202

op. cit.

(203)  Domstolens dom i sag C-118/13, op. cit., præmis 24.

203

op. cit.

(204)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 57-60.

204

op. cit.

(205)  Domstolens dom i de forenede sager C-229/11 og C-230/11, op. cit., præmis 25.

205

op. cit.

(206)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 61.

206

op. cit.

(207)  Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 36 og 37; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 39.

207

op. cit.

op. cit.

(208)  Domstolens dom af 14. april 2005, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Grand Duchy of Luxemburg, C-519/03, ECLI:EU:C:2005:234, præmis 33; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 26.

208

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Grand Duchy of Luxemburg

op. cit.

(209)  Domstolens dom i sag C-519/03, op. cit., præmis 33; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 26.

209

op. cit.

op. cit.

(210)  Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 32.

210

op. cit.

(211)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 27.

211

op. cit.

(212)  Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 41.

212

op. cit.

(213)  Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 32 og 33; Domstolens dom i sag C-519/03, op. cit., præmis 33; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 26; Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 24.

213

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(214)  Rådets direktiv 92/85/EØF af 19. oktober 1992 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af sikkerheden og sundheden under arbejdet for arbejdstagere som er gravide, som lige har født, eller som ammer (EFT L 348 af 28.11.1992, s. 1).

214

(215)  Domstolens dom i sag C-342/01, op. cit., præmis 45.

215

op. cit.

(216)  Domstolens dom i sag C-519/03, op. cit., præmis 33; Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 26.

216

op. cit.

op. cit.

(217)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 25; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 21; Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 19; Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 19; Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 25.

217

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(218)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 41; Domstolens dom i sag C-282/10, op. cit., præmis 20; Domstolens dom i de forenede sager C-229/11 og C-230/11, op. cit., præmis 24.

218

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(219)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 28-31; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 25.

219

op. cit.

op. cit.

(220)  Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 25.

220

op. cit.

(221)  Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 22; Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 20; Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 19; Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 26.

221

op. cit.

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(222)  Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 21.

222

op. cit.

(223)  Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 24.

223

op. cit.

(224)  Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-194/12, op. cit., præmis 23.

224

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(225)  Domstolens dom i sag C-124/05, op. cit., præmis 30.

225

op. cit.

(226)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 38-49; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 19.

226

op. cit.

op. cit.

(227)  Domstolens dom i sag C-78/11, op. cit., præmis 23; Domstolens dom i sag C-277/08, op. cit., præmis 23.

227

op. cit.

op. cit.

(228)  Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit., præmis 28-35.

228

op. cit.

(229)  Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit., præmis 38-40.

229

op. cit.

(230)  Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 41-43; Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit., præmis 38.

230

op. cit.

op. cit.

(231)  Domstolens dom i sag C-214/10, op. cit., præmis 44.

231

op. cit.

(232)  Domstolens dom i de forenede sager C-350/06 og C-520/06, op. cit., præmis 62; Domstolens dom i sag C-337/10, op. cit., præmis 30; Domstolens dom i sag C-341/15, op. cit., præmis 31.

232

op. cit.

op. cit.

op. cit.

(233)  Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 32.

233

op. cit.

(234)  Domstolens dom i sag C-178/15, op. cit., præmis 24-31.

234

op. cit.

(235)  Direktiv 2003/88/EF, betragtning 7: »Der er foretaget undersøgelser, som viser, at den menneskelige organisme om natten er særlig følsom over for miljøforstyrrelser og over for visse byrdefulde former for arbejdstilrettelæggelse, og at lange perioder med natarbejde kan være skadelige for arbejdstagernes sundhed og være til fare for sikkerheden under arbejdet.«

235

Der er foretaget undersøgelser, som viser, at den menneskelige organisme om natten er særlig følsom over for miljøforstyrrelser og over for visse byrdefulde former for arbejdstilrettelæggelse, og at lange perioder med natarbejde kan være skadelige for arbejdstagernes sundhed og være til fare for sikkerheden under arbejdet.

(236)  Forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295.

236

(237)  Forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295.

237

(238)  Europa-Parlamentets afgørelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af et direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (C3-0241/93 — SYN 295) (EUT C 315 af 22.11.1993).

238

(239)  Kommissionens ændring til forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 23. april 1991, KOM(91) 130 endelig udg. — SYN 295.

239

(240)  Direktiv 93/104/EF.

240

(241)  Den Internationale Arbejdsorganisation (ILO), konventionen angående natarbejde, C171, 26. juni 1990, artikel 4, stk. 2.

241

(242)  Den Internationale Arbejdsorganisation (ILO), konventionen angående natarbejde, C171, 26. juni 1990, artikel 6.

242

(243)  Europa-Parlamentets afgørelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af et direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (C3-0241/93 — SYN 295) (EUT C 315 af 22.11.1993).

243

(244)  Forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295.

244

(245)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295, punkt 28.

245

(246)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295, punkt 29.

246

(247)  Herunder navnlig direktiv 89/391/EØF og Rådets direktiv 89/654/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdsstedet (EFT L 393 af 30.12.1989, s. 1).

247

(248)  Domstolens dom i sag C-227/09, op. cit., præmis 51.

248

op. cit.

(249)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 44.

249

op. cit.

(250)  Domstolens dom i sag C-227/09, op. cit., præmis 55.

250

op. cit.

(251)  Domstolens dom i sag C-227/09, op. cit., præmis 58; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 40.

251

op. cit.

op. cit.

(252)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 89; Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 77.

252

op. cit.

op. cit.

(253)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit, præmis 77; Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 34.

253

op. cit

op. cit.

(254)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 39 og 40.

254

op. cit.

(255)  Domstolens dom i sag C-484/04, op. cit., præmis 20; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 41. Domstolen anførte ikke, hvad der præcist lå til grund for denne fortolkning, men forslaget til afgørelse fra generaladvokat Kokott i samme sag analyserede direktivets indhold, kontekst og målsætninger og konkluderede, at fravigelsen ikke finder anvendelse på tilfælde, hvor det kun var en del af arbejdstiden, der blev målt, fastsat på forhånd eller fastsat af arbejdstagerne selv. Se sag C-484/04, forslag til afgørelse fra generaladvokat Kokott, 9. marts 2006, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, ECLI:EU:C:2006:166, præmis 22-32.

255

op. cit.

op. cit.

Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber

Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland

(256)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 41-43.

256

op. cit.

(257)  Ordlyden i den danske (og engelske) version af artikel 18 er lidt anderledes, idet det angives, at betingelsen er »kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse«. Denne lille forskel i formuleringen forekommer ikke i samme omfang i de franske, tyske og italienske versioner af direktivet.

257

kompenserede hvileperioder, eller — i undtagelsestilfælde, hvor det af objektive grunde ikke er muligt at yde sådanne tilsvarende kompenserende hvileperioder — på betingelse af, at der ydes de pågældende arbejdstagere en tilsvarende beskyttelse

(258)  Artikel 5, stk. 4, i direktiv 89/391/EØF.

258

(259)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 48.

259

op. cit.

(260)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 42-45; Domstolens kendelse i sag C-241/99, op. cit., præmis 29-32.

260

op. cit.

op. cit.

(261)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 97.

261

op. cit.

(262)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 49.

262

op. cit.

(263)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 49.

263

op. cit.

(264)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 91.

264

op. cit.

(265)  Begrundelsen til Kommissionens forslag til Rådets direktiv om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstid, 20. september 1990, KOM(90) 317 endelig udg. — SYN 295, s. 4.

265

(266)  Domstolens dom i sag C-227/09, op. cit., præmis 32-36.

266

op. cit.

(267)  Se navnlig: Den Internationale Arbejdsorganisation (ILO), henstilling angående kollektive overenskomster, R091, 29. juni 1951. Henstilling om fremme af kollektive forhandlinger, R163, den 19. juni 1981; Konventionen om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, C098, 1. juli 1949, konventionen om fremme af kollektive forhandlinger, C154, 3. juni 1981. Se også Den Internationale Arbejdsorganisations konvention om beskyttelse af retten til at organisere sig og procedurer for fastlæggelse af ansættelsesvilkårene for øvrige ansatte i den offentlige tjeneste, C 151, 27. juni 1978, artikel 7, hvor Den Internationale Arbejdsorganisation ikke blot anerkender »formidling af arbejds- og ansættelsesvilkår mellem de berørte offentlige myndigheder og offentligt ansattes organisationer«, men også »andre metoder, som vil gøre det muligt for repræsentanter for offentligt ansatte til at deltage i fastsættelsen af disse spørgsmål«.

267

(268)  Det skal navnlig bemærkes, at Domstolen allerede i denne forbindelse har fastslået, at det forhold, at arbejdsforholdet efter national ret har en sui generis-karakter, ikke er afgørende for arbejdstagerbegrebet i EU-rettens forstand (jf. navnlig Domstolens dom i sag C-316/13, op. cit., præmis 31.

268

op. cit.

(269)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 90.

269

op. cit.

(270)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 94; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 50.

270

op. cit.

op. cit.

(271)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 95.

271

op. cit.

(272)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 94.

272

op. cit.

(273)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 95; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 51.

273

op. cit.

op. cit.

(274)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 96.

274

op. cit.

(275)  Domstolens dom i sag C-151/02, op. cit., præmis 98; Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 55.

275

op. cit.

op. cit.

(276)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 45 og 57.

276

op. cit.

(277)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 60.

277

op. cit.

(278)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 59.

278

op. cit.

(279)  Domstolens dom i sag C-428/09, op. cit., præmis 58.

279

op. cit.

(280)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 36-38.

280

op. cit.

(281)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 50.

281

op. cit.

(282)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 74; Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 80.

282

op. cit.

op. cit.

(283)  Domstolens dom i sag C-303/98, op. cit., præmis 73.

283

op. cit.

(284)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 82.

284

op. cit.

(285)  Domstolens dom i de forenede sager C-397/01 til C-403/01, op. cit., præmis 85.

285

op. cit.

(286)  Domstolens dom i sag C-243/09, op. cit., præmis 41-55. Det skal ikke desto mindre bemærkes, at denne sag omhandlede en arbejdstager, som ikke var omfattet af en bestemmelse om fravalg, da dette ikke var gennemført i national ret. Domstolen antydede imidlertid, at tvungen forflyttelse af den pågældende arbejdstager til en anden tjenestegren efter hans anmodning om, at maksimumsgrænsen på 48 timer i gennemsnit overholdes, betød, at dette kom til at lægge arbejdstageren til last.

286

op. cit.

(287)  Hvis man kun ser på de daglige og ugentlige hvileperioder, udgør de minimale daglige og ugentlige hvileperioder, der kræves i direktivet, allerede 90 timers hvile i gennemsnit ud af de i alt 168 timer (24 timer × 7 dage) (6 dage × 11 timers daglig hvile + 24 timers ugentlig hvile). Derfor kan arbejdstimerne ikke overstige 78 timer om ugen i gennemsnit, uden at tage højde for pauser og de lavere grænser, der muligvis gælder for natarbejde.

287

(288)  Begrundelsen i meddelelse fra Kommissionen om tilrettelæggelse af arbejdstiden i de sektorer og aktiviteter, der er udelukket fra direktiv 93/104/EF af 23. november 1993, 18. november 1998, KOM(1998) 662 endelig udg., punkt 13.

288

(289)  Hvidbog om sektorer og aktiviteter, der er udelukket fra arbejdsdirektivet, 15. juli 1997, KOM(97) 334 endelig udg., punkt 60.

289

(290)  Beretning fra Kommissionen om anvendelse af bestemmelserne i direktiv 2003/88/EF på arbejdstagere på offshore-anlæg, 22. December 2006, Kom(2006) 853 endelig udg.

290

(291)  Navnlig i direktiv 1999/63/EF. Direktivet finder anvendelse på »søfarende«, dvs. »enhver person, som er ansat eller beskæftiget i en given egenskab om bord på et skib, som er omfattet af denne aftale«, »på søgående skibe, uanset om de er i offentligt eller privat eje, som er registreret inden for en medlemsstats territorium, og som anvendes til almindelig erhvervsmæssig skibsfart«. Med hensyn til et af kriterierne for anvendelse bestemmer direktivet, at »[t]vivlsspørgsmål om, hvorvidt et skib i forbindelse med denne aftale skal anses for at være et søgående skib eller et skib, som anvendes til erhvervsmæssig skibsfart, afgøres af den kompetente myndighed i medlemsstaten. De berørte sammenslutninger af skibsredere og søfarende bør høres«.

291

enhver person, som er ansat eller beskæftiget i en given egenskab om bord på et skib, som er omfattet af denne aftale

på søgående skibe, uanset om de er i offentligt eller privat eje, som er registreret inden for en medlemsstats territorium, og som anvendes til almindelig erhvervsmæssig skibsfart

t]vivlsspørgsmål om, hvorvidt et skib i forbindelse med denne aftale skal anses for at være et søgående skib eller et skib, som anvendes til erhvervsmæssig skibsfart, afgøres af den kompetente myndighed i medlemsstaten. De berørte sammenslutninger af skibsredere og søfarende bør høres

---