# Europos Sąjungos L 261/2012

| | ISSN 1977-0723
  doi:10.3000/19770723.L_2012.261.lit |
| --- | --- |
| Europos Sąjungos
  oficialusis leidinys | L 261 |
| | |
| Leidimas lietuvių kalba | Teisės aktai | 55 tomas2012m. rugsėjo 27d. |

ISSN 1977-0723

doi:10.3000/19770723.L_2012.261.lit

Europos Sąjungos

oficialusis leidinys

L 261

Leidimas lietuvių kalba

Teisės aktai

55 tomas2012m. rugsėjo 27d.

---

| Turinys | | III   Kiti aktai | Puslapis |
| --- | --- | --- | --- |
| | | EUROPOS EKONOMINĖ ERDVĖ |
| | * | 2010 m. kovo 24 d. ELPA priežiūros institucijos sprendimas Nr. 97/10/COL, dėl savidraudos bendrovių apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Lichtenšteinas) | 1 |
| | * | 2010 m. lapkričio 3 d. ELPA priežiūros institucijos sprendimas Nr. 416/10/COL dėl investavimo subjektų apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Lichtenšteinas) | 21 |

Turinys

III   Kiti aktai

Puslapis

EUROPOS EKONOMINĖ ERDVĖ

*

2010 m. kovo 24 d. ELPA priežiūros institucijos sprendimas Nr. 97/10/COL, dėl savidraudos bendrovių apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Lichtenšteinas)

1

*

2010 m. lapkričio 3 d. ELPA priežiūros institucijos sprendimas Nr. 416/10/COL dėl investavimo subjektų apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Lichtenšteinas)

21

| LT | Aktai, kurių pavadinimai spausdinami paprastu šriftu, yra susiję su kasdieniu žemės ūkio reikalų valdymu ir paprastai galioja ribotą laikotarpį.
  Visų kitų aktų pavadinimai spausdinami ryškesniu šriftu ir prieš juos dedama žvaigždutė. |
| --- | --- |

LT

Aktai, kurių pavadinimai spausdinami paprastu šriftu, yra susiję su kasdieniu žemės ūkio reikalų valdymu ir paprastai galioja ribotą laikotarpį.

Visų kitų aktų pavadinimai spausdinami ryškesniu šriftu ir prieš juos dedama žvaigždutė.

---

III Kiti aktai

EUROPOS EKONOMINĖ ERDVĖ

| 27.9.2012 | LT | Europos Sąjungos oficialusis leidinys | L 261/1 |
| --- | --- | --- | --- |

27.9.2012

LT

Europos Sąjungos oficialusis leidinys

L 261/1

---

ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJOS SPRENDIMAS

Nr. 97/10/COL

2010 m. kovo 24 d.

dėl savidraudos bendrovių apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Lichtenšteinas)

ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJA (TOLIAU – INSTITUCIJA),

ATSIŽVELGDAMA į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 61–63 straipsnius ir 26 protokolą,

ATSIŽVELGDAMA į ELPA valstybių susitarimą dėl Priežiūros institucijos ir Teisingumo Teismo įsteigimo (toliau – Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimas), ypač į jo 24 straipsnį,

ATSIŽVELGDAMA į Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimo 3 protokolą (toliau – 3 protokolas), ypač į I dalies 1 straipsnio 2 dalį ir II dalies 4 straipsnio 4 dalį, 6 straipsnį, 7 straipsnio 5 dalį ir 14 straipsnį,

ATSIŽVELGDAMA į Institucijos EEE susitarimo 61 ir 62 straipsnių taikymo ir aiškinimo gaires (1), ypač į skyrių apie valstybės pagalbos taisyklių taikymą priemonėms, susijusioms su tiesioginiu įmonių apmokestinimu,

ATSIŽVELGDAMA į konsoliduotą 2004 m. liepos 14 d. Institucijos sprendimą Nr. 195/04/COL dėl įgyvendinimo nuostatų, nurodytų 3 protokolo II dalies 27 straipsnyje (toliau – Įgyvendinimo nuostatų sprendimas) (2) ir

priėmusi Sprendimą Nr. 620/08/COL pradėti 3 protokolo 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą, pakvietusi suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas pagal minėtas nuostatas ir atsižvelgusi į jų pastabas,

kadangi:

I.   FAKTAI

1.   PROCEDŪRA

2007 m. kovo 14 d. raštu (dokumento Nr. 393563) Institucija Lichtenšteino valdžios institucijoms nusiuntė prašymą pateikti informaciją apie įvairias mokesčių lengvatas, pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą suteiktas tam tikrų formų bendrovėms. Lichtenšteino valdžios institucijos atsakė 2007 m. gegužės 30 d. raštu (dokumento Nr. 423398).

Vėliau keistasi raštais ir rengti Institucijos ir Lichtenšteino valdžios institucijų atstovų susitikimai, ir galiausiai 2008 m. rugsėjo 24 d. Institucija priėmė Sprendimą Nr. 620/08/COL pradėti oficialią tyrimo procedūrą. Sprendimas paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir jo EEE priede (3). Institucija suinteresuotąsias šalis pakvietė pateikti savo pastabas ir gavo tokių pastabų iš 12 suinteresuotųjų šalių. 2009 m. liepos 22 d. raštu (dokumento Nr. 525074) Institucija šias pastabas nusiuntė Lichtenšteino valdžios institucijoms ir joms suteikta galimybė atsakyti. Atsakyta 2009 m. spalio 2 d. raštu (dokumento Nr. 532480).

2.   SPECIALIOS MOKESČIŲ NUOSTATOS, TAIKOMOS SAVIDRAUDOS BENDROVĖMS

1997 m. gruodžio 18 d. įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Lichtenšteino mokesčių įstatymas (4), Lichtenšteino valdžios institucijos nustatė specialias mokesčių taisykles, taikomas savidraudos bendrovėms: į Mokesčių įstatymą įtrauktas naujas 82 straipsnio a punktas ir 88 straipsnio d punkto 3 papunktis, įsigalioję 1998 m. sausio 1 d. ir galiojantys ligi šiol.

2.1.   Pajamų ir kapitalo mokestis

Mokesčių įstatymo B antraštinės dalies 4 dalies „Tam tikros rūšies įmonių mokesčiai“ (Besondere Gesellschaftssteuern) 82–88 straipsniuose nustatytos specialios mokesčių nuostatos tam tikrų formų įmonėms, pavyzdžiui, draudimo bendrovėms, kontroliuojančiosioms bendrovėms, vietos bendrovėms ir investicinėms įmonėms. Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkte nurodytos savidraudos bendrovės.

Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkto 1 papunktyje teigiama: „draudimo bendrovės pagal Draudimo priežiūros įstatyme pateiktą apibrėžtį, kurios užsiima tik savidrauda (Eigenversicherung), moka 1 % kapitalo mokestį nuo bendrovės nuosavo kapitalo (plg. su Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkto 1 papunkčiu). Jei kapitalas viršija 50 mln., mokesčių dydis sumažinamas iki 3⁄4 %, jei jis viršija 100 mln. – iki 1⁄2 %“ (5).

Kitaip tariant, užuot mokėjusios įprastą 0,2 % kapitalo mokestį, savidraudos bendrovės turi mokėti 0,1 %, ir tas mokestis dar mažinamas, jei sumos viršija 50 mln. Šveicarijos frankų (CHF) ir 100 mln. CHF.

Pagal Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkto 2 papunktį draudimo bendrovės, kurios užsiima ir savidraudos, ir įprasta trečiųjų šalių draudimo veikla, privalo mokėti įprastą kapitalo ir pajamų mokestį (jis nustatytas Mokesčių įstatymo 73–81 straipsniuose) už tą savo veiklos dalį, kuri susijusi su trečiųjų šalių draudimu.

Kadangi Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkte yra lex specialis dėl to paties įstatymo 73 straipsnio, galima teigti, kad savidraudos bendrovės pajamų mokesčio nemoka (6).

Apskritai, savidraudos bendrovės moka tik sumažintą kapitalo mokestį, kaip nurodyta Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkto 1 papunktyje, ir nemoka pajamų mokesčio.

2.2.   Nominalusis (išskaičiuojamasis) mokestis (Couponsteuer)

Pagal Lichtenšteino teisės aktus 4 % nominalusis mokestis imamas už vertybinių popierių ar dokumentų, lygiaverčių vertybiniams popieriams, kuriuos išleidžia „pilietis“, dividendų paskirstymą ar pelno dalis. Pagal Mokesčių įstatymo 88 straipsnio d punkto 3 papunktį savidraudos bendrovių akcijos ar dalys neapmokestinamos nominaliuoju mokesčiu.

2.3.   Pagalbos priemonės tikslas

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad šios nuostatos įtrauktos siekiant pritraukti bendroves į Lichtenšteiną ir sukurti bei plėsti savidraudos sektorių, kaip naują ekonominės veiklos sritį.

2.4.   Pagrindas pradėti procedūrą

Savo sprendime pradėti oficialų tyrimą Institucija išreiškė abejonių dėl savidraudos bendrovių mokesčių klasifikacijos derėjimo su valstybės pagalbos taisyklėmis. Priešingai, negu teigė Lichtenšteino valdžios institucijos, Institucijai iš pradžių atrodė, kad draudimo teikimas yra paslauga (o ji yra ekonominė veikla) ir kad bet kuris subjektas, vykdantis ekonominę veiklą, laikomas įmone, neatsižvelgiant į jos juridinę formą, pavaldžiosios bendrovės statusą ar finansavimą. Be to, Institucijai kyla abejonių dėl to, ar galima sakyti, kad savidraudos bendrovių atleidimas nuo mokesčių atitinka mokesčių sistemos pobūdį ir logiką, kaip teigia Lichtenšteino valdžios institucijos.

Remdamasi tuo Institucija negalėjo paneigti, kad mokesčių taisyklės, taikomos savidraudos bendrovėms (visiškas atleidimas nuo pajamų ir nominaliojo mokesčio mokėjimo ir dalinis atleidimas nuo kapitalo mokesčio mokėjimo), yra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį. Institucija taip pat abejojo, ar tos priemonės galėtų būti laikomos derančios su EEE susitarime, visų pirma 61 straipsnio 3 dalies c punkte, nustatytomis valstybės pagalbos nuostatomis.

3.   TREČIŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS

Vykdant oficialų tyrimą iš trečiųjų šalių gautos šios pastabos.

3.1.   Bendrovės A pastabos

Bendrovė A pastabas pateikė dviejuose raštuose (2009 m. gegužės 22 d. ir rugsėjo 9 d.), gautuose iš bendrovės teisinių atstovų. Bendrovė A RE per savo pavaldžiąją bendrovę A RE Aktiengesellschaft savidraudos perdraudimo bendrovę Lichtenšteine valdė nuo 1997 m.

Bendrovės A nuomone, Lichtenšteino savidraudos bendrovėms taikomose mokesčių priemonėse nėra valstybės pagalbos. Pateikdama kitą argumentą, bendrovė A teigė, kad jei Institucija konstatuotų, kad pagalba yra, tai turėtų būti laikoma esama pagalba, o jei ne, bendrovė tvirtina turėjusi teisėtų lūkesčių, kad mokesčių teisės aktas buvo teisėtas ir todėl neturėtų būti nurodyta pagalbą susigrąžinti.

Bendrovė A teigė, kad mokesčių priemonėse valstybės pagalbos nėra dėl šių priežasčių:

| — | jos savidraudos bendrovė nėra įmonė pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, nes ji neveikia atviroje rinkoje (7) ir jos perdraudimo veiksmai skiriasi nuo kitų veiksmų atviroje rinkoje, nes nuo savidraudos bendrovės dengiamos rizikos arba negali būti draudžiama, arba gali būti draudžiama tik sumokant pernelyg didelę priemoką; |
| --- | --- |

—

jos savidraudos bendrovė nėra įmonė pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, nes ji neveikia atviroje rinkoje (7) ir jos perdraudimo veiksmai skiriasi nuo kitų veiksmų atviroje rinkoje, nes nuo savidraudos bendrovės dengiamos rizikos arba negali būti draudžiama, arba gali būti draudžiama tik sumokant pernelyg didelę priemoką;

| — | savidraudos bendrovių apmokestinimo tvarka Lichtenšteine yra bendroji priemonė, nes savidraudos bendrovei įsteigti nereikalaujama tam tikros ekonominės galios, ir taikoma visų formų bendrovėms, taip pat nurodomi panašumai su Europos Komisijos sprendimais dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo (8) ir Ispanijos schemos, pagal kurią mažinamas pajamų, gautų iš tam tikro nematerialiojo turto, mokestis (9); |
| --- | --- |

—

savidraudos bendrovių apmokestinimo tvarka Lichtenšteine yra bendroji priemonė, nes savidraudos bendrovei įsteigti nereikalaujama tam tikros ekonominės galios, ir taikoma visų formų bendrovėms, taip pat nurodomi panašumai su Europos Komisijos sprendimais dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo (8) ir Ispanijos schemos, pagal kurią mažinamas pajamų, gautų iš tam tikro nematerialiojo turto, mokestis (9);

| — | pateikdama kitą argumentą bendrovė A teigė, kad jei priemonė yra atranki, ji vis tiek pateisinama dėl Lichtenšteino taikomos apmokestinimo tvarkos pobūdžio ir logikos, nes savidraudos bendrovių ir atviroje rinkoje veikiančių perdraudimo bendrovių teisinė ir faktinė padėtis skiriasi; kitokia apmokestinimo tvarka (mažesni mokesčiai) taikoma, jeigu veikla vykdoma tik bendrovių grupės viduje; ir |
| --- | --- |

—

pateikdama kitą argumentą bendrovė A teigė, kad jei priemonė yra atranki, ji vis tiek pateisinama dėl Lichtenšteino taikomos apmokestinimo tvarkos pobūdžio ir logikos, nes savidraudos bendrovių ir atviroje rinkoje veikiančių perdraudimo bendrovių teisinė ir faktinė padėtis skiriasi; kitokia apmokestinimo tvarka (mažesni mokesčiai) taikoma, jeigu veikla vykdoma tik bendrovių grupės viduje; ir

| — | savidraudos bendrovės nei iškreipia konkurenciją, nei paveikia prekybą EEE, nes savidraudos bendrovė nekonkuruoja dėl rinkos dalies, o jos teikiamos paslaugos neparduodamos. |
| --- | --- |

—

savidraudos bendrovės nei iškreipia konkurenciją, nei paveikia prekybą EEE, nes savidraudos bendrovė nekonkuruoja dėl rinkos dalies, o jos teikiamos paslaugos neparduodamos.

Bendrovė A taip pat teigė, kad Lichtenšteino mokesčių priemonės, skirtos savidraudos bendrovėms, pradėtos taikyti 1997 m., prieš atsirandant Institucijos ar Europos Komisijos vertinimui, kad toks grupės viduje vykdomos veiklos apmokestinimas galėtų būti valstybės pagalba. Pateikdama kitą argumentą ji teigė, kad atsižvelgdama į teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principus Institucija, jei konstatuotų, kad suteikta valstybės pagalba, neturėtų nurodyti jos susigrąžinti.

Savo antrame rašte bendrovė A išplėtė savo tvirtinimą, kad savidraudos bendrovių teisinė ir faktinė padėtis nepanaši į draudimo bendrovių, kurios teikia paslaugas nesusijusioms bendrovėms, padėtį ir kad kitokia apmokestinimo tvarka yra pagrįsta, ir paminėjo Komisijos sprendimą dėl Nyderlandų Groepsrentebox schemos (10).

3.2.   Bendrovės B pastabos

Bendrovė B yra Lichtenšteine įsteigta tiesioginė savidraudos bendrovė, priklausanti bendrovei C. Bendrovė C naudojasi ne tik jai priklausančia bendrove, bet ir perka draudimą bei perdraudimą tarptautinėse rinkose. Tačiau ji pabrėžė, kad negali apsidrausti nuo visos savo rizikos arba dėl to, kad tokios draudimo apsaugos nėra, arba dėl to, kad ji finansiškai neefektyvi.

Bendrovė B įsteigta 2004 m. Lichtenšteine reaguojant į nepalankius draudimo rinkos pokyčius po 2001 m., kai komerciniai draudikai ir perdraudikai ėmė reikalauti, kad daugiau rizikos tektų besidraudžiančiai bendrovei, riboti savo pajėgumus ir parduoti draudimą ir perdraudimą didesnėmis kainomis ir taikydami griežtesnes sąlygas.

Bendrovė C visų pirma teigė, kad komercinėmis sąlygomis perleidžiant riziką (bendrajam draudikui) klientui visada lieka tam tikra rizikos dalis. Bendrovė teigė, kad siekti perleisti riziką išliekant tam tikram rizikos lygiui neekonomiška ir neefektyvu. Bendrovė tvirtino, kad rinkoje vyrauja sutarimas dėl rizikos lygių, kurie tenka bendrovėms, ir kai lygis žemesnis „negalima kalbėti apie likvidžią draudimo rinką“.

C bendrovė taip pat teigė, kad nuo tam tikros rizikos nedraudžiama, todėl ji priverstinai tenka bendrovėms ir kad šioje srityje savidraudos bendrovės nepakeičia komercinių draudikų.

Bendrovė C paaiškino, kad, jos nuomone, savidraudos bendrovių steigimas yra tik būdas bendrovei tenkančiai rizikai formalizuoti ir organizuoti ir kad tai nėra galimybė, kuria naudotis gali tik didelės korporacijos, taip pat nesuteikiamas ekonominis pranašumas, palyginti su bendrovėmis, kurios nesteigia savidraudos bendrovių. Nors bendrovė C teigė, kad tai nėra galimybė, kuria naudotis gali tik didelės bendrovės, kartu sutinkama, kad didesnėms bendrovėms rizikos kaina yra mažesnė (dėl masto ekonomijos, kapitalo struktūros ir rizikos įvairinimo) negu mažesnėms, be to, labiau tikėtina, kad nuosavas savidraudos draudimo bendroves turės didesnės bendrovės.

Bendrovė C pabrėžė, kad bendrovė B gali veikti tik savo bendrovių grupėje ir kad ji nedalyvauja komercinio tiesioginio draudimo rinkoje.

Galiausiai, bendrovė C konstatavo, kad jos savidraudos bendrovė nekonkuruoja su kitais rinkos dalyviais ir, kadangi bendrovė C negali iš kitų rinkos dalyvių gauti paslaugų, kurias teikia jos savidraudos bendrovė, tarpvalstybinei konkurencijai poveikis nedaromas.

3.3.   Bendrovės D pastabos

Bendrovė D nurodė, kad yra pagrindinė savidraudos bendrovių valdytoja Lichtenšteine ir teikia valdymo paslaugas šešioms iš dvylikos savidraudos bendrovių, kurios dabar veikia kunigaikštystėje.

Savo rašte, kuris gautas 2009 m. gegužės 11 d., bendrovė D teigė, kad laikosi nuomonės, jog mokesčių priemonėmis, skirtomis savidraudos bendrovėms, konkurencija neiškreipiama, nes bendrovės neturi konkurentų, taigi neturi ir rinkos.

Bendrovė D pripažino, kad pasiūlos pakeičiamumo požiūriu „daugelis komercinių draudikų gali drausti nuo rizikos, nuo kurios draudžia savidraudos bendrovės“, bet tvirtino, kad paklausos pakeičiamumo požiūriu draudimo pirkėjai mano, kad savidraudos bendrovės ir komerciniai draudikai siūlo ne alternatyvius, o skirtingus produktus. Taip yra dėl to, kad komercinis draudimas laikomas ne tokia veiksminga rizikos valdymo priemone kaip savidraudos bendrovės teikiamas draudimas; kad rizika, nuo kurios draudžiama, yra kitokia (produktai papildo, o ne pakeičia vienas kitą); kad kai kuriose šalyse komerciniams draudikams ir savidraudos bendrovėms nustatyti skirtingi licencijavimo ir norminiai reikalavimai (bendrovė D laikėsi nuomonės, kad nepagrįsta savidraudos bendroves klasifikuoti kaip veikiančias toje pačioje rinkoje kaip ir komerciniai draudikai, nors jos neturi tokių pačių galimybių dalyvauti toje rinkoje).

Bendrovė D taip pat teigė, kad bet koks Institucijos sprendimas, kuriuo nurodoma iš Lichtenšteino savidraudos bendrovių susigrąžinti neteisėtą valstybės pagalbą, prieštarautų bendriesiems teisės principams, nes būtų taikomas atgaline data ir pažeistų teisėtus bendrovių lūkesčius, kad joms nebus taikoma didesnė mokesčių našta.

3.4.   Bendrovės E pastabos

Bendrovė E yra Lichtenšteine įsteigta savidraudos bendrovė. Bendrovė E rašte, kurį Institucija gavo 2009 m. gegužės 12 d., teigė, kad Institucija savo sprendime pradėti oficialią procedūrą padarė neteisingas prielaidas. Bendrovė E teigė, kad savidraudos bendrovė nekompensuoja rizikos pirkdama perdraudimą, kaip teigia Europos Komisija (ir nurodo Institucija) savo sprendime dėl pagalbos Alandų salų (Suomija) savidraudos bendrovėms (11), ir paaiškino, kad savidraudos bendrovei tenka visa ją kontroliuojančios bendrovės rizika. Bendrovė E taip pat teigė, kad draudimas per savidraudos bendrovę nėra alternatyva draudimo įsigijimui bendrojoje rinkoje ir kad iš tikrųjų savidraudos bendrovių padėtis yra mažiau palanki, palyginti su bendraisiais draudikais, nes jos negali sujungti rizikos rūšių ir turėtų būti lyginamos ne su bendraisiais draudikais, o su rizikos, nuo kurios nedraudžiama ir kuri tenka bendrovėms, rūšimis.

Bendrovė E teigė, kad dabar savo grupei ji neteikia tokio draudimo, kurio nebūtų galima įsigyti tarptautinėje rinkoje. Bendrovė E teigė, kad savidraudos bendrovei įsteigti reikia daug lėšų ir jos įsteigimas gali būti pagrįstas tik komercinėmis sąlygomis. Kaip bendrovė E informavo Instituciją, viena iš priežasčių, dėl kurių bendrovė įsteigta Lichtenšteine, buvo ta, kad kunigaikštystėje mokesčių požiūriu nebuvo „nepalankių sąlygų“, palyginti su kitomis vietovėmis, ir apmokestinimo tvarkos pakeitimas „turėtų neigiamą poveikį Lichtenšteino, kaip savidraudos bendrovių įsteigimo vietos, gyvybingumui“.

3.5.   Bendrovės F pastabos

Bendrovė F pirmiausia paaiškino, kaip organizuotos savidraudos ir perdraudimo bendrovės ir visų pirma bendrovė F, kuri yra dalis [...] kontroliuojančiosios bendrovės. Bendrovė pabrėžė, kad savidraudos bendrovės sujungia rizikos rūšis bendrovių grupėje, kad būtų suteiktos galimybės veiksmingai valdyti riziką ir vykdyti finansavimą. Bendrovė taip pat teigė, kad įsteigus savidraudos bendrovę rizikos rūšys grupės viduje tampa skaidresnės.

Bendrovė F paminėjo, kad EEE ELPA valstybėse, palyginti su ES, taikomi mažesni rinkos integracijos reikalavimai. Bendrovė konkrečiai nurodė SESV 113 straipsnį, 114 straipsnio 2 dalį ir 115 straipsnį, kuriuose kalbama apie įstatymų derinimą apmokestinimo srityje ir kuriems analogiškų nuostatų EEE susitarime nėra.

Bendrovė F teigė, kad mokesčių priemonės, palankios Lichtenšteino savidraudos bendrovėms, nėra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį. Taip teigiama dėl dviejų priežasčių: savidraudos bendrovės nėra įmonės, ir mokesčių priemonės nėra atrankiai naudingos jokiai įmonei.

Paminėdama Institucijos sprendimą dėl Norvegijos kelių administracijos Miorės ir Rumsdalio rajono biuro (12), bendrovė F tvirtino, kad savidraudos bendrovės nėra įmonės, nes draudimo paslaugas jos teikia tik „viduje“. Be to, savidraudos bendrovių vykdoma veikla nėra ekonominio pobūdžio, nes ji apsiriboja tik vidaus rizikos, kylančios iš likusios [] kontroliuojančiosios grupės veiklos, perleidimu. Nesutikdama su Institucijos teiginiais, išdėstytais sprendime pradėti procedūrą, bendrovė F tvirtino, kad savidraudos bendrovė įsteigta ne dėl to, kad ji ekonomiškai naudingesnė, o dėl to, kad tai reiškia, jog grupės rizikos rūšys sujungiamos siekiant veiksmingesnio rizikos valdymo ir didesnio skaidrumo. Išorės bendrovė negali atlikti šios konkrečios funkcijos, vadinasi nėra šios konkrečios rūšies veiklos rinkos. Bendrovė F taip pat tvirtino, kad nėra alternatyvios atviros rinkos jos teikiamai paslaugai.

Bendrovė F taip pat teigė, kad nuoroda į Europos Komisijos sprendimą dėl Alandų salų kelia abejonių, nes Institucijos nesaisto Komisijos sprendimai, ji priemones turi vertinti savarankiškai ir remdamasi tik EEE susitarimo nuostatomis.

Bendrovė F taip pat teigė, kad mokesčių priemonės nesusijusios su konkrečia įmone, jos susijusios su konkrečia funkcija, todėl jos – ne atrankios. Bendrovė F mano, kad atrankumas nesusijęs su ekonomine įmonės galia ir kad klausimą, ar ji gali įsteigti savidraudos bendrovę, ir Institucija, ir Komisija Alandų byloje ginčijo neteisingai. Bendrovė F teigė, kad pastarojoje byloje Komisija ne iki galo įvertino atrankumą, nes nevertino, ar priemonės atitinka mokesčių sistemos pobūdį ir logiką. Šiomis aplinkybėmis darydama nuorodą į Komisijos sprendimą byloje dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo (13), bendrovė F teigė, kad Institucija turėjo įvertinti, ar savidraudos bendrovių faktinė ir teisinė padėtis panaši, ir padaryti išvadą, kad joms taikomos konkrečios norminės nuostatos (visų pirma Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/68/EB (14), kurioje pateikiama savidraudos bendrovių apibrėžtis, taip pat direktyva „Mokumas II“) įrodo, kad taip nėra. Remdamasi ELPA teismo praktika, bendrovė F teigė, kad „bet kokia tiesioginė ar netiesioginė diskriminacija, kurią būtų galima laikyti pagrįsta, turi atsirasti dėl bendrajai sistemai būdingos logikos ir kilti iš objektyvių sąlygų toje bendrojoje sistemoje“.

Pateikdama šalutinius argumentus bendrovė F teigė, kad mokesčių priemonė jau buvo prieš EEE susitarimui įsigaliojant Lichtenšteine ir kad bendrovei buvo taikomos tos pačios mokesčių taisyklės nuo jos įsteigimo 1990 m. Šios taisyklės buvo aiškiai taikomos savidraudos bendrovėms nuo 1998 m. sausio mėn. ir nuo tada jos nebuvo iš esmės keistos. Bendrovė F tvirtino, kad mokesčių priemonės, Lichtenšteine taikomos savidraudos bendrovėms, valstybės pagalba pradėtos laikyti tik dėl EEE taisyklių raidos. Komisijos sprendimų priėmimo praktika per 1960–1990 m. laikotarpį, kai Lichtenšteine pradėta taikyti schema, buvo tokia, kad mokesčių priemonės nebuvo laikomos valstybės pagalba.

Galiausiai, paminėdama ankstesnius Komisijos sprendimus (kai kuriuose jų teigiama, kad panaši mokesčių tvarka nėra valstybės pagalba) bendrovė F manė, kad šiuo atveju dėl teisinio tikrumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos neturėtų būti reikalaujama pagalbą susigrąžinti.

3.6.   Bendrovės G pastabos

2008 m. gruodžio 1 d. ir 2009 m. gegužės 25 d. raštais bendrovė G išreiškė nuostabą dėl tyrimo teigdama, kad ji pasitikėjo Lichtenšteino mokesčių sistemos teisėtumu daugiau kaip 10 metų ir kad iki dabar nebuvo jokių ženklų, kad savidraudos bendrovėms taikomos taisyklės galėtų būti valstybės pagalba. Jos nuomone, negalima tikėtis, kad įmonė tikrins, ar apie teisės aktus, galiojančius daugiau kaip 10 metų, pranešta Institucijai. Be to, kaip teigė bendrovė, mokesčių mokėjimas atgaline data yra abejotinas teisiniu požiūriu ir duodantis neigiamų rezultatų ekonominiu požiūriu, visų pirma dabartinės finansų krizės aplinkybėmis. Bendrovė G taip pat nurodė teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principus.

3.7.   Bendrovės H pastabos

2008 m. spalio 17 d. ir 2009 m. gegužės 27 d. raštais bendrovė H išreiškė rūpestį, kad Lichtenšteine galiojantys savidraudos bendrovėms palankūs mokesčių teisės aktai galėtų būti laikomi nesuderinama valstybės pagalba. Bendrovė teigė, kad ji pasitikėjo daugiau kaip dešimt metų galiojančių teisės aktų teisėtumu ir būtų nerealistiška reikalauti, kad ji užtikrintų EEE susitarime nustatytų valstybės pagalbos taisyklių laikymąsi. Mokesčių susigrąžinimas pažeistų teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principus ir prieštarautų vienodų galimybių principui EEE tuo metu, kai Europos Komisija leido teikti milijonų eurų valstybės pagalbą, kad būtų sušvelninta finansų krizė.

3.8.   Bendrovės I pastabos

Bendrovė I pareiškė sunerimusi, kad savidraudos bendrovių apmokestinimas Lichtenšteine gali būti nesuderinama valstybės pagalba, ir pabrėžė, kad pasitikėjo Lichtenšteine dešimt metų galiojusiais teisės aktais. Tai, jos nuomone, pateisino teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principų taikymą susigrąžinimo atžvilgiu.

3.9.   Bendrovės J pastabos

Bendrovė J 2008 m. lapkričio 13 d. ir 2009 m. balandžio 20 d. raštuose pareiškė esanti sunerimusi dėl galimo Lichtenšteine taikomo savidraudos bendrovių apmokestinimo neatitikimo valstybės pagalbos taisyklėms.

Bendrovė J teigė, kad specialios savidraudos bendrovėms skirtos nuostatos naujame teisės akte „Mokumas II“ rodo, kad savidraudos bendrovės neveikia toje pačioje rinkoje ir joms netaikomi tie patys reguliavimo mechanizmai, kaip kitoms draudimo bendrovėms. Bendrovė J taip pat teigė, kad savidraudos bendrovę įsteigti gali bet kuri įmonė, vadinasi priemonė nėra atranki.

Bendrovė laikėsi nuomonės, kad jei savidraudos bendrovių grynosios pajamos būtų apmokestintos „visiems vienodai“, įmonės būtų vertinamos nevienodai. Bendrovė tvirtino, kad savidraudos bendrovės yra savidraudos priemonė ir turėtų būti apmokestinamos tik jų pajamos iš draudimo filialų, kuriems draudiko šalyje tenka teisiniai draudimo įsipareigojimai. Priešingu atveju, kaip teigė bendrovė, įmonių, kurios įsteigia savidraudos bendrovę, padėtis mokesčių požiūriu būtų blogesnė negu tų, kurios neturi savidraudos bendrovės ir pasirenka nedrausti nuo rizikos, nuo kurios pagal įstatymą neprivalo būti draudžiama. Savidraudos bendrovės dirba su draudimo liudijimais nuo tokios rizikos, kuriai nėra rinkos, todėl pajamos iš tokios jų veiklos turėtų būti neapmokestinamos.

Bendrovė tvirtino, kad tikėtis, jog įmonė abejos teisės aktais, taikomais daugiau kaip dešimt metų, reikštų prieštarauti teisinio tikrumo principui. Bendrovė teigė, kad ji teisėtai pasitikėjo mokesčių priemonių teisėtumu, ir tvirtino, kad jei Institucija prieitų prie išvados, kad valstybės pagalba yra, priemonės turėtų būti laikomos esama pagalba, o jeigu būtų siekiama susigrąžinti pagalbą būtų pažeidžiami pagrindiniai teisės principai.

Galiausiai, bendrovė J paminėjo finansų krizę ir kokį ji turėjo poveikį vertinant valstybės pagalbą. Bendrovės nuomone, daugelis priemonių, kurias patvirtino kelios Europos Sąjungos valstybės narės, bus ne laikinos, o nuolatinės. Atsižvelgdama į tai, bendrovė J tikėjosi, kad Institucija nereikalaus iš dalies keisti Lichtenšteino teisės aktą, taikomą savidraudos įmonėms.

3.10.   Bendrovės K pastabos

Bendrovė K pastabas pateikė 2008 m. gruodžio mėn. ir 2009 m. balandžio mėn. Ji išreiškė nuostabą, kad pagal Lichtenšteine pastaruosius dešimt metų galiojusį mokesčių teisės aktą teikta nesuderinama valstybės pagalba. Bendrovė teigė, kad bet koks nurodymas grąžinti pagalbą prieštarautų teisinio tikrumo principui (taip pat nurodė, kad Lichtenšteino teisėje nustatytas penkerių metų laikotarpis, per kuri galima ginčyti mokestinius įsipareigojimus). Bendrovė K paaiškino bendrovės, kuri Šveicarijoje atleista nuo mokesčių ir draudžia tik nuo rizikos K bendrovės grupės viduje, įsteigimo istoriją. Ji neduoda pelno, ji taip pat draudžia nuo tokių rūšių rizikos, nuo kurios visiškai arba iš dalies nedraudžiama draudimo rinkoje, o jos įmokos skaičiuojamos remiantis draudžiamųjų įvykių istorija ar su ja susijusia patirtimi. Jei Institucija konstatuotų, kad suteikta nesuderinama valstybės pagalba, bendrovė K mano, kad susigrąžinimu būtų pažeisti teisinio tikrumo, vienodumo ir teisėtų lūkesčių principai.

4.   LICHTENŠTEINO VALDŽIOS INSTITUCIJŲ PASTABOS

4.1.   Pastabos dėl sprendimo pradėti procedūrą

2008 m. lapkričio 25 d. rašte Lichtenšteino valdžios institucijos paminėjo valstybės pagalbos, susijusios su įmonių apmokestinimu, vertinimo raidą nuo praėjusio amžiaus devintojo dešimtmečio pradžios, pranešimą apie valstybės pagalbos taisyklių taikymą tiesioginio įmonių apmokestinimo srityje 1998 m., taip pat Komisijos sprendimus, priimtus šio amžiaus pirmojo dešimtmečio pradžioje (pavyzdžiui, dėl Belgijos koordinavimo centrų (15)).

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad savidraudos bendrovės atviroje rinkoje neveikia, nes jų veikla apribota tik rizikos valdymu grupės viduje, t. y. jos įmonių grupės viduje kylančios rizikos. Bet kokios pajamos, kurias savidraudos bendrovės gauna vykdydamos sandorius grupės viduje, nėra įprastos pajamos, kurios turėtų būti apmokestinamos pajamų mokesčiu, nes nuosavo turto administravimas neturėtų būti laikomas apmokestinama komercine veikla. Lichtenšteino valdžios institucijų nuomone, subjektas, nevykdantis veiklos rinkoje konkuruodamas su kitais rinkos dalyviais, negali būti laikomas vykdančiu ekonominę veiklą kaip įmonė (16). NET jei jos ir teiktų paslaugas laisvojoje rinkoje, Lichtenšteino sistema užtikrintų, kad ta veikla, kuri vykdoma laisvojoje rinkoje, būtų apmokestinta taikant įprastus mokesčių tarifus. Lichtenšteino valdžios institucijų nuomone, tokios bendrovės įmonėmis turėtų būti laikomos tik tiek, kiek jos vykdo veiklą laisvojoje rinkoje.

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad savidraudos bendrovės (kaip perdraudimo bendrovės) sudaro atskirą nuo tiesioginio draudimo rinką, nes rizika paskirstoma grupės viduje, taikomas kitoks teisinis pagrindas ir skiriasi valdymo funkcija, kurią savidraudos bendrovės atlieka grupės, kuriais priklauso, viduje. Savidraudos bendrovės draudžia tik nuo savo grupės rizikos rūšių (kai joms nėra rinkos ar kai jas drausti per brangu), o ne nuo trečiųjų šalių rizikos.

Kalbant apie atrankumą, remdamosi Alandų savidraudos sistema ir Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimu, Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad apmokestinimo tvarka, taikoma savidraudos bendrovėms, nėra materialiai atranki. Taip yra dėl to, kad toms bendrovėms nustatomos sąlygos iš esmės yra horizontalios ir jas atitikti gali bet kuri įmonė, t. y. iš įmonių, norinčių įsteigti savidraudos bendrovę, nereikalaujama konkrečios ekonominės galios, taigi tai taikoma visų rūšių bendrovėms. Remiantis tuo bet kuris juridinis asmuo, neatsižvelgiant į veiklos sektorių ar operacijų dydį, gali atitikti reikalavimus, kad būtų sumažinti mokesčiai tais atvejais, kai turima savidraudos bendrovė.

Atsižvelgdamos į Teismo praktiką Gil Insurance
   (17) atveju, Lichtenšteino valdžios institucijos taip pat teigė, kad priemonės pateisinamos dėl mokesčių sistemos pobūdžio ir bendrosios schemos, tvirtindamos, kad: „Iš tikrųjų svarbu tai, ar akivaizdi išimtis iš tikrųjų atitinka priemonės vidaus logiką. <...> Mokesčių priemonė konkreti yra tik tada, kai ja nepagrįstai skirtingai vertinamos aplinkybės, kurios teisiškai ir faktiškai panašios atsižvelgiant į mokesčių sistemoje nustatytus tikslus.“ Pagal Lichtenšteino teisę savidraudos bendrovės gali būti apibrėžtos kaip ribotos paskirties draudimo bendrovės, kurių konkretus tikslas – finansuoti riziką, kylančią jos įmonių grupėje: „Taigi, tai įmonės vidaus draudimo priemonė. Savidraudos bendrovės draudžia iš jų įmonių grupių nuosavų lėšų. Taigi, savidraudos bendrovės laikosi principo, kad įsipareigojimų draudimas iš nuosavų lėšų mokesčių tikslais turėtų būti vertinamas skirtingai“.

Be to, Lichtenšteino valdžios institucijos pabrėžė, kad savidraudos bendrovės, palyginti su įprastomis draudimo bendrovėmis, vertinamos skirtingai ir nurodė Bendrijos ir EEE teisės pavyzdžius pagal Perdraudimo direktyvą ir direktyvą „Mokumas II“. Tose direktyvose atsižvelgiama į specifinį savidraudos ir perdraudimo įmonių pobūdį. Lichtenšteino valdžios institucijos tvirtino, kad pripažįstama, kad, kadangi tos įmonės draudžia tik nuo tų rūšių rizikos, kuri susijusi su pramonine ar komercine grupe, kuriai jos priklauso, atsižvelgiama į jų specifinę (ir skirtingą) padėtį.

Galiausiai, pateikdamos kitą argumentą Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad 1997 m. mokesčių įstatymas yra esama pagalba, nes tuo metu, kai jis įsigaliojo, juo nebuvo numatyta valstybės pagalba, bet vėliau, plėtojantis EEE teisei, atsirado valstybės pagalba. Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad jei Institucija apibūdintų priemones kaip naują valstybės pagalbą, yra pakankamai priežasčių nereikalauti pagalbą susigrąžinti. Šių priežasčių yra dvi. Pirma – teisiniai lūkesčiai, pagrįsti tuo, kad pasikliaujama požiūriu, kurio Komisija laikosi savo sprendimuose, susijusiuose su mokesčių paskatomis, skirtomis Prancūzijoje grupių viduje veikiantiems finansiniams iždo centrams, ir mokesčių paskatomis, skirtomis tarptautinei finansinei veiklai, vykdomai Nyderlanduose. Antra – teisinis tikrumas, nes tuo metu, kai Lichtenšteinas įstojo į EEE (1995 m.), Komisijos valstybės pagalbos praktikoje (dabar ji yra acquis communautaire dalis) nebuvo laikoma, kad grupės viduje vykdomos veiklos apmokestinimui turėjo būti taikomos valstybės pagalbos taisyklės.

4.2.   Pastabos dėl trečiųjų šalių pateiktų pastabų

Lichtenšteino valdžios institucijos pabrėžė, kad vykstant oficialiam tyrimui pastabų pateikė beveik visos Lichtenšteine veikiančios savidraudos bendrovės, o tai reiškia, kad šis klausimas yra svarbus. Lichtenšteino valdžios institucijos pabrėžė, kad sprendimas pradėti oficialų tyrimą bendrovėms buvo netikėtas, nes Lichtenšteine galiojanti apmokestinimo tvarka patvirtinta daugiau kaip prieš dešimt metų. Lichtenšteino valdžios institucijos, sutikdamos su trečiųjų šalių pateiktomis pastabomis, teigė:

4.2.1.   Savidraudos bendrovės nelaikomos įmonėmis

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad bendrovės B pateiktos pastabos leido gerai apžvelgti savidraudos bendrovių operacijas. Lichtenšteino valdžios institucijos visų pirma sutinka, kad savidraudos bendrovių visų rūšių veiklai nėra likvidžios draudimo rinkos. Šiomis aplinkybėmis Lichtenšteino valdžios institucijos paminėjo Tarptautinės draudimo priežiūros institucijų asociacijos (angl. IAIS) dokumentą, kuriame nagrinėjamas savidraudos įmonių klausimas ir teigiama, kad:

„Nuo tam tikrų rūšių rizikos, pavyzdžiui, atsakomybės dėl lengvai pažeidžiamų produktų rizikos, žalos aplinkai, farmacinės atsakomybės ir atrankiojo profesinės žalos atlyginimo, neatsižvelgiant į draudžiamųjų įvykių istoriją, dažnai sunku apdrausti tradicinėse rinkose, o kartais – netgi neįmanoma. Be to, dėl tokios rizikos reikalaujama arba didelių įmokų arba nustatomos nepriimtinos sąlygos, net jei apdraustojo draudžiamųjų įvykių istorija priimtina.“

Lichtenšteino valdžios institucijos pakartojo, kad visos Lichtenšteine įsisteigusios savidraudos bendrovės valdo riziką tik grupės viduje. Be to, savidraudos bendrovių draudžiamų rūšių rizika dažnai negali būti perleista kitiems komerciniams draudikams. Todėl savidraudos bendrovės gali padengti tų rūšių riziką, dėl kurios tradicinėje draudimo rinkoje ekonomiškai perspektyvių pasiūlymų nėra. Be to, savidraudos bendrovės gerokai skiriasi nuo tiesioginio draudimo bendrovių, nes pastarosios draudžia nuo daugelio rūšių rizikos, todėl jų dengiama rizika yra įvairi – taip užtikrinamas draudžiamųjų įvykių balansas. Savidraudos bendrovė, kita vertus, draudžia tik savo bendroves nuo rizikos ir negali tų rūšių rizikos subalansuoti. Todėl Lichtenšteino valdžios institucijos teigia, kad savidraudos bendrovių rinka skiriasi nuo įprastos draudimo rinkos operacijų ir kad savidraudos bendrovės nekonkuruoja su draudimo bendrovėmis. Nuoroda taip pat daroma į Teisingumo Teismo praktiką, kurioje teigiama, kad įmonė, kuri nevykdo veiklos rinkoje „konkuruodama su kitais rinkos dalyviais“, negali būti laikoma vykdanti ekonominę veiklą kaip įmonė, taip pat nuoroda daroma į Institucijos sprendimą Norvegijos kelių administracijos byloje, iš kurios, kaip teigiama, matyti, kad įmonės, vykdančios veiklą tik įmonės viduje, nėra įmonės, nes jos nevykdo ekonominės veiklos.

4.2.2.   Savidraudos bendrovių apmokestinimo tvarka yra bendroji priemonė

Savidraudos bendrovių apmokestinimo tvarka yra bendroji priemonė

4.2.2.1.   Materialusis atrankumas

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad savidraudos įmonių apmokestinimo tvarka nėra materialiai atranki, nes tai galimybė, kuria pasinaudoti gali visi, ir nereikalaujama tam tikros ekonominės galios. Mokesčių priemonių taikymas neapribojamas taikymu tam tikriems sektoriams, tam tikrų rūšių bendrovėms ar tam tikroms Lichtenšteino teritorijos dalims, taip pat nėra apribojimų, susijusių su apyvarta, dydžiu, darbuotojų skaičiumi ar būtinumu priklausyti daugianacionalinei grupei. Todėl Lichtenšteino valdžios institucijos teigia, kad jų mokesčių nuostatos, taikomos savidraudos bendrovėms, nėra materialiai atrankios.

Lichtenšteino valdžios institucijos paminėjo Europos Komisijos sprendimus dėl Alandų salų savidraudos bendrovių mokesčių sistemos, Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo, Ispanijos schemą, pagal kurią mažinamas pajamų, gautų iš tam tikro nematerialiojo turto, mokestis ir Nyderlandų sumažintą mokestį, taikomą pajamoms iš grupės paskolų (Groepsrentebox) (18), siekdamos pagrįsti teiginį, kad savidraudos bendrovių apmokestinimas Lichtenšteine nėra materialiai atrankus. Nyderlandų sprendimas cituojamas taip:

Groepsrentebox

18

„Finansavimo paskolomis veiklos atžvilgiu susijusių įmonių teisinė ir faktinė padėtis negali būti lyginama su atitinkama nesusijusių įmonių padėtimi. Taip yra dėl to, kad susijusios įmonės, priešingai negu nesusijusios įmonės, nesudaro paprasčiausiai komercinio sandorio, kai bando gauti finansavimą paskola ar nuosavu kapitalu grupės viduje. Patronuojančiąją ir patronuojamąją įmonę sieja vienodi interesai, tačiau taip nėra, kai sudaromas komercinis sandoris su finansavimą teikiančia trečiąja šalimi, kai kiekviena šalis bando kuo labiau padidinti savo pelną kitos šalies sąskaita.“

4.2.2.2.   Pateisinimas dėl sistemos pobūdžio ir bendrosios schemos

NET jei Institucija laikytų nagrinėjamas priemones materialiai atrankiomis, Lichtenšteino valdžios institucijos teigia, kad bet kuriuo atveju tos priemonės pateisinamos dėl Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžio ir bendrosios schemos. Taip teigdamos jos sutinka su trečiųjų šalių šiuo požiūriu pareikšta nuomone.

Lichtenšteino valdžios institucijos parėmė argumentus, susijusius su savidraudos bendrovių apibrėžtimi ir jų vertinimu pagal ES perdraudimo direktyvą ir direktyvą „Mokumas II“, ir teigė, kad savidraudos bendrovė turėtų būti skiriama nuo įprastos draudimo bendrovės. Lichtenšteino valdžios institucijos sutiko, kad skirtingas savidraudos bendrovių vertinimas pateisinamas atsižvelgiant į tai, kad jų, kaip savidraudos bendrovių, veiklos sritis yra ribota ir jų, esančių grupės viduje, pobūdis specifinis.

4.2.3.   Konkurencija neiškraipoma ir nedaromas poveikis Susitariančiųjų Šalių prekybai

Konkurencija neiškraipoma ir nedaromas poveikis Susitariančiųjų Šalių prekybai

Lichtenšteino valdžios institucijos sutiko su bendrove A RE, kad savidraudos bendrovių teikiamos paslaugos neparduodamos, nes tam tikrų rūšių rizikai nėra „laisvos rinkos sprendimo“. Galiausiai, nagrinėjamomis priemonėmis nei iškraipoma konkurencija, nei daromas poveikis EEE susitarimo Susitariančiųjų Šalių prekybai.

„laisvos rinkos sprendimo“

4.2.4.   Jei pagalba yra, ji yra esama pagalba

Jei pagalba yra, ji yra esama pagalba

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad nagrinėjamos priemonės turėtų būti laikomos esama pagalba pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 1 dalį ir II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktį, jei jos apskritai turi būti apibūdintos, kaip valstybės pagalba. Taip teigdamos jos ir tuo klausimu pritaria trečiųjų šalių nuomonei.

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad savidraudos bendrovės sumažintu kapitalo mokesčiu, kuris yra 0,1 %, apmokestintos nuo 1989 m., dar anksčiau, negu priimti konkretūs teisės aktai dėl savidraudos bendrovių. Be to, Lichtenšteino valdžios institucijos parėmė argumentus, kad mokesčių priemonės pagalba tapo plėtojant EEE susitarimą. Lichtenšteino valdžios institucijos pritarė bendrovei F ir teigė, kad praėjusio amžiaus paskutinio dešimtmečio pabaigoje vykusi raida prasidėjo po to, kai 1997 m. gruodžio 18 d. įstatymu buvo nustatytos konkrečios priemonės, skirtos privalomoms draudimo bendrovėms.

4.2.5.   Pagalbos susigrąžinimas nederėtų su bendraisiais Bendrijos teisės principais

Pagalbos susigrąžinimas nederėtų su bendraisiais Bendrijos teisės principais

Lichtenšteino valdžios institucijos sutiko su bendrovių A ir F argumentais ir teigė, kad savidraudos bendrovės negalėjo numatyti, kad priemonės, kai buvo tvirtintos 1997 m., galėtų būti valstybės pagalba, atsižvelgiant į tai, kad jų padėtis ir atvejai panašūs į grupių viduje vykdomos veiklos padėtį ir atvejus. Visos suinteresuotosios šalys teigia, kad tuo metu nebuvo jokių ženklų, kad galėtų būti pateiktos kokios nors Institucijos preliminarios išvados, tokių išvadų nebuvo galima ir numatyti.

Remdamosi visų suinteresuotųjų šalių teiginiais, Lichtenšteino valdžios institucijos taip pat pareiškė savo nuomonę, kad susigrąžinimas prieštarautų teisinio tikrumo principui. Pagrindinis teisinio tikrumo reikalavimas yra užtikrinti, kad Europos Sąjungos ir EEE teisė būtų neabejotinai ir numatomai taikoma. Taip pat teigiama, kad ši būtinybė turi būti dar labiau užtikrinama tais atvejais, kai yra finansinių pasekmių. Teigiama, kad kai 1995 m. Lichtenšteinas prisijungė prie EEE susitarimo, acquis communautaire (įskaitant Komisijos sprendimų dėl valstybės pagalbos praktiką) nebuvo nurodyta, kad grupių viduje vykdomos veiklos apmokestinimas yra valstybės pagalba, ir kad 1995–1997 m. (kai priemonės patvirtintos) nebuvo jokių pokyčių, pagal kuriuos būtų galima numatyti, kad ši padėtis keisis.

acquis communautaire

II.   VERTINIMAS

VERTINIMAS

1.   VALSTYBĖS PAGALBOS BUVIMAS

EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje teigiama:

„Išskyrus tuos atvejus, kai šis Susitarimas nustato kitaip, EB valstybių narių, ELPA valstybių arba iš jų valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su šiuo Susitarimu, kai ji daro įtaką Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.“

1.1.   Valstybės lėšų buvimas

Valstybės lėšų buvimas

Pagalbos priemones teikia valstybė arba jos teikiamos panaudojant valstybės lėšas.

Nors kapitalo mokesčio tarifas Lichtenšteine dabar yra 0,2 %, savidraudos bendrovėms taikomas sumažintas 0,1 % tarifas, jei kapitalas viršija 50 mln. CHF – 0,075 %, o jei kapitalas viršija 100 mln. CHF – 0,05 %. Savidraudos bendrovės taip pat visiškai atleidžiamos nuo pajamų mokesčio ir nominaliojo mokesčio mokėjimo.

Dėl to, kad visiškai arba iš dalies atleidžiama nuo mokesčių, valstybė netenka pajamų, o tai prilygsta valstybės lėšų sunaudojimui fiskalinių (mokesčių) išlaidų forma (19). Lichtenšteino valdžios institucijos atsisako pajamų, nes nemokamas pajamų mokestis, taikomas sumažintas kapitalo mokesčio tarifas ir nemokami nominalieji mokesčiai.

19

Dėl šių priežasčių Institucija mano, kad specialios mokesčių taisyklės savidraudos bendrovėms taikomos panaudojant valstybės lėšas.

1.2.   Tam tikrų įmonių ar tam tikrų prekių gamybos palaikymas

Tam tikrų įmonių ar tam tikrų prekių gamybos palaikymas

1.2.1.   Įmonės

Įmonės

Valstybės pagalba gali būti teikiama tik įmonėms, kurios vykdo ekonominę veiklą.

Remiantis Europos Teisingumo Teismu, įmonės sąvoka pagal EB sutarties 87 straipsnį (dabar Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnis), kuris atitinka EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, apima „bet kurį ūkinę veiklą vykdantį subjektą, neatsižvelgiant į jo teisinį statusą ar finansavimo būdus“ (20). Teismas toliau „nuosekliai teigė, kad ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje siūlomos prekės ar paslaugos“ (21).

20

21

Draudimo teikimas yra paslauga, o paslauga iš esmės yra ekonominė veikla (22). Savidraudos bendrovės konkrečioje rinkoje teikia draudimo paslaugas už įmokas. Tai, kad jų klientai yra tik tos pačios grupės, kuriai jos priklauso, įmonės, neturi poveikio šiai išvadai. Grupės, kuriai priklauso savidraudos bendrovė, įmonės, užuot pirkdamos tokias paslaugas iš trečiosios šalies draudimo bendrovės, pasirinko draudimą pirkti iš kitos jų grupei priklausančios bendrovės, kuri teikia tokias paslaugas. Todėl, kaip teigiama toliau, Institucija laikosi nuomonės, kad savidraudos draudikų teikiamos paslaugos yra alternatyvios trečiųjų šalių draudimo paslaugoms. To, kad savidraudos bendrovės patenkina tam tikrų įmonių draudimo paklausą, pakanka, kad būtų konstatuota, kad jos savo paslaugas teikia rinkoje. Įsteigus savidraudos įmonę nuo šių rūšių rizikos draudžiama vienoje grupės bendrovėje, o tai reiškia, kad nė viena kita draudimo bendrovė, veikianti rinkoje, negalės konkuruoti dėl grupės rizikos draudimo. Paprastai nuo tokios rizikos būtų draudžiama renkantis kitą komercinį paslaugų teikėją, bet šiuo atveju paslaugą teikia grupės viduje įsteigta savidraudos bendrovė.

22

Savidraudos bendrovė Lichtenšteine įsteigiama kaip atskiras juridinis asmuo ir jos struktūra yra kaip bet kurios kitos bendrovės. Už paslaugas, kurias tokia bendrovė teikia, mokama, rizika bendrovei perleidžiama įprastomis rinkos sąlygomis, ji turi atskiras sąskaitas ir privalo mokėti mokesčius pagal nacionalinės teisės aktus. Savidraudos bendrovės Lichtenšteine iš tikrųjų apmokestinamos, nes jos pirmiausia yra įmonės, vykdančios ekonominę veiklą atitinkamoje jurisdikcijoje. Steigti atskirą bendrovę bendrovės, nusprendusios įsteigti savidraudos bendrovę, pasirenka sąmoningai ir įprasta praktika yra savidraudos bendrovę steigti mažų mokesčių jurisdikcijoje siekiant pasinaudoti mažesniais mokesčių tarifais. Jei nauja, atskira bendrovė nebūtų įsteigta ir nuo rizikos bendrovė pati draustųsi naudodamasi esama bendrovės struktūra, apskritai, išlaidų požiūriu gaunama nauda nemokant komerciniams draudikams būtų mažesnės išlaidos, taigi būtų didesni pelnai, apmokestinami įprastu tarifu bendrovės įsteigimo šalies mokesčių jurisdikcijoje. Bendrovės įsteigimas lengvatinių mokesčių zonoje reiškia, kad draudimo paslaugos gali būti teikiamos už bendrovės įsteigimo valstybės mokesčių jurisdikcijos ribų, taigi grupė gali pasinaudoti (be kitų būdų (23) mažesniais pelno mokesčiais dėl to, kad priima savidraudos sprendimą (24).

23

24

Per oficialų tyrimą kai kurios susijusios šalys teigė, kad savidraudos bendrovės nėra įmonės pirmiausia dėl to, kad jos teikia draudimo paslaugas tik bendrovės viduje ir, antra, dėl to, kad teikiamos paslaugos nesiūlomos atviroje rinkoje daugiausia dėl to, kad jos susijusios su paprastai dažnai kylančia rizika, kuri paprastai tenka bendrovėms, arba sudėtinga didelės vertės rizika, nuo kurios negali būti draudžiamasi rinkoje arba nuo kurios gali būti apsidraudžiama mokant pernelyg dideles įmokas.

Kaip minėta, konkrečios nuorodos vykstant tyrimui darytos į Institucijos sprendimą dėl Norvegijos kelių administracijos Miorės ir Rumsdalio rajono biuro. Norvegijos kelių administracija 1995 m. reorganizuota ir padalyta į rajoninius biurus, kiekvienas biuras turi gamybos skyrių, atsakingą už kelių, tunelių ir tiltų statybą ir priežiūrą, ir administracinį skyrių, atsakingą už darbų užsakymą ir viešųjų konkursų administravimą. Gamybos skyriai vykdė užduotis, už kurias pagal galiojančius kokybės standartus ir pagrindines sąlygas atsakinga Kelių administracija, tačiau jie nevykdė jokio darbo, už kurį nebuvo atsakinga Kelių administracija, pavyzdžiui, atviroje rinkoje. Kadangi Miorės ir Rumsdalio rajono biuro gamybos skyrius vykdė savo veiklą tik bendrovės viduje, Institucija konstatavo, kad vykdant tą veiklą nebuvo konkuruojama rinkoje su kitais rinkos dalyviais. Atitinkamai skyrius nebuvo laikomas įmone, todėl jo finansavimas nebuvo valstybės pagalba.

Suinteresuotosios šalys teigė, kad toks pats aiškinimas turėtų būti taikomas ir savidraudos bendrovėms. Institucija nesutiko su tokia pozicija. Vadovaujantis Teismo praktika (25), Norvegijos kelių administracijos sprendime minimi principai taikomi tuo atveju, jei viešosios institucijos įgyvendina savo teisę pačioms imtis viešųjų paslaugų ir nesiūlyti sutarties konkurso būdu atviroje rinkoje. Kaip Teisingumo Teismas nurodė sprendime Stadt Halle
   (26): „Valdžios institucija, kuri yra perkančioji organizacija, gali įgyvendinti su viešuoju interesu susijusias užduotis administracinėmis, techninėmis ir kitomis priemonėmis ir neprivalo kreiptis į kitas įmones, nesusijusias su šiomis paslaugomis“. Nurodydamas skirtumą tarp tokio scenarijaus ir scenarijaus, kuriame yra privati įmonė, Teismas toliau teigė, kad „reikia pabrėžti, kad santykį tarp valstybinės įmonės, kuri yra perkančioji organizacija, ir jos tarnybų lemia taisyklės ir poreikiai, susiję su viešojo intereso tikslais. Tačiau bet koks privataus kapitalo dalyvavimas įmonėje verčia vadovautis privataus intereso taisyklėmis ir siekti kitokių tikslų.“

25

Stadt Halle

26

„Valdžios institucija, kuri yra perkančioji organizacija, gali įgyvendinti su viešuoju interesu susijusias užduotis administracinėmis, techninėmis ir kitomis priemonėmis ir neprivalo kreiptis į kitas įmones, nesusijusias su šiomis paslaugomis“

kad „reikia pabrėžti, kad santykį tarp valstybinės įmonės, kuri yra perkančioji organizacija, ir jos tarnybų lemia taisyklės ir poreikiai, susiję su viešojo intereso tikslais. Tačiau bet koks privataus kapitalo dalyvavimas įmonėje verčia vadovautis privataus intereso taisyklėmis ir siekti kitokių tikslų.“

Institucija, vadovaudamasi tokiu aiškinimu, mano, kad teisinė ir faktinė savidraudos bendrovių padėtis labai skiriasi nuo viešųjų institucijų, kurios teikia viešąsias paslaugas, padėties. Savidraudos bendrovės teikia komercines paslaugas privačioms įmonėms ir jų padėtis visai kitokia, taigi bet kokia pagalba, kurią joms teikia valstybė atleisdama nuo mokesčių, turi būti nagrinėjama tomis aplinkybėmis.

Europos Komisija neseniai atliko Europos draudimo sektoriaus tyrimą. Savo tarpinėje ataskaitoje (27) Komisija paaiškino, kad draudimo įmonės gali būti klasifikuojamos įvairiais būdais, pavyzdžiui (28):

27

28

| — | pagal tai, ar jos yra nuosavos draudimo bendrovės, ar tarpusavio draudikai, |
| --- | --- |

—

pagal tai, ar jos yra nuosavos draudimo bendrovės, ar tarpusavio draudikai,

| — | pagal draudimo rūšis, kurias jos siūlo, |
| --- | --- |

—

pagal draudimo rūšis, kurias jos siūlo,

| — | pagal tai, ar jos yra tiesioginiai (pirminiai) draudikai, ar perdraudimai, |
| --- | --- |

—

pagal tai, ar jos yra tiesioginiai (pirminiai) draudikai, ar perdraudimai,

| — | pagal tai, ar jos nepriklausomos nuo bet kurio konkretaus draudimo pirkėjo, ar glaudžiai susijusios su konkrečiu pirkėju ar pirkėjų grupe (kaip yra savidraudos draudikų ar perdraudikų atveju). |
| --- | --- |

—

pagal tai, ar jos nepriklausomos nuo bet kurio konkretaus draudimo pirkėjo, ar glaudžiai susijusios su konkrečiu pirkėju ar pirkėjų grupe (kaip yra savidraudos draudikų ar perdraudikų atveju).

Konkurenciją draudimo rinkoje veikia tai, ar yra tradiciniams draudimo produktams alternatyvių produktų (29). Institucija laikosi nuomonės, kad yra trys galimybės: savidrauda, savidraudos bendrovės ir alternatyvūs rizikos perleidimo produktai (30). Kiekvienu atveju pirminė priežastis, dėl kurios naudojamasi draudimo pakaitalu, yra galimybė sumažinti išlaidas. Savidraudos bendrovė sudaro sąlygas investicinėms pajamoms iš įmokų likti grupėje ir potencialiai leidžia taikyti lankstesnius įmokų modelius. Nors tai nebūtinai tobuli draudimo pakaitalai, draudimo rinkoje dėl jų atsiranda tam tikro laipsnio konkurencinis apribojimas. Todėl savidraudos bendrovės – alternatyva rinkoje siūlomam trečiųjų šalių draudimui. Remiantis Komisijos ataskaita, „stambūs komerciniai klientai (jie tampa vis didesni, nes daugelis patys yra susijungimo ir įsigijimo veiklos produktai) dabar gali pasinaudoti savo dydžiu norėdami pasiteisinti, kad linkę pirkti mažiau draudimo, o ne daugiau. Jie pasilieka daugiau rizikos, naudojasi didesnėmis neapmokestinamomis sumomis ir vis labiau naudojasi savidraudos ir kitokiomis įmonių priemonėmis, o ne visiškai komerciniu draudimu.“

29

30

Komisijos ataskaitoje teigiama, kad pagrindiniai savidraudos bendrovės steigimo tikslai yra šie:

| — | visiškai pasinaudoti kontroliuojančiosios bendrovės ar grupės rizikos kontrolės technika ir mokėti įmokas remiantis sava patirtimi, |
| --- | --- |

—

visiškai pasinaudoti kontroliuojančiosios bendrovės ar grupės rizikos kontrolės technika ir mokėti įmokas remiantis sava patirtimi,

| — | išvengti tiesioginių draudikų pridėtinių išlaidų ir administracinių sąnaudų, |
| --- | --- |

—

išvengti tiesioginių draudikų pridėtinių išlaidų ir administracinių sąnaudų,

| — | grupėje išlaikyti kuo daugiau įmokų ir su jomis susijusių investicinių pajamų, |
| --- | --- |

—

grupėje išlaikyti kuo daugiau įmokų ir su jomis susijusių investicinių pajamų,

| — | gauti mokesčių lengvatų ir sumažinti reguliavimo (mažiau griežto) išlaidas lengvatinių mokesčių zonoje, |
| --- | --- |

—

gauti mokesčių lengvatų ir sumažinti reguliavimo (mažiau griežto) išlaidas lengvatinių mokesčių zonoje,

| — | pasiekti mažesnį bendrą rizikos įmokų lygį perkant „didmeninį“ perdraudimą ir mokant mažiau, negu reikalauja įprasti ar tiesioginiai draudikai. |
| --- | --- |

—

pasiekti mažesnį bendrą rizikos įmokų lygį perkant „didmeninį“ perdraudimą ir mokant mažiau, negu reikalauja įprasti ar tiesioginiai draudikai.

Institucija nesutinka su kai kurių trečiųjų šalių tvirtinimais, kad savidraudos bendrovių teikiamos paslaugos nėra alternatyvios komercinio draudimo paslaugoms. Kaip teigta, Institucija mano, kad savidraudos bendrovės siūlomas draudimas yra paslauga, kuria pakeičiamas komercinis draudimas (31). Nors gali būti taip, kad nuo tam tikrų rūšių rizikos negali būti apdraudžiama rinkoje (arba, greičiausiai, negali būti apdraudžiama už kainą, kuri potencialiam pirkėjui atrodo pagrįsta kaina), Institucija nesutinka, kad savidraudos bendrovės teikia išskirtinai draudimo paslaugas, kurių neteikia komerciniai draudikai. Be to, Institucija nesutinka, kad tai, jog komercinių draudikų kainos yra pernelyg didelės, reiškia, kad savidraudos bendrovės nevykdo ekonominės veiklos konkuruodamos su tais draudikais. Grupei priklausančios įmonės gali pasirinkti draustis (privalomai ar savanoriškai) nuo savo rizikos naudodamosi komercinių draudikų paslaugomis arba įsteigti savidraudos bendrovę. Jei jos pasirenka pastarąjį variantą, iš konkurentų draudimo rinkoje jos atima galimybes, susijusias su tų rūšių rizika. Todėl steigiant savidraudos bendrovę konkurencija su kitais draudimo paslaugų teikėjais yra, ji yra ir kaskart, kai savidraudos bendrovės klientas sprendžia, kokiu mastu jis nori palikti riziką savidraudos bendrovėje arba pirkti draudimą (ar perdraudimą) atviroje rinkoje.

31

Institucija taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad savidraudos bendrovės Lichtenšteine dabar apmokestinamos, kaip ir kitos įmonės, tačiau taikomos lengvatos ir kitokie tarifai.

Todėl Institucija konstatuoja, kad savidraudos bendrovių vykdoma veikla, susijusi su draudimo (perdraudimo) paslaugų teikimu bendrovėms, su kuriomis jos susijusios, yra ekonominė veikla. Remiantis tuo, tos bendrovės yra įmonės pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį.

1.2.2.   Pranašumas

Pranašumas

Šia priemone savidraudos bendrovėms, kurioms taikomas Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punktas, suteikiamas pranašumas, nes jos atleidžiamos nuo išlaidų (joms nereikia mokėti pajamų mokesčio, o kapitalo mokesčio tarifas sumažintas), kurios paprastai būtų mokamos iš jų biudžeto.

Mokami mokesčiai yra veiklos sąnaudos, patiriamos vykdant įprastą įmonės ekonominę veiklą, ir jas paprastai padengia pati įmonė. Apskritai, nustatant mažesnį mokesčių tarifą, negu būtų įprastai nustatytas, arba atleidžiant nuo mokesčių suteikiamas pranašumas reikalavimus atitinkančioms bendrovėms. Šioms bendrovėms suteikiamas pranašumas, nes sumažėja jų veiklos sąnaudos, palyginti su kitomis bendrovėmis, kurių faktinė ir teisinė padėtis panaši.

Viena iš trečiųjų šalių teigė, kad savidraudos bendrovės draudžia nuo rizikos, kuriai nėra rinkos, todėl tokios veiklos pajamos neturėtų būti apmokestinamos. Institucija nesutinka su šiuo argumentu. Įmonių grupė sąmoningai pasirenka drausti nuo rizikos įprastomis sąlygomis įsteigiant atskirą bendrovę, kuriai mokama už teikiamas paslaugas. Mokesčių taisyklės nėra susijusios su draudžiamų rūšių rizika, jos susijusios su pajamomis, gautomis neatsižvelgiant į jų šaltinį. Nustatant mažesnius pajamų ir kapitalo, kurie gaunami iš įmonės ekonominės veiklos, mokesčio tarifus arba visiškai atleidžiant nuo tų mokesčių įmonei suteikiamas pranašumas.

Savidraudos bendrovių akcijoms ar tam tikroms dalims netaikant nominaliojo mokesčio, Lichtenšteino teisės aktais sudaromos patrauklesnės galimybės investuoti į savidraudos bendroves, o ne į kitas įmones. Todėl investuojantiems į savidraudos bendroves suteikiamas pranašumas (32). Atleidimu nuo mokesčių pranašumas suteikiamas ir savidraudos bendrovėms, nes joms lengviau gauti kapitalo (33).

32

33

1.2.3.   Atrankumas

Atrankumas

Kad priemonė būtų pagalba, ji turi būti atranki ir būti palanki tik „tam tikroms įmonėms arba tam tikrų prekių gamybai“.

„tam tikroms įmonėms arba tam tikrų prekių gamybai“

1.2.3.1.   Materialiojo atrankumo vertinimas

Remiantis Mokesčių įstatymo 73 straipsniu, juridiniai asmenys, užsiimantys komercine veikla Lichtenšteine (įskaitant užsienio bendroves, turinčias filialus Lichtenšteine) moka pajamų ir kapitalo mokestį. Metinės grynosios Lichtenšteino bendrovių pajamos apmokestinamos įmonių pajamų mokesčiu (Ertragssteuer) (34), kurio tarifas yra 7,5 %–15 % (35). Lichtenšteine įsisteigusios bendrovės savo finansinių metų pabaigoje (paprastai gruodžio 31 d.) taip pat moka kapitalo mokestį (Kapitalsteuer) už pasirašytą akcinį kapitalą, bendrą kapitalą, akcinį kapitalą ar pradinį kapitalą, taip pat už bendrovės atidėjinius, kurie sudaro bendrovės akcinį kapitalą, o tokio mokesčio tarifas yra 0,2 % (36). Be to, 4 % nominalusis mokestis imamas už vertybinių popierių ar dokumentų, lygiaverčių vertybiniams popieriams, kuriuos išleidžia pilietis, dividendų paskirstymą ar pelno dalis.

Ertragssteuer

34

35

Kapitalsteuer

36

Tačiau pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punktą savidraudos bendrovės (Eigenversicherung) moka mažesnį kapitalo mokestį, kurio tarifas yra 0,1 %, o ne įprastas 0,2 % kapitalo mokesčio tarifas. Šis tarifas dar labiau mažinamas, kai sumos viršija 50 mln. CHF ir 100 mln. CHF. Kaip patvirtino Lichtenšteino valdžios institucijos, remdamosi ta pačia nuostata, savidraudos bendrovės pajamų mokesčio nemoka. Pagal Mokesčių įstatymo 88 straipsnio d punkto 3 papunktį savidraudos bendrovės taip pat atleidžiamos nuo nominaliojo mokesčio.

Eigenversicherung

Kadangi savidraudos bendrovės neturi mokėti jokio pajamų ar nominaliojo mokesčio, o kapitalo mokesčio tarifas sumažintas, joms suteikiamas atrankusis pranašumas, palyginti su kitomis įmonėmis, kurių pajamos iš jų ekonominės veiklos apmokestinamos įprastai. Remiantis Lichtenšteino teisės aktais, visų pirma Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punkto 1 papunkčiu, toks mokesčių sumažinimas taikomas tik draudimo bendrovėms, kurių veikla yra tik savidrauda (Eigenversicherung). Kitoms draudimo bendrovėms ir bet kurių kitų rūšių įmonėms, veikiančioms kituose ekonomikos sektoriuose, taikomos įprastos mokesčių taisyklės.

Eigenversicherung

Institucija taip pat laikosi nuomonės, kad mokesčių priemonėse yra dar vienas atrankumo elementas, nes jomis mokestis dar labiau mažinamas savidraudos bendrovėms, kurių kapitalas viršija 50 mln. CHF arba 100 mln. CHF.

Nuoroda daroma į atrankumo vertinimą Europos Komisijos sprendime dėl Alandų salų savidraudos bendrovių apmokestinimo (37). Šiame sprendime Komisija teigė, kad savidraudos bendrovėms, kurioms taikomi mažesni mokesčių tarifai, negu įprastai taikomi bendrovėms, suteikiamas atrankusis pranašumas, nes tai palanku tik savidraudos bendrovėms, kaip pirminėms mokesčių lengvatos gavėjoms. Institucija sutinka su šia nuomone ir taip pat laikosi nuomonės, kad to savaime pakanka, kad priemonė taptų atranki (38). Daroma nuoroda į Europos Teisingumo Teismo išvadas sprendime GIL Insurance
   (39): „EB sutarties 87 straipsnio 1 dalyje reikalaujama nustatyti, ar tam tikroje teisinėje sistemoje valstybės priemonė gali palaikyti „tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“, palyginti su kitomis, kurios minėtos sistemos siekiamo tikslo atžvilgiu atsidurtų panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje“. Institucija konstatuoja, kad įmonės, kurių teisinė ir faktinė padėtis vienoda, šiuo atveju yra tos, kurios Lichtenšteine moka (viso tarifo) pajamų, kapitalo ir nominalųjį mokesčius, taigi, palyginti su jomis, savidraudos bendrovėms Lichtenšteine suteikiamas atrankusis pranašumas. Skirtingai nuo pastarojo meto sudėtingų fiskalinės pagalbos atvejų, šios nagrinėjamos priemonės tikslai paprasti. Valstybė gauna pajamų iš standartinių mokesčių tarifų, o savidraudos bendrovėms sumažintais mokesčiais arba jų atleidimu nuo mokesčių (Lichtenšteino valdžios institucijų leidimu) siekta pritraukti judžių paslaugų sektorių (jautriai reaguojantį į mokesčius). Savo ruožtu, savidraudos bendrovės steigiamos ir paprastai veikia atokiau nuo likusios grupės, siekiant (bent iš dalies) pasinaudoti mažesniu pelno, gauto iš formalizuotos savidraudos formos, apmokestinimu.

37

38

GIL Insurance

39

Todėl Institucija laikosi nuomonės, kad nėra priežasčių konstatuoti, kad savidraudos bendrovių teisinė ir faktinė padėtis yra kitokia, palyginti su kitomis Lichtenšteine apmokestinamomis įmonėmis.

1.2.3.2.   Atrankumo vertinimas ankstesniuose su mokesčių priemonėmis susijusiuose sprendimuose dėl valstybės pagalbos

Kai kurios trečiosios šalys per oficialų tyrimą teigė, kad atleidimas nuo mokesčių Lichtenšteine yra neatrankusis, nes savidraudos bendrovę įsteigti gali bet kuris ūkio subjektas. Institucija nesutinka, kad tai galiojantis teisinis argumentas, taip pat bet kuriuo atveju nesutinka su faktiniu argumento pagrindimu. Institucija laikosi nuomonės, kad norint įsteigti savidraudos bendrovę reikia įvykdyti dvi sąlygas. Pirma sąlyga – pasinaudoti tokia galimybe gali tik bendrovės, galinčios padengti nustatytąsias išlaidas, būdingas steigiant savidraudos bendrovę. Antra ir dar svarbesnė sąlyga kyla iš to, kad savidraudos bendrovės įsteigimas yra iš esmės formalizuotas savidraudos būdas. Institucija laikosi nuomonės, kad savidraudos riziką padengti gali tik didelių išteklių turinčios bendrovės (didelės bendrovės) (40) ir kad draudimo principas reiškia, kad siekiant valdyti riziką nesinaudojant trečiųjų šalių draudimu, reikia vykdyti tam tikro masto ir įvairumo operacijas. Institucijos nuomone, akivaizdu, kad reikalingas tam tikras dydis ir įvairumas, atsižvelgiant į tai, kad mažiausios bendrovės, atsižvelgiant į jų veiklą, gali turėti didelių įsipareigojimų (pavyzdžiui, dėl to, kad per nelaimingą atsitikimą ar gaisrą sunaikinamas ilgalaikis turtas, arba dėl to, kad dėl aplaidžiai tiekiamų produktų ar teikiamų paslaugų sukeliamas sužalojimas), kurių jos negalėtų padengti. Komisija taip pat teigė (sprendime dėl Alandų salų), kad sąlygomis, kuriomis priemonės taikomos (gebėjimas įsteigti savidraudos bendrovę), netiesiogiai reikalaujama tam tikros ekonominės galios, todėl gali būti taikomos tik pakankamai didelėms bendrovėms (41).

40

41

Todėl Institucija laikosi nuomonės, kad priemone gali naudotis tik įmonės, turinčios pakankamų išteklių savidraudos bendrovei įsteigti, ir priemonė taikoma tik tokioms įmonėms, ir pabrėžia, kad dėl tokio pobūdžio apribojimo Pirmosios instancijos teismas sprendime Territorio Histórico de Álava
   (42) konstatavo, kad atleidimas nuo mokesčių yra atrankus.

Territorio Histórico de Álava

42

Vykstant tyrimui nuoroda taip pat daryta į Europos Komisijos sprendimą dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo. Tą kartą Komisija nustatė, kad atleidimas nuo kapitalo prieaugio mokesčio investuotojams, kurie turi bent 5 % bendrovės, į kurią investuoja, akcinio kapitalo ne trumpiau kaip 12 mėnesių iš eilės, perleidžiant akcijas nebuvo materialiai atrankus. Komisija konstatavo, kad reikalavimas turėti 5 % akcinio kapitalo nebuvo palankus kuriai nors įmonei, kurios teisinė ir faktinė padėtis panaši, atsižvelgiant į tikslą, kurio siekiama šia priemone, nes tai buvo prieinama visoms bet kokio dydžio ar teisinės struktūros įmonėms (43). Šiame sprendime vertinama mokesčių priemonė, kita vertus, taikoma tik konkrečios formos įmonėms, vykdančioms konkrečios formos ekonominę veiklą (savidraudos bendrovės), ir bet kuriuo atveju tai yra bendrovės, kurias įsteigti gali tik tie, kas turi pakankamų išteklių tokiai bendrovei įsteigti ir savidraudai nuo įmonei kylančios rizikos.

43

Vykstant tyrimui taip pat minėtas Ispanijos taikomas sumažintas mokestis nematerialiajam turtui. Šiuo atveju Komisija manė, kad lengvatinis pajamų, gautų iš nematerialiojo turto, apmokestinimas neatitiko įprastų įmonių apmokestinimo taisyklių. Tačiau Komisija konstatavo, kad priemonė nebuvo atranki, nes ja naudotis galėjo bet kuri Ispanijoje apmokestinama įmonė, kuri turi nematerialiojo turto, ir ja naudotis gali bet kuris juridinis mokesčių mokėtojas (neatsižvelgiant į jo dydį, teisinę struktūrą ar sektorių). Ispanijos valdžios institucijos Komisijai pateikė statistinių duomenų, iš kurių matyti, kad nemažai nematerialiojo turto (ir prieš sukuriant tokį turtą vykdytos MTTP veiklos) buvo visuose ekonomikos sektoriuose, įskaitant paslaugų sektorių. Komisija manė, kad ta priemone jokios konkrečios klasės įmonių padėtis nesustiprinama, palyginti su kitomis dėl prekybos Bendrijoje konkuruojančiomis įmonėmis (44), be to, priemonė taikoma be jokios išimties visiems ekonomiškai aktyviems asmenims (45). Institucija nemano, kad šis sprendimas susijęs su savidraudos įmonių apmokestinimu Lichtenšteine.

44

45

Galiausiai, nuoroda daryta į Komisijos sprendimą dėl Groepsrentebox schemos, Nyderlandų priemonės, kuria siekiama mažinti dviem priemonėms, susijusioms su finansavimu grupės viduje, skola ir akciniu kapitalu, taikomos fiskalinės tvarkos skirtumus. Pagal tą priemonę teigiamas gautų ir sumokėtų palūkanų už sandorių finansavimą grupės viduje skirtumas apmokestinamas grupės palūkanoms taikant 5 % tarifą, o ne 25,5 % standartinį įmonėms taikomo mokesčio tarifą. Komisija manė, kad pranašumas, suteikiamas bendrovei, kuri teikia paskolą susijusiai bendrovei, negali būti laikomas diskriminaciniu, nes paskola susijusiai bendrovei negali būti lyginama su paskola nesusijusiai bendrovei. Komisija laikėsi nuomonės, kad reikalavimas kontroliuoti kitą bendrovę yra horizontalusis kriterijus, taikomas visoms bendrovėms neatsižvelgiant į jų dydį, sektorių ar kurį nors kitą požymį, todėl susijusioms bendrovėms finansuojant skolas tarpusavyje taikomas skirtingas apmokestinimo tarifas atitinka skirtumus ir nedaro poveikio mokesčio neutralumui.

Groepsrentebox

grupės palūkanoms

Nors Institucija sutinka, kad yra tam tikro panašumo tarp minėtų atvejų ir tyrime nagrinėjamų mokesčių priemonių, visų pirma kiek tai susiję su tuo, kad ir Airijos, ir Nyderlandų atveju kalbama apie veiklą grupės viduje, Institucija nesutinka, kad šiuo atveju būtų galima taikyti Komisijos aiškinimą. Esminė Komisijos aiškinimo dalis abiem šiais atvejais buvo ta, kad veiksmus, dėl kurių taikoma palankesnė apmokestinimo tvarka, vykdyti gali bet kuri įmonė, ir šiomis aplinkybėmis Institucija mano, kad svarbu, jog mažiausia finansinių sandorių suma (norint Nyderlanduose įsteigti bendrovę arba mažiausia atitinkamo akcinio kapitalo dalis Airijoje) buvo panaikintos. Dėl išdėstytų priežasčių Institucija laikosi nuomonės, kad savidraudos bendrovės nėra prieinamos bet kuriai įmonei (ir konstatuoja, kad atleidimas nuo mokesčių, būdingas vienos formos bendrovėms, bet kokiu atveju skiriasi nuo šio atvejo).

1.2.4.   Mokesčių sistemos logika

Mokesčių sistemos logika

Konkreti arba atranki mokesčių priemonė vis tiek gali būti pateisinama dėl mokesčių sistemos logikos (46). Priemonės, skirtos visiškai arba iš dalies atleisti konkretaus sektoriaus įmones nuo mokesčių, kylančių iš įprasto bendrosios sistemos taikymo, gali būti valstybės pagalba, jei atleidimas nuo mokesčių negali būti pateisinamas dėl bendrosios mokesčių sistemos pobūdžio ir logikos (47). Todėl konkrečios mokesčių taisyklės, taikomos savidraudos bendrovėms, gali būti neatrankios, jei jos pateisinamos dėl Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžio ir bendrosios schemos. Institucija privalo įvertinti, ar skirtingas įmonių vertinimas pranašumo ar naštos, kurių gali suteikti nagrinėjama mokesčių priemonė, požiūriu atsiranda dėl taikomos bendrosios sistemos pobūdžio ar bendrosios schemos. Jei toks skirtingas vertinimas yra dėl to, kad siekiama tikslų, kurie nėra bendrosios schemos tikslai, nagrinėjama priemonė iš esmės laikoma atrankia.

46

47

Vadovaujantis įtvirtinta Teismo praktika, įrodyti, kad priemonė pateisinama dėl nagrinėjamos sistemos pobūdžio ir bendrosios schemos, turi ELPA valstybės, įmonėms taikančios skirtingą tvarką (48). Todėl Institucija turi apsvarstyti, ar specialios mokesčių taisyklės, taikomos savidraudos bendrovėms, atitinka tikslus, būdingus pačiai mokesčių sistemai, arba ar jomis siekiama kitų tikslų.

48

Lichtenšteino valdžios institucijos teigė, kad ši mokesčių lengvata nustatyta siekiant Lichtenšteine sukurti ir plėsti savidraudos sektorių, kaip naują ekonominės veiklos sritį. Institucijos nuomone, tai aiškiai ekonominis ir politinis tikslas, nebūdingas mokesčių pajamoms, todėl neatitinka mokesčių sistemos logikos (49).

49

Lichtenšteino valdžios institucijos toliau teigė, kad, remiantis trečiosiomis šalimis, kitokios tvarkos taikymas savidraudos bendrovėms, palyginti su kitomis draudimo bendrovėmis, pripažįstamas EEE teisėje per antrinės teisės aktus, susijusius su draudimo bendrovėmis, visų pirma Perdraudimo direktyvą (2005/68/EB ir naują Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2009/138/EB „Mokumas II“ (50). ES perdraudimo direktyvoje ir direktyvoje „Mokumas II“ savidraudos bendrovės skiriamos nuo tradicinių ar komercinių draudimo bendrovių ir tai atitinka diferencinę apmokestinimo tvarką pagal Lichtenšteino teisę.

50

Institucija pripažįsta, kad gali būti rimtų priežasčių savidraudos ir kitas draudimo bendroves diferencijuoti, jei tai susiję su vidaus rinkos teisės aktuose nustatytais reikalavimais, kuriais užtikrinama, kad, pavyzdžiui, būtų išlaikytas tam tikras kapitalo lygis. Tačiau Institucija nemato, kaip dėl tokių reikalavimų gali būti pateisinamas pelno prieaugio ir pajamų, gaunamų vykdant ekonominę veiklą, susijusią su draudimo paslaugų teikimu, apmokestinimo skirtumas. Institucijos nuomone, šie svarstymai, kad ir kokie pagrįsti jie būtų, nesusiję su pajamų ir kapitalo mokesčių sistemos logika ir todėl negali būti laikomi visiško arba dalinio atleidimo nuo mokesčių, taikomo tik savidraudos bendrovėms, pateisinimu. Pajamų ir kapitalo mokesčių sistemos logika – gauti pajamų iš kapitalo ir pajamų, kurie sukuriami vykdant ekonominę veiklą. Tai, ar šiai veiklai taikomi griežtesni, ar švelnesni teisės aktuose nustatyti reikalavimai, šiuo atveju nesvarbu.

Dėl šių priežasčių Institucija mano, kad atleidimas nuo mokesčių, Lichtenšteine taikomas savidraudos bendrovėms, nepateisinamas nei dėl Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžio, nei dėl jos bendrosios schemos.

1.3.   Konkurencijos iškraipymas ir poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai

Konkurencijos iškraipymas ir poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai

Kad priemonei būtų taikoma EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalis, priemonė turi iškraipyti konkurenciją arba gali iškraipyti konkurenciją ir paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.

Kad priemonė iškraipytų konkurenciją, pakanka, kad pagalbos gavėjas konkuruotų su kitomis įmonėmis konkurencijai atvirose rinkose ir kad nagrinėjama priemonė darytų poveikį prekybai Bendrijoje dėl to, kad finansiškai būtų stiprinama įmonės padėtis, palyginti su kitomis įmonėmis, konkuruojančiomis dėl prekybos Bendrijoje (51). Kaip minėta, Institucija mano, kad savidraudos bendrovės vykdo ekonominę veiklą, t. y. siūlo komercinio draudimo paslaugoms alternatyvias draudimo paslaugas. Draudimo rinka atvira konkurencijai, todėl savidraudos bendrovėms suteikiamas pranašumas iškraipo konkurenciją. Tai paskata tam tikroms įmonių grupėms steigti savo draudimo bendroves, kurios draustų nuo rizikos, nuo kurios kitokiu atveju draudžiama atviroje rinkoje.

51

Kadangi draudimo paslaugos, kurias teikia reikalavimus atitinkančios bendrovės, yra veikla, susijusi su Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekyba, toks pats poveikis daromas ir prekybai EEE (52). Be to, laikoma, kad poveikis daromas prekybai, nes priemone naudotis gali grupės, kurioms priklauso savidraudos draudikai ir kurios gali veikti rinkose, atvirose tarpvalstybinei konkurencijai.

52

1.4.   Išvada

Išvada

Institucija konstatuoja, kad specialios mokesčių taisyklės, taikomos Lichtenšteino savidraudos bendrovėms, nėra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį.

2.   PROCEDŪRINIAI REIKALAVIMAI

Pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį „ELPA priežiūros institucijai prieš tam tikrą laiką, kurio pakaktų pastaboms pateikti, yra pranešama apie kiekvieną ketinimą teikti <valstybės pagalbą arba keisti jos sąlygas. [...]. Susijusi valstybė nepradeda taikyti siūlomų priemonių tol, kol pagal procedūrą nepriimamas galutinis sprendimas.“

Specialios taisyklės, susijusios su kapitalo, pajamų ir nominaliuoju mokesčiais, taikomais savidraudos bendrovėms, į Mokesčių įstatymą įtrauktos 1997 m. gruodžio mėn., t. y. po to, kai įsigaliojo EEE susitarimas. Lichtenšteino valdžios institucijos Institucijai nepranešė apie šį Mokesčių įstatymo pakeitimą.

Lichtenšteino valdžios institucijos ir kelios trečiosios šalys teigė, kad Lichtenšteino mokesčių tvarka, taikoma savidraudos bendrovėms, yra esama valstybės pagalba. Jos teigia, kad mokesčių priemonės tapo pagalba tik dėl to, kad EEE teisė buvo plėtojama nuo jų įsigaliojimo 1998 m. sausio 1 d. (53), taigi, nebuvo taisyklių ar precedentų, kuriais būtų nustatytas koks nors valstybės pagalbos ir mokesčių priemonių ryšys (54). Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimo 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktyje teigiama, kad pagalba laikoma esama pagalba, jei tuo metu, kai ji įsigaliojo, ja nebuvo numatyta valstybės pagalba, bet vėliau, plėtojant EEE teisę, atsirado valstybės pagalba; ir jei ELPA valstybė tos priemonės vėliau iš esmės nekeitė.

53

54

Tačiau Institucija laikosi nuomonės, kad Europos Teisingumo Teismas aiškiai nurodė dar praėjusio amžiaus aštuntąjį dešimtmetį, kad atleidimas nuo mokesčių, kurio pobūdis panašus į nagrinėjamą atleidimą, gali būti valstybės pagalba. 1974 m. (55) Teismas nustatė, kad bet kurios priemonės, kuriomis siekiama konkretaus sektoriaus įmones atleisti nuo mokesčių, atsirandančių įprastai taikant mokesčių sistemą (jei nėra jokio tokio atleidimo pateisinimo atsižvelgiant į šios sistemos pobūdį ar bendrąją schemą), yra valstybės pagalba. 1987 m. (56) Teismas aiškiai konstatavo, kad mokesčių pajamų netekimas yra lygiavertis valstybės išteklių naudojimui fiskalinių išlaidų forma.

55

56

Šis požiūris taip pat įtvirtintas Institucijos sprendimuose, priimtuose prieš Lichtenšteino mokesčių įstatymo įgyvendinimą, kuriuose konstatuota, kad atleidimas nuo mokesčių, kuriuos įmonės turi mokėti, buvo (nederanti) valstybės pagalba Suomijoje (1994 m. (57) ir Norvegijoje (1995 (58) ir 1997 m. (59). Be to, 1997 m. gruodžio 1 d., po plačių diskusijų dėl poreikio Bendrijos lygmeniu derinti veiksmus siekiant panaikinti žalingą mokesčių konkurenciją Europos Ministrų Taryba patvirtino nemažai išvadų ir susitarė dėl rezoliucijos dėl elgesio kodekso įmonių apmokestinimo srityje (60). Komisija įsipareigojo (ir tai buvo susitarimo dalis) prisidėti siekiant tikslo panaikinti žalingą mokesčių konkurenciją įgyvendindama pranešimą (61) dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu įmonių apmokestinimu susijusioms priemonėms ir įsipareigojo „atidžiai prižiūrėti, kad būtų griežtai įgyvendinamos nagrinėjamai pagalbai taikomos taisyklės“. 1998 m. gruodžio mėn. paskelbtame pranešime buvo teigiama, kad „Vadovaujantis tvirtai nusistovėjusia praktika ir precedentų teise (62), mokesčių priemonė, kurios pagrindinis tikslas yra skatinti vieną arba kelis veiklos sektorius, yra laikoma pagalba“ (63). Todėl Komisija įsipareigojo griežčiau taikyti esamas taisykles (64).

57

58

59

60

61

62

63

64

Institucija nesutinka, kad iš Lichtenšteino valdžios institucijų ir trečiųjų šalių pateiktų argumentų matyti, kad nuo tada, kai patvirtintos tiriamos priemonės, keitėsi atrankumo nustatymo kriterijai, Komisijos (ar Institucijos) taikomi vertinant mokesčių klausimus. Komisijos pranešimas dėl įmonių apmokestinimo ir atitinkamos Institucijos gairės yra pagrįstos seniai nusistovėjusia Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika ir patvirtina, kad mokesčių priemonėms taikomi SESV 107 ir 108 straipsniai ir EEE 61 straipsnio 1 dalis (atgaline data). Be to, vadovaujantis Teismo praktika, net jei būtų galima nustatyti, kad praktika iš tikrųjų keitėsi, argumentas, kad mokesčių priemonės yra esama pagalba, vis tiek negalėtų būti priimtinas, nes nėra požymių, kad atrankumo nustatymo kriterijai, kuriuos taiko arba Komisija, arba Institucija, būtų pakeisti siekiant „plėtoti Europos ekonominę erdvę“, kaip nustatyta 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktyje (65).

65

Todėl Institucija nesutinka su tuo, kad priemonės gali būti apibrėžiamos kaip esanti pagalba, įgyvendinta prieš pradedant plėtoti EEE susitarimą. Todėl priemonė yra nauja pagalba, apie kurią Institucijai nepranešta. Todėl Lichtenšteino valdžios institucijos nesilaikė savo įsipareigojimų, prisiimtų pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį.

3.   PAGALBOS SUDERINAMUMAS

Pagalbos priemonės, kurios laikomos valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, paprastai yra nesuderinamos su EEE susitarimo veikimu, išskyrus atvejus, kai gali būti taikoma leidžianti nukrypti nuostata pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 2 arba 3 dalį.

61 straipsnio 2 dalyje nustatyta leidžianti nukrypti nuostata netaikoma nagrinėjamai pagalbai, nes ja nesiekiama jokių toje nuostatoje išdėstytų tikslų. Netaikomas ir EEE susitarimo 61 straipsnio 3 dalies a ar b punktas.

Nagrinėjama pagalba nesusijusi su jokiomis investicijomis į gamybos kapitalą. Ja tik mažinamos išlaidos, kurių bendrovės paprastai patirtų vykdydamos kasdienę ekonominę veiklą, taigi tai laikoma veiklos pagalba. Veiklos pagalba paprastai nelaikoma tinkama siekiant palengvinti tam tikrų rūšių ekonominės veiklos ar tam tikrų regionų plėtrą, kaip nustatyta EEE susitarimo 61 straipsnio 3 dalies c punkte. Veiklos pagalba leidžiama tik tam tikromis aplinkybėmis (pavyzdžiui, tam tikrų rūšių aplinkos apsaugos arba regioninei pagalbai), kai tokia išimtis nustatyta Institucijos gairėse. Nagrinėjamai pagalbai netaikomos nė vienos tos gairės.

Todėl Institucija konstatuoja, kad specialios mokesčių taisyklės, taikomos savidraudos bendrovėms, nedera su EEE susitarimu.

4.   TEISĖTI LŪKESČIAI IR TEISINIS TIKRUMAS

Pagalbos gavėjai gali pasitelkti pagrindinius teisinius teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principus ir užginčyti nurodymą neteisėtai suteiktą valstybės pagalbą susigrąžinti. Tačiau šie principai taikomi tik išskirtinėmis aplinkybėmis ir įmonė negali paprastai puoselėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba yra teisėta, išskyrus tuos atvejus, kai pagalba suteikta laikantis pranešimo Institucijai (arba Europos Komisijai tam tikrais atvejais (66)) apie pagalbą procedūros. Šį principą Teisingumo Teismas neseniai dar kartą patvirtino: „Tokioje situacijoje kaip pagrindinėje byloje negalima teigti, kad egzistuoja ypatinga aplinkybė atsižvelgiant ir į teisinio saugumo principą, nes Teisingumo Teismas iš esmės yra nusprendęs, kad kol Komisija nepriėmė pagalbą patvirtinančio sprendimo ir kol nesibaigė terminas pateikti ieškinį dėl tokio sprendimo panaikinimo, gavėjas negali būti tikras dėl pagalbos teisėtumo, kuris vienintelis gali sukelti pagalbos gavėjo teisėtus lūkesčius, ir todėl negalima remtis nei teisėtų lūkesčių apsaugos, nei teisinio saugumo principais.“ (67)

66

67

Iš esmės Teisingumo Teismo praktikoje teigiama, jog teisėtais lūkesčiais, kad pagalba teisėta, remtis negalima, išskyrus atvejus, kai ši pagalba buvo suteikta laikantis 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 punkte (68) numatytos procedūros, ir primenama, kad rūpestingas verslininkas paprastai turėjo gebėti nustatyti, ar tos procedūros laikytasi (69).

68

69

Nepaisant to, Teismas taip pat sutiko, kad išskirtinėmis aplinkybėmis pagalbos, kuri suteikta neteisėtai, nes apie ją nepranešta, pagalbos gavėjas, siekdamas paprieštarauti grąžinimui, gali kliautis teisėtais lūkesčiais, kad pagalba yra teisėta (70). Teisingumo Teismas teigė, kad subjektas gali kliautis teisėtų lūkesčių apsaugos principu, jei Bendrijos institucija sudarė sąlygas jam turėti lūkesčių, kurie yra pagrįsti (71). Tai reiškia, kad šiomis aplinkybėmis valstybė arba pagalbos gavėjas turi kliautis ankstesniais Institucijos veiksmais, pavyzdžiui, tvirtinant tokią pačią ar panašią pagalbos priemonę. Institucija tokių veiksmų nesiėmė ir iš tikrųjų iš (kaip minėta (72) Institucijos sprendimų, kuriais neleistos fiskalinės pagalbos priemonės Suomijoje ir Norvegijoje prieš pat Lichtenšteino mokesčių įstatymo priėmimą, turėjo būti aišku, kad apie mokesčių priemones, palankias tam tikroms bendrovėms ar bendrovių grupėms, turi būti pranešta Institucijai (73).

70

71

72

73

Lichtenšteino valdžios institucijos mokesčių priemones pradėjo taikyti tuo metu, kai labai keitėsi su valstybės pagalba, kurios forma – atleidimas nuo mokesčių, taisyklių vykdymo užtikrinimas. Europoje diskusijos dėl įmonių mokesčių konkurencijos vyksta jau kurį laiką nuo tada, kai 1996 m. sudaryta grupė, kuri turi parengti Europos valstybių narių elgesio kodeksą, kuriuo siekiama panaikinti žalingą mokesčių praktiką. Kaip minėta, elgesio kodeksas galiausiai patvirtintas 1997 m. pabaigoje (74) (prieš patvirtinant specialias mokesčių priemones), po jo sekė Komisijos pranešimas ir Institucijos gairės dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo priemonėms, susijusioms su tiesioginiu įmonių apmokestinimu, kuriose pateikiamos konkrečios nuorodos į grupės viduje vykdomos veiklos apmokestinimą. Šie pokyčiai rodo, kad reikėjo Institucijai pranešti apie specialias mokesčių taisykles, taikomas savidraudos bendrovėms.

74

Tačiau Lichtenšteino valdžios institucijos ir kai kurios trečiosios šalys darė nuorodą į Komisijos išvadas bylose, susijusiose su Belgijos koordinavimo centrais. Dviejuose sprendimuose, priimtuose 1984 (75) ir 1987 m. Komisija teigė, kad mokesčių schema, palanki koordinavimo centrams, kurie daugianacionalinėms bendrovėms teikia paslaugas grupės viduje, nėra valstybės pagalba; ir atsakyme į parlamentinį klausimą, paskelbtame 1991 m., Komisija paminėjo, kad ji nepateikė jokių prieštaravimų dėl nagrinėjamos schemos. Tačiau, kaip minėta, patvirtinus elgesio kodeksą dėl įmonių apmokestinimo (1997 m. gruodžio 1 d.), Komisija tokius atvejus pradėjo vertinti iš naujo (76). 2000 m. liepos 17 d. Komisija Belgiją informavo, kad schema greičiausiai buvo susijusi su valstybės pagalba, 2001 m. liepos 11 d. Komisija pasiūlė atitinkamas priemones, kuriomis būtų panaikintas schemos poveikis, o 2002 m. vasario 27 d. Komisija pradėjo oficialų tyrimą ir 2003 m. vasario 17 d. konstatavo, kad koordinavimo centrų mokesčių schema buvo susijusi su valstybės pagalba, nederančia su bendrąja rinka (77).

75

76

77

Institucija sutinka, kad gali būti tam tikro masto sumaištis, susijusi su konkrečiai grupės viduje vykdomos veiklos apmokestinimu po to, kai priimti Komisijos sprendimai dėl Belgijos koordinavimo centrų ir dėl keleto kitų panašių ES valstybėse narėse taikomų schemų. Institucija taip pat sutinka, kad yra tam tikro panašumo tarp koordinavimo centrų atvejo ir savidraudos bendrovių apmokestinimo. Todėl Lichtenšteine veikiančios savidraudos bendrovės galėjo turėti teisę tikėtis, kad grupės viduje teikiamų paslaugų, kurias jos teikia, apmokestinimas galėjo būti taikomas kitaip, be valstybės pagalbos.

Be to, Institucija laikosi nuomonės, kad platesniame EEE kontekste yra galimybių, kad pagalbos gavėjai iš ELPA valstybių galėjo kliautis Europos Komisijos veiksmais ar Teisingumo Teismo praktika. Institucija taip pat žino, koks šio amžiaus pirmojo dešimtmečio pradžioje buvo Europos Komisijos požiūris į teisėtų lūkesčių klausimą, kai ji neleido taikyti panašių mokesčių priemonių (78). Todėl atsižvelgiant į Komisijos praktiką ir siekiant užtikrinti vienodą požiūrį į šį klausimą visoje EEE, Institucija konstatuoja, kad pagalbos gavėjai galėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad mokesčių priemonės nebuvo valstybės pagalba tuo metu, kai buvo patvirtintos.

78

Tačiau jokie tokie lūkesčiai negalėjo tęstis be galo, nes per tą laikotarpį keitėsi mokesčių priemonių valstybės pagalbos vertinimas. 2001 m. liepos 11 d. Komisija pradėjo oficialią tyrimo procedūrą dėl savidraudos bendrovių atleidimo nuo mokesčių Alandų salose, Suomijoje, (79) ir išreiškė savo abejones dėl priemonių derėjimo su valstybės pagalbos taisyklėmis. Tokį žingsnį paskatino tai, kad Suomijos valdžios institucijos 1998 m. liepos 15 d., t. y. praėjus septyniems mėnesiams nuo Lichtenšteino priemonių įgyvendinimo, pranešė apie priemonę. Suomijos valdžios institucijos sustabdė mokesčių priemonių įgyvendinimą, kol buvo laukiama Komisijos sprendimo. Sprendimas, kuriame konkrečiai konstatuota, kad savidraudos bendrovių atleidimas nuo mokesčių buvo nederanti valstybės pagalba, priimtas 2002 m. liepos 10 d. Atsižvelgiant į tai, kad Lichtenšteino mokesčių priemonės yra iš esmės tokios pačios kaip ir priemonės, siūlomos taikyti Alandų salose, Suomijoje, įsisteigusioms savidraudos bendrovėms, Institucija mano, kad visi pagalbos gavėjai (80) vėliausiai iki sprendimo pradėti panašių mokesčių priemonių, taikomų Alandų salose, oficialų tyrimą paskelbimo 2001 m. lapkričio 6 d. turėjo žinoti, kad priemonės greičiausiai susijusios su nederančia valstybės pagalba. Aiškios abejonės, kurių išreiškė Komisija dėl konkretaus savidraudos bendrovių atleidimo nuo mokesčių, panaikino bet kokius teisėtus lūkesčius, kurių galėjo turėti savidraudos bendrovės, besinaudojančios Lichtenšteine taikomu atleidimu nuo mokesčių.

79

80

Todėl Institucija konstatuoja, kad pagalbos gavėjai galėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad savidraudos bendrovių atleidimas nuo mokesčių Lichtenšteine nėra valstybės pagalba nuo priemonės patvirtinimo 1998 m. sausio 1 d. iki Komisijos sprendimo dėl oficialaus tyrimo dėl savidraudos bendrovėms taikomos schemos Alandų salose paskelbimo 2001 m. lapkričio 6 d., tačiau ne vėliau.

Galiausiai Institucija nesutinka, kad kokie nors argumentai, susiję su teisėtu tikrumu, šiuo atveju gali būti pagrįsti atsižvelgiant į Teismo jurisprudenciją ir tai, kad 61 (EEE susitarimo) ir 107 (SESV) straipsniai plačiai taikomi. Išvada, kad tiriamos mokesčių priemonės galėjo būti susijusios su valstybės pagalba, visą laiką buvo aiškiai iš anksto numatoma.

5.   IŠVADA

Institucija mano, kad pagal Lichtenšteino 1998 m. gruodžio 18 d. Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punktą ir 88 straipsnio d punkto 3 dalį savidraudos bendrovėms taikomos specialios mokesčių taisykles yra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį. Dėl minėtų priežasčių šios priemonės negali būti laikomos suderinamomis su EEE susitarimo valstybės pagalbos nuostatomis.

Institucija taip pat mano, kad ginčijamos pagalbos priemonės įgyvendintos pažeidžiant 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį, todėl jos yra neteisėta pagalba.

Pagal 3 protokolo 14 straipsnį, jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Institucija nusprendžia, kad suinteresuotoji ELPA valstybė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš pagalbos gavėjų. Institucija nereikalauja vykdyti susigrąžinimą, jei tai prieštarautų bendrajam EEE teisės principui. Atsižvelgiant į netikrumą, susijusį su mokesčių priemonių, skirtų veiklai grupės viduje, valstybės pagalbos vertinimu, Institucija sutinka, kad įmonės galėjo turėti tam tikrų lūkesčių, kad Lichtenšteine taikomos mokesčių priemonės gali būti nesusijusios su pagalba. Tokių lūkesčių nebegalėjo būti po to, kai Komisija pradėjo oficialią tyrimo procedūrą dėl mokesčių priemonių, palankių savidraudos bendrovėms Alandų salose. Dėl šios priežasties Institucija reikalauja vykdyti susigrąžinimą tik nuo Komisijos sprendimo paskelbimo Oficialiajame leidinyje 2001 m. lapkričio 6 dienos.

Susigrąžintinos pagalbos suma turėtų būti apskaičiuojama įvertinant savidraudos bendrovių pajamų, kapitalo ir nominaliojo mokesčių įsipareigojimus, kurie būtų taikomi, jei joms nebūtų taikytos konkrečios taisyklės, atėmus pagalbos gavėjų jau sumokėto kapitalo mokesčio sumas,

PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:

1 straipsnis

Pagalbos priemonės, kurias Lichtenšteino valdžios institucijos įgyvendino savidraudos bendrovėms pagal 1998 m. gruodžio 18 d. Mokesčių įstatymo 82 straipsnio a punktą ir 88 straipsnio d punkto 3 papunktį, yra neteisėta valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį ir nedera su EEE susitarimo veikimu.

2 straipsnis

1.   Lichtenšteinas turi panaikinti 1 straipsnyje minimas priemones, kad jos nebūtų taikomos nuo 2010 fiskalinių metų (imtinai).

2.   Lichtenšteino valdžios institucijos iki 2010 m. birželio 30 d. informuoja Instituciją apie teisines priemonės, kurių imtasi siekiant priemonę panaikinti.

3 straipsnis

1.   Lichtenšteino valdžios institucijos imasi visų būtinų priemonių, kad iš pagalbos gavėjų susigrąžintų 1 straipsnyje minimą pagalbą, kuri pagalbos gavėjams neteisėtai suteikta nuo 2001 m. lapkričio 6 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d.

2.   Susigrąžintinos pagalbos suma turėtų būti apskaičiuojama įvertinant savidraudos bendrovių pajamų, kapitalo ir nominaliojo mokesčių įsipareigojimus, kurie būtų, jei joms nebūtų taikytos konkrečios taisyklės, atėmus pagalbos gavėjų jau sumokėto kapitalo mokesčio sumas.

3.   Į grąžintiną sumą įeina palūkanos, kurios apskaičiuojamos nuo tos dienos, kai pradėti taikyti sumažinti mokesčiai, iki jos faktinio grąžinimo.

4.   Palūkanos apskaičiuojamos nuo pagrindinės sumos ir susikaupusių palūkanų pagal ELPA priežiūros institucijos sprendimo Nr. 195/04/COL dėl nuostatų, minimų Institucijos ir Teismo susitarimo 3 protokolo II dalies 27 straipsnyje, įgyvendinimo su pakeitimais, padarytais 2008 m. gruodžio 17 d. Institucijos sprendimu Nr. 789/08/COL, 9 straipsnį.

4 straipsnis

1 straipsnyje minimos pagalbos susigrąžinimas turi būti įvykdytas nedelsiant ir bet kokiu atveju ne vėliau kaip iki 2010 m. rugsėjo 30 d. ir laikantis nacionalinės teisės aktuose nustatytų procedūrų, jeigu pagal jas leidžiama nedelsiant ir veiksmingai įgyvendinti sprendimą.

5 straipsnis

Šis sprendimas skirtas Lichtenšteino Kunigaikštystei.

6 straipsnis

Šio sprendimo tekstas autentiškas tik anglų kalba.

Priimta Briuselyje 2010 m. kovo 24 d.

ELPA priežiūros institucijos vardu

Per SANDERUD

Pirmininkas

Kurt JAEGER

Kolegijos narys

---

(1)  EEE susitarimo 61 ir 62 straipsnių ir Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimo 3 protokolo 1 straipsnio taikymo ir aiškinimo gairės, kurias Institucija patvirtino ir išleido 1994 m. sausio 19 d. (OL L 231, 1994 9 3, p. 1 ir EEE priedas Nr. 32, 1994 9 3, p. 1). Atnaujintą redakciją galima rasti: http://www.eftasurv.int/state-aid/legal-framework/state-aid-guidelines/

1

(2)  Konsoliduotą redakciją galima rasti: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

2

(3)  OL C 75, 2009 3 31, p. 45 ir EEE priedas Nr. 17, 2009 3 26, p. 1.

3

(4)  1997 m. gruodžio 18 d. Įstatymas, kuriuo iš dalies keičiamas Lichtenšteino mokesčių įstatymas, Oficialusis leidinys Nr. 36, 1998 m.

4

(5)  Vertė Institucijos tarnybos.

5

(6)  Tai patvirtinta Lichtenšteino valdžios institucijų 2007 m. gegužės 30 d. rašte.

6

(7)  Šiuo atžvilgiu bendrovė A nurodo 1987 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Italijos Respubliką,118/85, Rink. p. 2599, 7 punktą ir 1998 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italijos Respubliką, C-35/96, Rink. p. I-3851, 36 punktą; 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą Ministero dell’Economica e delle Finanze v Cassa di Risparmio di Firenze SpA, C-222/04, Rink. p. I-289; ir 2007 m. liepos 18 d. Institucijos sprendimą Nr. 349/07/COL dėl skundo, susijusio su Norvegijos kelių administracijos Miorės ir Rumsdalio rajono biuru (OL C 310, 2007 12 20, p. 35 ir EEE priedas Nr. 61, 2007 12 20, p. 35).

7

Komisija prieš Italijos Respubliką

Komisija prieš Italijos Respubliką

Ministero dell’Economica e delle Finanze v Cassa di Risparmio di Firenze SpA

(8)  2004 m. rugsėjo 22 d. Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos N 354/04, minimas ir toliau.

8

(9)  2008 m. vasario 13 d. Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos N 480/07, minimas ir toliau.

9

(10)  2009 m. liepos 8 d. Komisijos sprendimas C 4/07 (ex N 465/06), minimas ir toliau.

10

(11)  2002 m. liepos 10 d. Komisijos sprendimas dėl pagalbos schemos, kurią Suomija įgyvendino Alandų salų savidraudos bendrovėms (OL L 329, 2002 12 5, p. 22).

11

(12)  2007 m. liepos 18 d. Institucijos sprendimas Nr. 349/07/COL dėl skundo, susijusio su Norvegijos kelių administracijos Miorės ir Rumsdalio rajono biuru, dėl paskelbimo žr. 7 išnašą.

12

(13)  2004 m. rugsėjo 22 d. Komisijos sprendimas byloje N 354/04 (OL C 131, 2005 5 28, p. 10).

13

(14)  OL L 323, 2005 12 9, p. 1.

14

(15)  2003 m. vasario 17 d. Komisijos sprendimas dėl pagalbos schemos Belgijoje įsisteigusiems koordinavimo centrams (OL L 282, 2003 10 30, p. 25). Dar viena nuoroda į šį sprendimą daroma toliau 4 skirsnyje.

15

(16)  Nuoroda daroma į 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą Ministero dell’Economia e delle Finanze prieš Cassa di Risparmio di Firenze, C-222/04, Rink. p. I-289.

16

Ministero dell’Economia e delle Finanze prieš Cassa di Risparmio di Firenze

(17)  2004 m. balandžio 24 d. Sprendimas Gil Insurance ir kiti prieš Komisijos narius, atsakingus už muitus ir akcizus, C-308/01, Rink. p. I-4777.

17

Gil Insurance ir kiti prieš Komisijos narius, atsakingus už muitus ir akcizus

(18)  Žr. 5 ir 8 išnašas.

18

(19)  Žr. Institucijos valstybės pagalbos gairių įmonių apmokestinimo srityje 3 punkto 3 papunktį.

19

(20)  1991 m. balandžio 23 d. Sprendimo Höfner ir Elser prieš Macrotron GmbH, C-41/90, Rink. p. I-1979, 21 punktas.

20

Höfner ir Elser

Macrotron GmbH

(21)  2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Pavlow, C-180/98–C-184/98, 75 punktas.

21

Pavlow

(22)  NACE yra Europos klasifikacijos sistema, pagal kurią organizacijos grupuojamos pagal savo ekonominę veiklą. K 65 Draudimo, perdraudimo ir pensijų lėšų kaupimo, išskyrus privalomąjį socialinį draudimą, veikla.

22

(23)  Pavyzdžiui, atskiros bendrovės įsteigimas tokiu būdu taip pat gali reikšti, kad bendrovė turi kapitalo rezervų (reikalaujamų pagal teisės aktus), kurie neapmokestinami.

23

(24)  Žr. aiškinimą minėto 2002 m. liepos 10 d. Komisijos sprendimo dėl pagalbos schemos, kurią Suomiją įgyvendino Alandų salų savidraudos bendrovėms, 51 punkte.

24

(25)  1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimas Teckal Srl ir Comune di Viano, Azienda Gas-Acqua Consorziale (AGAC) di Reggio Emilia, C-107/98.

25

Teckal Srl ir Comune di Viano, Azienda Gas-Acqua Consorziale (AGAC) di Reggio Emilia

(26)  2005 m. sausio 11 d. Sprendimo Stadt Halle ir RPL Recyclingpark Lochau GmbH prieš Arbeitsgemeinschaft Thermische Restabfall- und Energieverwertungsanlage TREA Leuna, C-26/03, Rink. p. I-1, 48 punktas.

26

Stadt Halle ir RPL Recyclingpark Lochau GmbH prieš Arbeitsgemeinschaft Thermische Restabfall- und Energieverwertungsanlage TREA Leuna

(27)  Įmonių draudimo sektoriaus tyrimas. Europos įmonių draudimo sektoriaus tyrimas pagal Reglamento (EB) Nr. 1/2003 17 straipsnį. 2007 m. sausio mėn. tarpinė ataskaita. Dokumentą galima rasti adresu http://ec.europa.eu/competition/sectors/financial_services/inquiries/interim_report_24012007.pdf

27

(28)  Žr. Komisijos ataskaitos 5 skyrių „Draudimo rinkos: pagrindinė struktūra“, p. 32.

28

(29)  Žr. Finansinių paslaugų institucijos ataskaitos 4.2.1 skyrių „Draudimo pakaitalai“.

29

(30)  Pavyzdžiui, žr. ataskaitą, kurią 2007 m. gruodžio mėn. Jungtinės Karalystės finansinių paslaugų institucijai parengė centrinė reitingų agentūra. Dokumentą galima rasti adresu http://www.fsa.gov.uk/pubs/other/cra_report_cicd.pdf

30

(31)  Žr. Finansinių paslaugų institucijos ataskaitos 51 puslapį.

31

(32)  Tais atvejais, kai investuotojai yra privatūs asmenys, atleidimas nuo mokesčio nėra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį.

32

(33)  1998 m. sausio 21 d. Komisijos sprendimas dėl mokesčių lengvatų pagal Vokietijos pajamų mokesčio įstatymo 52 straipsnio 8 dalį (OL L 212, 1998 7 30, p. 50). 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C-156/98, Rink. p. I-6857, 26 punktas.

33

Vokietija prieš Komisiją

(34)  Žr. Mokesčių įstatymo 77 straipsnį.

34

(35)  Pajamų mokesčio tarifas priklauso nuo grynųjų pajamų ir apmokestinamo kapitalo santykio. Mokesčių tarifas gali būti didinamas vienu procentiniu punktu, jis gali būti didinamas ne daugiau kaip iki penkių procentinių punktų, todėl didžiausias pajamų mokestis yra 20 %.

35

(36)  Žr. Mokesčių įstatymo 76 straipsnį.

36

(37)  Minėtas 2002 m. liepos 10 d. Komisijos sprendimas dėl pagalbos schemos, kurią Suomiją įgyvendino Alandų salų savidraudos bendrovėms.

37

(38)  Komisija taip pat konstatavo, kad dėl priemonės draudimo bendrovės, paprastai draudžiančios nesusijusias bendroves (ar kitas įmones), negali veikti toje pačioje rinkoje ir tomis pačiomis sąlygomis, kaip savidraudos bendrovės. Institucija su šia nuomone sutinka.

38

(39)  2004 m. balandžio 24 d. Sprendimo Gil Insurance ir kiti, C-308/01, Rink. p. I-4777, 68 punktas. Taip pat žr. 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Adria-Wien Pipeline, C-143/99, Rink. p. I-8365, 41 punktą, 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-409/00, Rink. p. I-1487, 47 punktą.

39

Gil Insurance ir kiti

Adria-Wien Pipeline

Ispanija prieš Komisiją

(40)  Daroma nuoroda į Finansinių paslaugų institucijos ataskaitą, kurioje teigiama: „Faktai, sužinoti kalbantis su klientais, aiškiai parodė, kad savidraudos įmonėmis ir alternatyviais rizikos perleidimo produktais naudojasi tik stambūs juridiniai klientai. Savidrauda taip pat buvo įprastesnė tarp stambių korporatyvinių klientų, nors savidrauda nuo tam tikrų rūšių rizikos naudojasi maždaug 33 % įmonių, kurių kapitalas yra nuo 20 iki 100 mln. svarų sterlingų“ ir „Konkurencinė drausmė, taikoma tarpininkavimui pereinant nuo alternatyvų prie draudimo, pavyzdžiui, savidraudos, savidraudos bendrovių ir alternatyvių rizikos perleidimo produktų, taikoma tik stambioms bendrovėms.“ Institucija taip pat mano, kad svarbu, kad Komisijos ataskaitoje dėl įmonių draudimo rinkos nustatyta, kad 2005 m. visame pasaulyje buvo tik maždaug 5 200 savidraudos bendrovių. Akivaizdu, kad šis skaičius, palyginti su bendrovių skaičiumi visame pasaulyje, yra labai mažas ir, taigi, palaikoma Institucijos išvada, kad dauguma įmonių nesirenka steigti savidraudos bendrovės.

40

(41)  Žr. Sprendimo dėl Alandų salų 52 punktą. Komisija apskaičiavo, kad savidraudos bendrovės įsteigimas reiškia, kad grupė, su kuria sudaromos draudimo sutartys, yra pakankamai didelė, kad galėtų pasiekti apyvartą, kuri leistų jai padengti nustatytąsias išlaidas ir gauti pelno.

41

(42)  2002 m. kovo 6 d. Sprendimo Territorio Histórico de Alava ir kiti prieš Komisiją, T-92/00 ir T-103/00, Rink. p. II-1385, 39 punktas.

42

Territorio Histórico de Alava ir kiti prieš Komisiją

(43)  Po diskusijų su Komisija siūloma mažiausia 50 mln. EUR tokio akcinio kapitalo vertė nebuvo įtraukta į priemones.

43

(44)  2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Ferring prieš ACOSS, C-53/00, Rink. p. I-9067, 21 punktas.

44

Ferring prieš ACOSS

(45)  2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C-156/98, Rink. p. I-6857, 22 punktas, kuriame ETT pripažįsta, kad mokesčio lengvata gali būti bendroji priemonė, jei ji taikoma be jokios išimties visiems ekonomiškai aktyviems asmenims. Taip pat žr. 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, C-75/97, Rink. p. I-3671, 28 punktą.

45

Vokietija prieš Komisiją

Belgija prieš Komisiją

(46)  1999 m. gegužės 20 d. Sprendimo Norway prieš ELPA priežiūros instituciją, ELPA Teismo rinkinys, p. 76, 38 punktas; 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Fesil and Finnfjord, PIL ir kiti ir Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją, E-5/04, E-6/04 ir E-7/04, ELPA Teismo rinkinys, p. 117, 84–85 punktai; 2002 m. kovo 6 d. Sprendimo Territorio Histórico de Alava ir kiti prieš Komsiiją, T-127/99, T-129/99 ir T-148/99, Rink. p. II-1275, 163 punktas, 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Adria-Wien Pipeline, C-143/99, Rink. p. I-8365, 42 punktas; 2004 m. liepos 1 d. Sprendimo Salzgitter prieš Komisiją, T-308/00, Rink. p. II-1933, 42 p.; 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Wolfgang Heiser, C-172/03, Rink. P. I-1627, 43 punktas.

46

Norway

ELPA priežiūros instituciją

Fesil and Finnfjord, PIL ir kiti ir Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją

Territorio Histórico de Alava ir kiti prieš Komsiiją

Adria-Wien Pipeline

Rink. p

Salzgitter

Komisiją

Wolfgang Heiser

(47)  Minėto 1999 m. gegužės 20 d. Sprendimo Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją, E-6/98, 38 punktas; minėto 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Fesil and Finnfjord, PIL ir kiti ir Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją, E-5/04, E-6/04 ir E-7/04, 76–89 punktai; 1974 m. liepos 2 d. Sprendimo, 173/73, Italija prieš Komisiją, Rink. p. 709, 16 punktas.

47

Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją

Fesil and Finnfjord, PIL ir kiti ir Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją

Italija prieš Komisiją

(48)  Minėto 1999 m. gegužės 20 d. Sprendimo Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją, E-6/98, 67 punktas, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C-159/01, Rink. p. I-4461, 43 punktas.

48

Norvegija prieš ELPA priežiūros instituciją

Nyderlandai prieš Komisiją

Rink. p

(49)  Žr. daugiau panašių argumentų 2003 m. vasario 17 d. Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos, kurią Nyderlandai suteikė tarptautinei finansavimo veiklai, 95 punkte.

49

(50)  OL L 335, 2009 12 17, p. 1.

50

(51)  1998 m. balandžio 30 d. Sprendimas Het Vlaamse Gewest prieš Komisiją, T-214/95, Rink. p. II-717, 1980 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Philip Morris prieš Komisiją, 730/79, Rink. p. 2671, 11 punktas.

51

Het Vlaamse Gewest prieš Komisiją

Philip Morris prieš Komisiją

(52)  Minėtas 2002 m. liepos 10 d. Komisijos sprendimas dėl pagalbos schemos, kurią Suomiją įgyvendino Alandų salų savidraudos bendrovėms.

52

(53)  Įsigaliojo 1997 m. gruodžio 18 d.

53

(54)  Lichtenšteino valdžios institucijos ir kai kurios trečiosios šalys teigė, kad Komisija faktiškai paskelbė, kad panašios priemonės, susijusios su grupės viduje vykdomos veiklos apmokestinimu (žr. toliau), nėra valstybės pagalba.

54

(55)  1974 m. liepos 2 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją, 173/73, Rink. p. 709.

55

Italija prieš Komisiją

(56)  1984 m. spalio 14 d. Sprendimas Vokietija prieš Komisiją, 248/84, Rink. p. 4013.

56

Vokietija prieš Komisiją

(57)  Kai po 1994 m. gruodžio 1 d. priimto Institucijos sprendimo panaikintos mokesčių lengvatos pramoninės gamybos srityje.

57

(58)  1995 m. spalio 31 d. Institucijos sprendimas Nr. 106/95/COL dėl pagrindinio mokesčio netaikymo stiklo pakuočių sektoriuje.

58

(59)  1997 m. gegužės 14 d. Institucijos sprendimas Nr. 145/97/COL dėl atitinkamų priemonių, susijusių su regioniniu mastu diferencijuojamų socialinio draudimo mokesčių.

59

(60)  OL C 2, 1998 1 6, p. 1.

60

(61)  Komisija savo pranešimą paskelbė 1998 m. lapkričio mėn. (OL C 384, 1998 12 10). Panašus pranešimas 1999 m. birželio mėn. buvo įtrauktas į Institucijos valstybės pagalbos gaires kaip 17B skyrius.

61

(62)  Žr. be visa kita 1994 m. kovo 15 d. Sprendimą Banco Exterior de España SA prieš Ayuntamiento de Valencia, C-387/92, Rink. p. I-877.

62

Banco Exterior de España SA prieš Ayuntamiento de Valencia

(63)  Pranešimo 18 punktas.

63

(64)  Žr. Elgesio kodekso J skirsnį.

64

(65)  2002 m. spalio 23 d. Sprendimo Territorio Histórico de Álava ir kiti prieš Komisiją, T-346/99, T-347/99 ir T-348/99, Rink. p. [2002], 84 punktas.

65

Territorio Histórico de Álava ir kiti prieš Komisiją

(66)  1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas; 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-169/95, Rink. p. I-135, 51 punktas; 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo Land Rheinland-Pfalz prieš Alcan Deutschland GmbH, C-24/95, Rink. p. I-1591, 25 punktas.

66

Komisija prieš Vokietiją

Komisija prieš Ispaniją

Land Rheinland-Pfalz prieš Alcan Deutschland GmbH

(67)  2010 m. kovo 11 d. Sprendimas Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication prieš Société Internationale de Diffusion et d’Édition, C1–09 (dar nepaskelbtas). Taip pat žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C-91/01, Rink. p. I-4355, 66 ir 67 punktus.

67

Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication prieš Société Internationale de Diffusion et d’Édition

Italija prieš Komisiją

(68)  1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją, T-200/04, Rink. p. II-2123, 64 punktas.

68

Komisija prieš Vokietiją

Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją

(69)  1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas ir 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-169/95, Rink. p. I-135, 51 punktas.

69

Komisija prieš Vokietiją

Ispanija prieš Komisiją

(70)  2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Demesa and Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją, C-183/02 P ir C-187/02 P, Rink. p. I-10609, 51 punktas.

70

Demesa and Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją

(71)  2000 m. sausio 18 d. Sprendimas Mehibas Dordstelaan prieš Komisiją, T-290/97, Rink. p. II-15, ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Belgija ir Forum 187 ASBL prieš Komisiją, C-182/03 ir C-217/03, Rink. I-05479, 147 punktas.

71

Mehibas Dordstelaan prieš Komisiją

Belgija ir Forum 187 ASBL prieš Komisiją

(72)  Žr. 54 ir 55 išnašas, kuriose minimi Institucijos sprendimai dėl mokesčių lengvatų pramoninei gamybai, pagrindinio mokesčio netaikymo stiklo pakuotei ir dėl regioniniu mastu diferencijuoto socialinio draudimo apmokestinimo.

72

(73)  Remiantis Lichtenšteino parlamentui skirta ataskaita dėl EEE susitarimo (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992), Lichtenšteino valdžios institucijos pripažįsta, kad iš esmės mokesčių sumažinimas yra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį ir kad tam tikromis aplinkybėmis gali būti būtina pranešti apie Lichtenšteine taikomas mokesčių priemones (134 puslapis). Taip pat žr. paaiškinimus Lichtenšteino parlamentui skirtoje ataskaitoje dėl dalyvavimo Europos ekonominėje erdvėje (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1), 168 puslapis.

73

(74)  Kodeksas, patvirtintas 1997 m. gruodžio 1 d., apibūdinamas kaip „svarbus susitarimas“ dėl nesąžiningos mokesčių konkurencijos prevencijos. 1998 m. pradžioje ES valstybės narės sutiko įšaldyti įmonių mokesčių taisykles ir prieš įgyvendinant naujus įmonių mokesčių teisės aktus pasitarti su Komisija.

74

(75)  Nors 1984 m. sprendimas nebuvo paskelbtas, nuoroda į jį daryta 14-oje konkurencijos ataskaitoje.

75

(76)  Elgesio kodekse (J skirsnyje) teigiama, kad „Komisija ketina po vieną tirti arba pakartotinai tirti esamą apmokestinimo tvarką ir valstybių narių pasiūlytus naujus teisės aktus ir taip užtikrinti, kad Sutarties nuostatos ir tikslai būtų taikomo nuosekliai ir vienodai visiems“ (OL C 2, 1998 m. sausio 6 d.).

76

„Komisija ketina po vieną tirti arba pakartotinai tirti esamą apmokestinimo tvarką ir valstybių narių pasiūlytus naujus teisės aktus ir taip užtikrinti, kad Sutarties nuostatos ir tikslai būtų taikomo nuosekliai ir vienodai visiems“

(77)  Paskelbta OL L 282, 2003 10 30, p. 25. Tą pačią dieną Komisija priėjo prie tos pačios išvados dėl Nyderlandų tarptautinės finansavimo veiklos (C (2003) 568 dėl valstybės pagalbos, kurią Nyderlandai suteikė tarptautinei finansinei veiklai (OL L 180, 2003 7 18, p. 52).

77

(78)  Žr. ne tik sprendimą dėl Belgijos koordinavimo centrų (OL L 282, 2003 10 30, p. 25), bet ir kitas bylas, susijusias su lengvatine apmokestinimo tvarka, kurios laikytos panašiomis, įskaitant Komisijos sprendimus C (2002) 3740 dėl pagalbos, kurią koordinavimo centrams suteikė Liuksemburgas (OL L 170, 2003 7 9, p. 20) ir C (2003) 568 dėl valstybės pagalbos, kurią Nyderlandai suteikė tarptautinei finansavimo veiklai (OL L 180, 2003 7 18, p. 52).

78

(79)  OL C 309, 2001 11 6, p. 4.

79

(80)  Ir iš tikrųjų Lichtenšteino valdžios institucijos.

80

---

| 27.9.2012 | LT | Europos Sąjungos oficialusis leidinys | L 261/21 |
| --- | --- | --- | --- |

27.9.2012

LT

Europos Sąjungos oficialusis leidinys

L 261/21

---

ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJOS SPRENDIMAS

Nr. 416/10/COL

2010 m. lapkričio 3 d.

dėl investavimo subjektų apmokestinimo pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą

(Lichtenšteinas)

ELPA PRIEŽIŪROS INSTITUCIJA (TOLIAU – INSTITUCIJA),

ATSIŽVELGDAMA į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 61–63 straipsnius ir 26 protokolą,

ATSIŽVELGDAMA į ELPA valstybių susitarimą dėl Priežiūros institucijos ir Teisingumo Teismo įsteigimo (toliau – Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimas), ypač į jo 24 straipsnį,

ATSIŽVELGDAMA į Priežiūros institucijos ir Teismo susitarimo 3 protokolą (toliau – 3 protokolas), ypač į I dalies 1 straipsnio 2 dalį ir II dalies 4 straipsnio 4 dalį, 6 straipsnį, 7 straipsnio 5 dalį ir 14 straipsnį,

ATSIŽVELGDAMA į konsoliduotą 2004 m. liepos 14 d. Institucijos sprendimą Nr. 195/04/COL dėl įgyvendinimo nuostatų, nurodytų 3 protokolo II dalies 27 straipsnyje (toliau – Įgyvendinimo nuostatų sprendimas) (1),

PARAGINUSI suinteresuotąsias šalis pateikti pastabas pagal minėtas nuostatas ir atsižvelgdama į jų pastabas,

kadangi:

I.   FAKTAI

1.   PROCEDŪRA

2007 m. kovo 14 d. raštu Institucija Lichtenšteino valdžios institucijoms nusiuntė prašymą pateikti informaciją apie įvairias mokesčių lengvatas, teikiamas tam tikrų rūšių bendrovėms pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą. Po daugkartinio susirašinėjimo 2009 m. kovo 18 d. raštu Institucija Lichtenšteino valdžios institucijoms pranešė nusprendusi dėl investavimo subjektų apmokestinimo pradėti 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą. Institucijos sprendimas Nr. 149/09/COL pradėti oficialią tyrimo procedūrą, kuriame suinteresuotosios šalys raginamos teikti pastabas, buvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir jo EEE priede (2). Komisija gavo pastabų iš suinteresuotųjų šalių. 2010 m. sausio 26 d. raštu Institucija šias pastabas nusiuntė Lichtenšteino valdžios institucijoms ir suteikė galimybę atsakyti. Tą jos padarė 2010 m. kovo 17 d. raštu.

2.   TIRIAMOS PRIEMONĖS APRAŠYMAS

2.1.   Pavadinimas

Šis tyrimas susijęs su 1996–2006 m. investavimo subjektams taikoma tvarka pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą (Gesetz über die Landes-und Gemeindesteuern; toliau – Mokesčių įstatymas) (3).

2.2.   Investavimo subjekto apibrėžtis

1996 m. Lichtenšteino investavimo subjektų įstatyme (Gesetz über Investmentunternehmen; toliau – Investavimo subjektų įstatymas) investavimo subjektas apibrėžiamas taip:

„turtas, įgytas iš visuomenės viešai skatinant kolektyviai investuoti kapitalą, kurį administruojanti bendrovė valdo atskirų investuotojų vardu, jei nenumatyta kitaip, dažniausiai pagal rizikos pasidalijimo principą“ (4).

Pagal Lichtenšteino teisę investavimo subjektas teisiškai gali veikti kaip kolektyvinės patikos subjektas, t. y. investicinis fondas (Anlagefonds) (5), arba kaip investicinė bendrovė (Anlagegesellschaft) (6). Investicinio fondo atveju fondą valdo atskiras subjektas (toliau – fondo valdytojas) (7). Investicinės bendrovės atveju už valdymą atsakinga pati investicinė bendrovė. Taigi, priešingai nei investicinis fondas, investicinė bendrovė yra vienas subjektas. Abiem atvejais už valdymą atsakingi subjektai, teikdami atlygintinas paslaugas, vykdo ekonominę veiklą.

Neatsižvelgiant į organizacinę formą, investuotojų vardu valdomas turtas turi būti atskirtas nuo nuosavo valdymo įmonės turto. Už valdymo paslaugas valdymo įmonei mokamas valdymo mokestis, kuris tampa nuosavo turto dalis. Be to, valdymo įmonė gali taikyti sėkmės mokestį ar kitus mokesčius (8), kurie taip pat būtų nuosavo valdymo įmonės turto dalis.

3.   INVESTAVIMO SUBJEKTAMS TAIKOMOS MOKESČIŲ NUOSTATOS LICHTENŠTEINE

3.1.   Lichtenšteino įmonių apmokestinimas

3.1.1.   Pajamų ir kapitalo mokestis

Mokesčių įstatymo A antraštinės dalies „Bendrovių mokesčiai“ (Die Gesellschaftssteuern) 4 dalies 73–81 straipsniuose nustatyti dviejų rūšių įmonių mokesčiai (9):

| — | įmonių pajamų mokestis (Ertragssteuer), kuris pagal Mokesčių įstatymo 77 straipsnį skaičiuojamas nuo pajamų, atėmus reikalavimus atitinkančias išlaidas (įskaitant nurašytas sumas). Pajamų mokesčio tarifas priklauso nuo grynųjų pajamų ir apmokestinamo kapitalo santykio ir svyruoja nuo 7,5 % iki 15 % (10). Šis tarifas gali būti padidintas 1–5 procentiniais punktais, atsižvelgiant į dividendų ir apmokestinamo kapitalo santykį. Todėl didžiausias pajamų mokestis – 20 %, |
| --- | --- |

—

įmonių pajamų mokestis (Ertragssteuer), kuris pagal Mokesčių įstatymo 77 straipsnį skaičiuojamas nuo pajamų, atėmus reikalavimus atitinkančias išlaidas (įskaitant nurašytas sumas). Pajamų mokesčio tarifas priklauso nuo grynųjų pajamų ir apmokestinamo kapitalo santykio ir svyruoja nuo 7,5 % iki 15 % (10). Šis tarifas gali būti padidintas 1–5 procentiniais punktais, atsižvelgiant į dividendų ir apmokestinamo kapitalo santykį. Todėl didžiausias pajamų mokestis – 20 %,

| — | kapitalo mokestis (Kapitalsteuer), kuris pagal Mokesčių įstatymo 76 straipsnį skaičiuojamas nuo apmokėto akcinės bendrovės įstatinio kapitalo, ribotos atsakomybės bendrovės įstatinio kapitalo, akcinio kapitalo ir nominaliojo kapitalo, taip pat nuo bendrovės atidėjinių, kurie sudaro jos akcinį kapitalą. Mokestis skaičiuojamas bendrovės finansinių metų pabaigoje (paprastai gruodžio 31 d.). Tarifas – 2 ‰ (0,2 %). |
| --- | --- |

—

kapitalo mokestis (Kapitalsteuer), kuris pagal Mokesčių įstatymo 76 straipsnį skaičiuojamas nuo apmokėto akcinės bendrovės įstatinio kapitalo, ribotos atsakomybės bendrovės įstatinio kapitalo, akcinio kapitalo ir nominaliojo kapitalo, taip pat nuo bendrovės atidėjinių, kurie sudaro jos akcinį kapitalą. Mokestis skaičiuojamas bendrovės finansinių metų pabaigoje (paprastai gruodžio 31 d.). Tarifas – 2 ‰ (0,2 %).

Pagal Mokesčių įstatymo 73 straipsnį komercinę veiklą Lichtenšteine vykdantys juridiniai subjektai moka tiek pajamų, tiek kapitalo mokestį. Tokios pačios nuostatos taikomos užsienio bendrovėms, turinčioms filialus Lichtenšteine.

3.1.2.   Atkarpos mokestis

Mokesčių įstatymo 5 dalyje nustatytas atkarpos mokestis (vertybinių popierių palūkanų mokestis, angl. coupon tax). Pagal Mokesčių įstatymo 88 straipsnio a punkto 1 papunktį Lichtenšteinas apmokestina vertybinių popierių (arba lygiaverčių dokumentų), kuriuos išleidžia nacionaliniai subjektai, atkarpas. Nacionalinis subjektas – tai bet kuris asmuo, nuolat ar laikinai gyvenantis Lichtenšteine arba turintis šioje šalyje buveinę. Nacionaliniai subjektai taip pat yra įmonės, registruotos Lichtenšteino viešajame registre. Atkarpos mokestis taikomas bendrovėms, kurių kapitalą sudaro akcijos, pavyzdžiui, bendrovėms, kurių atsakomybė ribojama akcijomis, ir ribotos atsakomybės bendrovėms (11). Mokestis, kurio tarifas – 4 %, skaičiuojamas nuo paskirstytųjų dividendų ar pelno dalių (įskaitant paskirstytąsias akcijas).

3.2.   Investavimo subjektų apmokestinimas 1996–2006 m.

3.2.1.   Investuotojų vardu valdomo turto apmokestinimas

Nuo 1996 m., kai į Mokesčių įstatymą įtraukta 84 straipsnio 5 dalis, investavimo subjektams taikoma tokia pati valdomo turto apmokestinimo tvarka kaip ir vietos rinkoje veiklos nevykdančioms registruotoms bendrovėms (vok. Sitzgesellschaften, toliau – veiklos nevykdančios bendrovės) (12). Kadangi veiklos nevykdančios bendrovės nemokėjo pajamų mokesčio, investavimo subjektų valdomam turtui pajamų mokestis taip pat nebuvo taikomas. Pagal Mokesčių įstatymo 84 straipsnio 1 dalį taikytas sumažintas 1 ‰ kapitalo mokestis (vietoj 2 ‰) (13). Pagal Mokesčių įstatymo 85 straipsnio 2 dalį dar mažesnis tarifas (0,4 ‰) taikytas investavimo subjektams, kurių kapitalas viršija 2 mln. CHF (14). 1996 m. panaikintas ir atkarpos mokestis, skaičiuojamas nuo paskirstytojo pelno, gauto iš fondo kapitalo (15).

3.2.2.   Valdymo bendrovės nuosavo turto apmokestinimas

3.2.2.1.   Investicinių fondų valdymo funkcijas vykdančių subjektų apmokestinimas

Kaip ir kitos Lichtenšteine veikiančios bendrovės, investicinių fondų valdytojai (fondo valdymo funkcijas vykdantys subjektai) turėjo mokėti visus pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčius nuo nuosavų pajamų ir kapitalo. Fondų valdytojai turėjo mokėti visus šiuos mokesčius ir iki 1996 m. pagal 1961 m. Mokesčių įstatymo 84 straipsnio 2 dalį.

3.2.2.2.   Investicinių bendrovių valdymo funkcijas vykdančių subjektų apmokestinimas

Investicinių bendrovių atveju valdymo bendrovės nuosavas turtas ir valdomas turtas mokesčių tikslais neskiriamas. Todėl pagal Mokesčių įstatymo 84 straipsnio 2 dalį investicinių bendrovių nuosavam turtui taikytos tokios pačios taisyklės kaip ir veiklos nevykdančioms bendrovėms. Taigi, valdymo veiklai arba valdomam turtui pajamų mokestis netaikytas; kapitalo mokesčio tarifas buvo 1 ‰ vietoj 2 ‰ (pagal Mokesčių įstatymo 85 straipsnio 2 dalį dar mažesnis tarifas taikytas 2 mln. CHF viršijančiam kapitalui); atkarpos mokestis netaikytas. Investicinių fondų ir investicinių bendrovių mokestinę padėtį 1996–2006 m. galima apibūdinti taip:

| Investiciniai fondai
  (Anlagefond) |
| --- |
| Fondo valdytojas (nuosavas turtas)

  Pajamų mokestis
  Visas kapitalo mokestis
  Atkarpos mokestis | Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

  Pajamų mokestis netaikomas
  Taikomas mažesnis kapitalo mokestis
  Atkarpos mokestis netaikomas |

Investiciniai fondai

(Anlagefond)

Fondo valdytojas (nuosavas turtas)

Pajamų mokestis

Visas kapitalo mokestis

Atkarpos mokestis

Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

Pajamų mokestis netaikomas

Taikomas mažesnis kapitalo mokestis

Atkarpos mokestis netaikomas

| Investicinės bendrovės
  (Anlagegesellschaft) |
| --- |
| Nuosavas valdymo bendrovės turtas

  Pajamų mokestis netaikomas
  Taikomas mažesnis kapitalo mokestis
  Atkarpos mokestis netaikomas | Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

  Pajamų mokestis netaikomas
  Taikomas mažesnis kapitalo mokestis
  Atkarpos mokestis netaikomas |

Investicinės bendrovės

(Anlagegesellschaft)

Nuosavas valdymo bendrovės turtas

Pajamų mokestis netaikomas

Taikomas mažesnis kapitalo mokestis

Atkarpos mokestis netaikomas

Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

Pajamų mokestis netaikomas

Taikomas mažesnis kapitalo mokestis

Atkarpos mokestis netaikomas

3.3.   Padėtis nuo 2006 m. iki dabar

2005 m. priimtais teisės aktais reikalaujama, kad investicinės bendrovės atskirai registruotų ir valdytų nuosavą turtą ir valdomą turtą. Mokesčių įstatymas taip pat peržiūrėtas ir įtraukta nauja 73 straipsnio f dalis, kuria nustatyta, kad tiek investicinių fondų valdytojai, tiek investicinės bendrovės turi mokėti pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčius nuo nuosavo turto (16).

Investicinių fondų ir investicinių bendrovių mokestinę padėtį nuo 2006 m. galima apibūdinti taip:

| Investiciniai fondai
  (Anlagefond) |
| --- |
| Fondo valdytojas (nuosavas turtas)

  Pajamų mokestis
  Kapitalo mokestis
  Atkarpos mokestis | Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

  Mokesčiai netaikomi |

Investiciniai fondai

(Anlagefond)

Fondo valdytojas (nuosavas turtas)

Pajamų mokestis

Kapitalo mokestis

Atkarpos mokestis

Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

Mokesčiai netaikomi

| Investicinės bendrovės
  (Anlagegesellschaft) |
| --- |
| Nuosavas valdymo bendrovės turtas

  Pajamų mokestis
  Kapitalo mokestis
  Atkarpos mokestis | Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

  Mokesčiai netaikomi |

Investicinės bendrovės

(Anlagegesellschaft)

Nuosavas valdymo bendrovės turtas

Pajamų mokestis

Kapitalo mokestis

Atkarpos mokestis

Fondo kapitalas, t. y. valdomas turtas

Mokesčiai netaikomi

3.4.   Pagrindas pradėti procedūrą

Sprendime pradėti oficialų tyrimą Institucija abejojo, ar investicinių bendrovių nuosavo turto mokesčių lengvata atitinka valstybės pagalbos taisykles. Priešingai nei teigė Lichtenšteino valdžios institucijos, Institucija iš pradžių manė, kad mokesčių teisės aktais investicinėms bendrovėms suteiktas atrankusis pranašumas, kuriuo iškraipoma konkurencija ir daromas poveikis prekybai EEE. Taigi, Institucija negalėjo atmesti galimybės, kad mokesčių taisyklės, taikomos investicinių bendrovių nuosavam turtui (visiškai netaikomi pajamų ir atkarpos mokesčiai ir taikomas ne visas kapitalo mokestis), yra valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį. Institucija taip pat abejojo, ar tos priemonės galėtų būti suderinamos su EEE susitarime, visų pirma 61 straipsnio 3 dalies c punkte, nustatytomis valstybės pagalbos nuostatomis.

4.   TREČIŲJŲ ŠALIŲ PASTABOS

Trečiųjų šalių pastabų santrauka:

| — | atsižvelgdamos į Europos Komisijos sprendimus dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo (17) ir Ispanijos mokesčių lengvatos, taikomos pajamoms, gautoms iš tam tikro nematerialiojo turto (18), trečiosios šalys tvirtino, kad bet kuris fizinis ar juridinis asmuo galėjo įsteigti investavimo subjektą ir pasinaudoti šiomis mokesčių lengvatomis; taigi, ši mokesčių lengvata nėra atrankioji priemonė, |
| --- | --- |

—

atsižvelgdamos į Europos Komisijos sprendimus dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo (17) ir Ispanijos mokesčių lengvatos, taikomos pajamoms, gautoms iš tam tikro nematerialiojo turto (18), trečiosios šalys tvirtino, kad bet kuris fizinis ar juridinis asmuo galėjo įsteigti investavimo subjektą ir pasinaudoti šiomis mokesčių lengvatomis; taigi, ši mokesčių lengvata nėra atrankioji priemonė,

| — | kai 1996 m. įsigaliojo teisės aktas, nebuvo aišku, ar valstybės pagalbos taisyklės bus taikomos mokesčių priemonėms, |
| --- | --- |

—

kai 1996 m. įsigaliojo teisės aktas, nebuvo aišku, ar valstybės pagalbos taisyklės bus taikomos mokesčių priemonėms,

| — | jei Institucija daro išvadą, kad šios lengvatos yra pagalba, jos turėtų būti laikomos esama pagalbos priemone, nes galiojo nuo 1996 m., |
| --- | --- |

—

jei Institucija daro išvadą, kad šios lengvatos yra pagalba, jos turėtų būti laikomos esama pagalbos priemone, nes galiojo nuo 1996 m.,

| — | remdamosi 3 protokolo 15 straipsniu (jame nustatyta, kad susigrąžinimo senaties terminas yra dešimt metų), trečiosios šalys tvirtino, kad nebūtų galima reikalauti grąžinti pagalbą, nes mokesčių lengvata buvo nustatyta 1996 m., |
| --- | --- |

—

remdamosi 3 protokolo 15 straipsniu (jame nustatyta, kad susigrąžinimo senaties terminas yra dešimt metų), trečiosios šalys tvirtino, kad nebūtų galima reikalauti grąžinti pagalbą, nes mokesčių lengvata buvo nustatyta 1996 m.,

| — | tvirtinta, kad reikalavimu grąžinti pagalbą būtų pažeisti teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principai, |
| --- | --- |

—

tvirtinta, kad reikalavimu grąžinti pagalbą būtų pažeisti teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principai,

| — | kai kuriais atvejais nebūtų galima reikalauti grąžinti pagalbą, nes mokesčių lengvatų sumoms būtų taikoma de minimis taisyklė. |
| --- | --- |

—

kai kuriais atvejais nebūtų galima reikalauti grąžinti pagalbą, nes mokesčių lengvatų sumoms būtų taikoma de minimis taisyklė.

5.   LICHTENŠTEINO VALDŽIOS INSTITUCIJŲ PASTABOS

2010 m. kovo 17 d. ir 2010 m. liepos 16 d. raštais Lichtenšteino valdžios institucijos pateikė tokias pastabas:

| — | mokesčių lengvata nėra valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje, ir nėra atrankinio pobūdžio. Šį argumentą siekiama įrodyti remiantis dviem Europos Komisijos sprendimais dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo ir dėl Ispanijos mokesčių lengvatos, taikomos pajamoms, gautoms iš tam tikro nematerialiojo turto, |
| --- | --- |

—

mokesčių lengvata nėra valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje, ir nėra atrankinio pobūdžio. Šį argumentą siekiama įrodyti remiantis dviem Europos Komisijos sprendimais dėl Airijos kontroliuojančiosios bendrovės režimo ir dėl Ispanijos mokesčių lengvatos, taikomos pajamoms, gautoms iš tam tikro nematerialiojo turto,

| — | jei būtų atmesti išdėstyti argumentai, bet kokia pagalba yra esama pagalba, kuriai galioja 10 m. senaties terminas, nustatytas 1 straipsnio b punkto iv papunktyje kartu su 3 protokolo II dalies 15 straipsniu; be to, priemonė tapo pagalba išplėtus Europos ekonominę erdvę (3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktis), |
| --- | --- |

—

jei būtų atmesti išdėstyti argumentai, bet kokia pagalba yra esama pagalba, kuriai galioja 10 m. senaties terminas, nustatytas 1 straipsnio b punkto iv papunktyje kartu su 3 protokolo II dalies 15 straipsniu; be to, priemonė tapo pagalba išplėtus Europos ekonominę erdvę (3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktis),

| — | galiausiai, Lichtenšteino valdžios institucijos tvirtina, kad tuo atveju, jei šie argumentai nebus priimti, Institucija neturėtų nurodyti grąžinti pagalbą, nes tai neatitiktų bendrųjų EEE teisės principų, visų pirma susijusių su teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo apsauga. |
| --- | --- |

—

galiausiai, Lichtenšteino valdžios institucijos tvirtina, kad tuo atveju, jei šie argumentai nebus priimti, Institucija neturėtų nurodyti grąžinti pagalbą, nes tai neatitiktų bendrųjų EEE teisės principų, visų pirma susijusių su teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo apsauga.

II.   VERTINIMAS

1.   VALSTYBĖS PAGALBOS BUVIMAS

EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad:

„Išskyrus tuos atvejus, kai šis Susitarimas nustato kitaip, EB valstybių narių, ELPA valstybių arba iš jų valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su šiuo Susitarimu, kai ji daro įtaką Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.“

1.1.   Valstybės lėšų buvimas

Valstybės lėšų buvimas

Pagalbos priemonę turi skirti valstybė arba ji turi būti skiriama naudojant valstybės išteklius.

Dėl to, kad visiškai arba iš dalies netaikomi mokesčiai, valstybė netenka mokestinių pajamų, o tai prilygsta valstybės lėšų sunaudojimui fiskalinių (mokesčių) išlaidų pavidalu (19). Dėl pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčių nemokėjimo Lichtenšteino valdžios institucijos netenka pajamų.

19

Dėl šių priežasčių Institucija mano, kad mokesčių taisyklės investicinėms bendrovėms taikomos naudojant valstybės išteklius.

1.2.   Pranašumo tam tikriems subjektams ar tam tikrų prekių gamybai suteikimas

Pranašumo tam tikriems subjektams ar tam tikrų prekių gamybai suteikimas

Pirma, pagalbos priemone gavėjams turi būti suteikiamas pranašumas, kuriuo naudodamiesi jie nemoka mokesčių, paprastai mokamų iš savo biudžeto.

pranašumas

Investicinės bendrovės įgyja pranašumą, palyginti su kitais subjektais, kuriems taikoma įprasta ūkinės veiklos pajamų apmokestinimo tvarka, nes jos neprivalo mokėti pajamų mokesčio, atkarpos mokesčio ir moka mažesnį kapitalo mokestį nuo nuosavo kapitalo.

Pranašumas yra atrankus, nes suteiktas tik tam tikros rūšies investavimo subjektams – investicinėms bendrovėms. Institucija nesutinka su Lichtenšteino valdžios institucijų ir trečiųjų šalių pateiktais argumentais, kad kiekvienas tokią ekonominę veiklą Lichtenšteine vykdantis subjektas iš esmės nevaržomas gali pasirinkti pačią palankiausią teisinę formą ir taip pasinaudoti mokesčių lengvatomis. Mokesčių lengvata, taikoma konkrečiai subjektų grupei, negali būti laikoma bendrąja priemone grindžiant tuo, kad bet kuris suinteresuotas subjektas gali įvykdyti konkrečius kriterijus ir pasinaudoti šia lengvata, jei jo veikla organizuojama tam tikru būdu (20).

atrankus

20

Europos Teisingumo Teismas Sprendime GIL Insurance (21) padarė šią išvadą: EB sutarties 87 straipsnio 1 dalyje reikalaujama nustatyti, ar tam tikroje teisinėje sistemoje valstybės priemonė gali palaikyti „tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“, palyginti su kitomis, kurios minėtos sistemos siekiamo tikslo atžvilgiu atsidurtų panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje. Institucija daro išvadą, kad subjektai, kurių teisinė ir faktinė padėtis vienoda, šiuo atveju yra visi subjektai, Lichtenšteine mokantys (viso tarifo) pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčius, taigi, palyginti su jais, investicinėms bendrovėms Lichtenšteine suteikiamas atrankusis pranašumas. Tiksliau tariant, investicinės bendrovės įgyja pranašumą, palyginti su tą pačią veiklą vykdančiais investicinių fondų valdytojais, tačiau turinčiais mokėti tokius pačius mokesčius kaip ir kiti Lichtenšteine veikiantys subjektai.

21

Tačiau speciali mokesčių priemonė gali būti pateisinama remiantis mokesčių sistemos logika. Specialios investicinėms bendrovėms taikomos mokesčių taisyklės nebūtų atrankios pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, jei jos būtų pateisinamos remiantis Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra (22). Skirtingai nuo tam tikrų pastarojo meto sudėtingų fiskalinės pagalbos atvejų, nagrinėjamos mokesčių sistemos tikslai yra aiškūs. Mokesčių sistemos tikslas arba logika – gauti pajamų valstybei. Pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą Lichtenšteine veikiantys juridiniai asmenys privalo mokėti pajamų mokestį nuo savo pajamų ir kapitalo mokestį nuo bendrovės nuosavo kapitalo. Bendrovės, kurių kapitalą sudaro akcijos, taip pat privalo mokėti atkarpos mokestį nuo dividendų. Investicinės bendrovės – juridiniai asmenys, kurie pagal Lichtenšteino teisę priskiriami bendrovėms, kurių atsakomybė ribojama akcijomis. Taigi, joms taikomos bendrosios Lichtenšteino mokesčių įstatyme pateiktos pajamų, kapitalo ir atkarpos mokesčių nuostatos. Institucija mano, kad mokesčių lengvata, taikoma valdymo bendrovės nuosavam turtui, neatitinka nei bendrosios Lichtenšteino mokesčių sistemos, nei konkrečios investavimo subjektų apmokestinimo logikos. Institucijos nuomone, investicinių bendrovių veiklos organizavimo forma nėra kažkuo išskirtinė, kad būtų galima pateisinti specialią mokesčių lengvatą investicinių bendrovių valdymo veiklai, palyginti su investicinių fondų valdymo veikla (23). Sumažinti mokesčių tarifai ir lengvatos, taikomos veiklos nevykdančioms bendrovėms (24) ir investicinėms bendrovėms, buvo nustatyti siekiant skatinti investavimo veiklą Lichtenšteine. Todėl, Institucijos nuomone, bendrovės nuosavam turtui taikoma mokesčių lengvata negali būti pateisinama remiantis Lichtenšteino mokesčių sistemos pobūdžiu ir bendra struktūra.

22

23

24

2006 m. reglamentavimas pakeistas ir investicinėms bendrovėms pradėta taikyti įprasta įmonių apmokestinimo tvarka, kaip ir investicinių fondų valdytojams bei kitiems Lichtenšteine veiklą vykdantiems juridiniams asmenims. Lichtenšteino valdžios institucijų nuomone, taip panaikintas „neatitikimas“ (25), kurio priežastis – ankstesnis mokesčių netaikymas nuosavam turtui.

25

Todėl Institucija mano, kad priemonėmis investicinėms bendrovėms suteiktas atrankusis pranašumas, kuris nuo 2006 m. galiojančiu teisės aktu panaikintas.

Trečia, pagalbos priemonė turi būti skirta subjektams, vykdantiems ekonominę veiklą. Sprendime BBL (26) Europos Teisingumo Teismas nagrinėjo investicinių bendrovių (pagal Belgijos teisę – kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektų) veiklą; jos, siekdamos gauti nuolatinių pajamų ir naudodamosi iš fizinių asmenų surinktu kapitalu, užsiėmė kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius veikla. Teismas nusprendė, kad tai yra ekonominė veikla, kaip apibrėžta Šeštosios PVM direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje. Investicinės bendrovės kaupia ir valdo įvairių investuotojų turtą ir nustatydamos įvairius mokesčius už suteiktas paslaugas siekia gauti pelno. Todėl Institucija mano, kad valdymo bendrovės, valdydamos turtą, vykdo ekonominę veiklą ir todėl yra įmonės, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje (27).

skirta subjektams, vykdantiems ekonominę veiklą.

26

27

1.3.   Konkurencijos iškraipymas ir poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai

Konkurencijos iškraipymas ir poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai

Pagalbos priemonė turi iškraipyti konkurenciją ir daryti poveikį EEE susitarimo Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.

Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, draudimas pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, neatsižvelgiant į sumą, taikomas bet kokiai pagalbai, kuria iškraipoma arba gali būti iškraipyta konkurencija, jei ja daromas poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai (28). Komisija taip pat padarė išvadą, kad investicinės bendrovės veikia tarptautinėse rinkose ir vykdo komercinę ir kitokią ekonominę veiklą didelės konkurencijos rinkose (29). Todėl Institucija mano, kad 1996–2006 m. investicinių bendrovių nuosavam turtui taikomomis mokesčių lengvatomis sustiprinta tų investicinių bendrovių konkurencinė padėtis EEE, nes dėl šių mokesčių lengvatų sumažėjo tokių bendrovių įprastos veiklos išlaidos, palyginti su kitomis bendrovėmis (30). Investicinės bendrovės konkuruoja su kitomis finansų įmonėmis ir veikia atviroje intensyvios EEE vidaus prekybos rinkoje. Poveikis taip pat daromas Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai (31).

28

29

30

31

Todėl Institucija mano, kad mokesčių lengvatomis iškraipoma arba gali būti iškraipyta konkurencija ir daromas poveikis Susitariančiųjų Šalių tarpusavio prekybai.

1.4.   Išvada

Išvada

Institucija daro išvadą, kad 1996–2006 m. pagal Lichtenšteino mokesčių įstatymą valdymo bendrovių nuosavam turtui taikyti mažesni mokesčiai buvo valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje.

2.   PROCEDŪRINIAI REIKALAVIMAI

Pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį „ELPA Priežiūros institucijai prieš tam tikrą laiką, kurio pakaktų pastaboms pateikti, pranešama apie bet kokius ketinimus teikti valstybės pagalbą arba keisti jos sąlygas (...). Susijusi valstybė nepradeda taikyti siūlomų priemonių tol, kol pagal procedūrą nepriimamas galutinis sprendimas“. Lichtenšteino valdžios institucijos Institucijai nepranešė apie šią pagalbos priemonę. Lichtenšteino valdžios institucijos tvirtino, kad pagalba yra esama pagalba, nes priemonės tapo pagalba tik išplėtus EEE ir (arba) atsižvelgiant į 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto iv papunktį ir 15 straipsnį, kuriame nustatyta, kad Institucijos įgaliojimams susigrąžinti pagalbą taikomas dešimties metų senaties terminas. Tačiau Institucija laikosi nuomonės, kad Europos Teisingumo Teismas dar praėjusio amžiaus aštuntąjį dešimtmetį aiškiai nurodė, kad mokesčių lengvatos, kurių pobūdis panašus į nagrinėjamų mokesčių lengvatų, gali būti valstybės pagalba. 1974 m. (32) Teismas nusprendė, kad bet kurios priemonės, kuriomis siekiama konkretaus sektoriaus įmonėms netaikyti mokesčių, mokamų įprastai taikant mokesčių sistemą (jei nėra jokio tokio netaikymo pateisinimo atsižvelgiant į šios sistemos pobūdį ar bendrą struktūrą), yra valstybės pagalba. 1987 m. (33) Teismas aiškiai konstatavo, kad mokesčių pajamų netekimas yra lygiavertis valstybės išteklių naudojimui fiskalinių išlaidų pavidalu.

32

33

Šis požiūris taip pat įtvirtintas Institucijos sprendimuose, priimtuose prieš įgyvendinant Lichtenšteino mokesčių įstatymą, kuriuose daroma išvada, kad įmonių mokamų mokesčių lengvatos yra (nesuderinama) valstybės pagalba Suomijoje (1994 m.) (34) ir Norvegijoje (1995 m. (35) ir 1997 m. (36)). 1997 m. gruodžio 1 d., pasibaigus išsamioms diskusijoms dėl poreikio Bendrijos lygmeniu derinti veiksmus siekiant panaikinti žalingą mokesčių konkurenciją, Europos Ministrų Taryba patvirtino keletą išvadų ir susitarė dėl rezoliucijos dėl elgesio kodekso įmonių apmokestinimo srityje (37). Komisija įsipareigojo (tai buvo susitarimo dalis) prisidėti siekiant tikslo panaikinti žalingą mokesčių konkurenciją įgyvendindama pranešimą (38) dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu įmonių apmokestinimu susijusioms priemonėms ir įsipareigojo „griežtai taikyti nurodytas pagalbos taisykles“. 1998 m. gruodžio mėn. paskelbtame pranešime teigiama: „Vadovaujantis tvirtai nusistovėjusia praktika ir precedentų teise (39), mokesčių priemonė, kurios pagrindinis tikslas yra skatinti vieną arba kelis veiklos sektorius, yra laikoma pagalba“ (40). Todėl Komisija įsipareigojo griežčiau taikyti esamas taisykles (41).

34

35

36

37

38

39

40

41

Institucija nesutinka, kad iš Lichtenšteino valdžios institucijų ir trečiųjų šalių pateiktų argumentų matyti, kad nuo tada, kai patvirtintos tiriamos priemonės, keitėsi atrankumo nustatymo kriterijai, Komisijos (ar Institucijos) taikomi vertinant mokesčių klausimus. Komisijos pranešimas dėl įmonių apmokestinimo ir atitinkamos Institucijos gairės yra pagrįstos seniai nusistovėjusia Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika ir patvirtina, kad mokesčių priemonėms (atitinkamai) taikomi SESV 107 ir 108 straipsniai ir EEE 61 straipsnio 1 dalis. Be to, vadovaujantis teismų praktika, net jei būtų galima nustatyti, kad praktika iš tikrųjų keitėsi, argumentas, kad mokesčių priemonės yra esama pagalba, vis tiek negalėtų būti priimtinas, nes nėra požymių, kad atrankumo nustatymo kriterijai, kuriuos taiko arba Komisija, arba Institucija, būtų pakeisti siekiant „išplėsti Europos ekonominę erdvę“, kaip apibrėžta 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto v papunktyje (42).

42

Todėl Institucija nesutinka su tuo, kad priemonės gali būti apibrėžiamos kaip esama pagalba, įgyvendinta prieš išplečiant EEE susitarimą. Priemonė yra nauja pagalba, apie kurią Institucijai nepranešta. Taigi Lichtenšteino valdžios institucijos nesilaikė savo įsipareigojimų, prisiimtų pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį.

Kalbant apie dešimties metų senaties terminą, Institucija sutinka, kad pagalbos, išmokėtos iki 1997 m. kovo 15 d., negalima susigrąžinti remiantis 3 protokolo II dalies 1 straipsnio b punkto iv papunkčiu ir 15 straipsniu. Tačiau Institucija nesutinka, kad vien dėl to, jog atitinkamos įstatymo nuostatos buvo įgyvendintos iki 1997 m. kovo 15 d., visa po to išmokėta pagalba turėtų būti laikoma esama pagalba. Tais atvejais, kai pagalba mokama ne vieną kartą (pavyzdžiui, jei pagalba teikiama pagal schemą ar mokesčių nuostatą, kaip nagrinėjamu atveju), senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo kiekvienos individualios pagalbos suteikimo dienos (o ne nuo pirmosios mokesčių priemonės ar schemos taikymo dienos). Pirmosios instancijos teismas teigė (43): „Tuo atveju, kai pagalbos schema nustatyta daugiau nei dešimt metų prieš pirmąjį senaties termino nutraukimą, neteisėta ir nesuderinama pagalba, suteikta pagal šią schemą per pastaruosius dešimt metų, turi būti išieškoma“.

43

3.   PAGALBOS SUDERINAMUMAS

Pagalbos priemonės, kurios laikomos valstybės pagalba pagal EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalį, paprastai yra nesuderinamos su EEE susitarimo veikimu, išskyrus atvejus, kai gali būti taikoma viena iš EEE susitarimo 61 straipsnio 2 arba 3 dalyje nustatytų išimčių. 61 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis netaikoma nagrinėjamai pagalbai, nes ja nesiekiama jokių toje nuostatoje išdėstytų tikslų. Netaikomas ir EEE susitarimo 61 straipsnio 3 dalies a ar b punktas.

Nagrinėjama pagalba nesusijusi su jokiomis investicijomis į gamybos kapitalą. Ja tik mažinamos išlaidos, kurias bendrovės paprastai patirtų vykdydamos kasdienę ūkinę veiklą, todėl ji laikoma veiklos pagalba. Veiklos pagalba paprastai nėra tinkama siekiant palengvinti tam tikrų rūšių ekonominės veiklos ar tam tikrų regionų plėtrą, kaip nustatyta EEE susitarimo 61 straipsnio 3 dalies c punkte. Veiklos pagalba leidžiama tik tam tikromis aplinkybėmis (pavyzdžiui, tam tikrų rūšių aplinkos apsaugos arba regioninės pagalbos atveju), kai tokia išimtis nustatyta Institucijos gairėse. Nagrinėjamai pagalbai netaikoma nė viena iš šių gairių.

Todėl Institucija daro išvadą, kad pagalba, teikiama taikant specialias investicijų valdymo bendrovėms skirtas mokesčių taisykles, yra nesuderinama su EEE susitarimu.

4.   TEISĖTI LŪKESČIAI IR TEISINIS TIKRUMAS

Lichtenšteino valdžios institucijos ir trečiosios šalys, kurioms buvo suteikta ši pagalba, tvirtino, kad siekiant susigrąžinti pagalbą būtų pažeisti pagrindiniai EEE teisės principai, nes dėl Europos Komisijos veiksmų gavėjai buvo įsitikinę, kad pagalba teikiama teisėtai. Be to, jos tvirtino, kad kai Lichtenšteinas pasirašė EEE susitarimą, investicinėms bendrovėms taikomi mokesčiai nebuvo laikomi valstybės pagalba, o numatyti, kad taip bus, nebuvo įmanoma.

Pagalbos gavėjai gali pasitelkti pagrindinius teisinius teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo principus ir užginčyti nurodymą susigrąžinti neteisėtai suteiktą valstybės pagalbą. Tačiau šie principai taikomi tik išskirtinėmis aplinkybėmis ir įmonė negali paprastai puoselėti teisėtų lūkesčių, kad pagalba yra teisėta, išskyrus tuos atvejus, kai pagalba suteikta laikantis pranešimo Institucijai (arba Europos Komisijai tam tikrais atvejais (44)) apie pagalbą procedūros. Šį principą Teisingumo Teismas neseniai dar kartą patvirtino: „Tokioje situacijoje kaip pagrindinėje byloje negalima teigti, kad egzistuoja ypatinga aplinkybė atsižvelgiant ir į teisinio saugumo principą, nes Teisingumo Teismas iš esmės yra nusprendęs, kad kol Komisija nepriėmė pagalbą patvirtinančio sprendimo ir kol nesibaigė terminas pateikti ieškinį dėl tokio sprendimo panaikinimo, gavėjas negali būti tikras dėl pagalbos teisėtumo, kuris vienintelis gali sukelti pagalbos gavėjo teisėtus lūkesčius, ir todėl negalima remtis nei teisėtų lūkesčių apsaugos, nei teisinio saugumo principais“ (45). Iš esmės Teisingumo Teismo praktikoje teigiama, jog teisėtais lūkesčiais, kad pagalba yra teisėta, remtis negalima, išskyrus atvejus, kai ši pagalba buvo suteikta laikantis 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 punkte nustatytos procedūros (46), ir primenama, kad rūpestingas verslininkas paprastai turėtų gebėti nustatyti, ar tos procedūros laikytasi (47).

44

45

46

47

Tačiau Teismas taip pat sutiko, kad išskirtinėmis aplinkybėmis neteisėtai suteiktos pagalbos (nes apie ją nepranešta) gavėjas, siekdamas užginčyti jos grąžinimą, gali remtis teisėtais lūkesčiais, kad pagalba buvo teisėta (48). Teisingumo Teismas teigė, kad asmuo gali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu, jei Bendrijos institucija sukėlė jam pagristų lūkesčių (49). Tai reiškia, kad šiomis aplinkybėmis valstybė arba pagalbos gavėjas turi remtis ankstesniais Institucijos (arba Europos Komisijos) veiksmais, pavyzdžiui, tvirtinant tokią pačią ar panašią pagalbos priemonę. Nei Institucija, nei Komisija tokių veiksmų nesiėmė ir atsižvelgiant į Institucijos sprendimus, kuriais neleistos fiskalinės pagalbos priemonės Suomijoje ir Norvegijoje prieš pat Lichtenšteinui įgyvendinant mokesčių įstatymą, turėjo būti aišku, kad apie mokesčių priemones, skirtas tam tikroms bendrovėms ar bendrovių grupėms, turi būti pranešta Institucijai (50).

48

49

50

Galiausiai Institucija, remdamasi Teismo jurisprudencija ir tuo, kad EEE susitarimo 61 straipsnis ir SESV 107 straipsnis gali būti taikomi plačiai, nesutinka, kad kokie nors argumentai, susiję su teisiniu tikrumu, šiuo atveju gali būti pagrįsti. Tai, kad tiriamos mokesčių priemonės gali būti valstybės pagalba, visada buvo galima numatyti.

Todėl Institucija nesutinka, kad šiuo sprendimu pažeidžiami pagrindiniai EEE teisės principai.

5.   IŠVADA

Institucija daro išvadą, kad Lichtenšteino valdžios institucijos neteisėtai suteikė nagrinėjamą pagalbą ir taip pažeidė 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį.

Pagalba yra nesuderinama su EEE susitarimo veikimu dėl pirmiau išdėstytų priežasčių.

PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:

1 straipsnis

Pagalbos priemonės, kurias Lichtenšteino valdžios institucijos taikė investicinėms bendrovėms ir kurios nuo 2006 m. birželio 30 d. buvo panaikintos, yra nesuderinamos su EEE susitarimo veikimu, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje.

2 straipsnis

Kadangi Lichtenšteino valdžios institucijos neįvykdė reikalavimo pranešti apie pagalbą Institucijai prieš ją teikiant, pagal 3 protokolo I dalies 1 straipsnio 3 dalį šios priemonės yra neteisėta valstybės pagalba.

3 straipsnis

Lichtenšteino valdžios institucijos imasi visų būtinų priemonių, kad susigrąžintų iš investicinių bendrovių 1 straipsnyje nurodytą pagalbą, neteisėtai teiktą gavėjams nuo 1997 m. kovo 15 d. iki paskutinės šių mokesčių lengvatų taikymo gavėjams dienos jas panaikinus 2006 m.

4 straipsnis

Pagalba susigrąžinama nedelsiant ir bet kokiu atveju iki 2011 m. kovo 3 d., laikantis nacionalinės teisės aktuose nustatytų procedūrų, jeigu pagal jas galima nedelsiant ir veiksmingai įgyvendinti sprendimą. Pagalba susigrąžinama kartu su palūkanomis ir sudėtinėmis palūkanomis, kurios taikomos nuo pagalbos suteikimo gavėjams dienos iki jos susigrąžinimo dienos. Palūkanos apskaičiuojamos pagal Įgyvendinimo nuostatų sprendimo 9 straipsnį.

5 straipsnis

Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Lichtenšteino valdžios institucijos informuoja Instituciją apie priemones, kurių ėmėsi šiam sprendimui įgyvendinti.

6 straipsnis

Šis sprendimas skirtas Lichtenšteino Kunigaikštystei.

7 straipsnis

Šio sprendimo tekstas autentiškas tik anglų kalba.

Priimta Briuselyje 2010 m. lapkričio 3 d.

ELPA priežiūros institucijos vardu

Per SANDERUD

Pirmininkas

Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON

Kolegijos narys

---

(1)  Paskelbta http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

1

(2)  OL C 236, 2009 10 1, ir EEE priede Nr. 51, 2009 10 1.

2

(3)  Lichtenšteino oficialusis leidinys (Liechtensteinisches Landesgesetzblatt), 1961 m., Nr. 7, su vėlesniais pakeitimais.

3

Liechtensteinisches Landesgesetzblatt

(4)  1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 2 straipsnio 1 dalis.

4

(5)  1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 3 straipsnio 2 dalis.

5

(6)  1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 3 straipsnio 3 dalis.

6

(7)  1996 m. Investavimo subjektų įstatymo 39 straipsnio 2 dalis.

7

(8)  Lichtenšteino valdžios institucijos nurodė, kad neįmanoma išvardyti visų tokių mokesčių, nes fondų valdytojai (arba investicinių bendrovių valdymo padaliniai) gali nevaržomi taikyti mokesčius savo nuožiūra.

8

(9)  Fiziniams asmenims nustatytas pajamų mokestis (Erwerbssteuer) ir nekilnojamojo turto mokestis (Vermögenssteuer), tačiau jie atliekant šį tyrimą nenagrinėjami.

9

Erwerbssteuer

Vermögenssteuer

(10)  Grynasis pelnas apskaičiuojamas atsižvelgiant į apmokestinamą kapitalą. Mokesčio tarifas apskaičiuojamas grynojo pelno procentinę dalį nuo apmokestinamo kapitalo padalijus per pusę. Tačiau nustatytas mažiausias lygis (7,5 %) ir aukščiausia viršutinė riba (15 %), žr. Mokesčių įstatymo 79 straipsnio 2 dalį.

10

(11)  Mokesčių įstatymo 88 straipsnio d punktas.

11

(12)  Veiklos nevykdančios bendrovės – viešajame registre registruoti juridiniai asmenys, kurių buveinė ar biuras yra Lichtenšteine, tačiau jie jokios komercinės ar ūkinės veiklos Lichtenšteine nevykdo.

12

(13)  Mokesčių lengvata veiklos nevykdančioms bendrovėms nustatyta prieš Lichtenšteinui pasirašant EEE susitarimą, todėl šiame spendime nenagrinėjama; šiame sprendime nagrinėjamos tik nuo 1995 m. gegužės 1 d. (Lichtenšteino prisijungimo prie EEE data) taikomos mokesčių lengvatos.

13

(14)  Plg. Mokesčių įstatymo 85 straipsnio 2 dalį, iš dalies pakeistą 1996 m., LGBL, 1996 m., Nr. 88.

14

(15)  Panaikintas 1961 m. Mokesčių įstatymo 88 straipsnio f punktas, 88 straipsnio g punktas, 88 straipsnio h punkto 3 papunktis ir 88 straipsnio i punkto 2 papunktis, kuriuose nustatyta investiciniams fondams taikoma atkarpos mokesčio tvarka. Žr. Vyriausybės potvarkį Nr. 69/1995, p. 10, kuriame nurodyta, kad panaikinti paskirstytųjų atkarpų mokestį buvo būtina, kad būtų steigiami investavimo subjektai. Dėl įsigaliojimo žr. 1996 m. gegužės 3 d. Įstatymą dėl Mokesčių įstatymo pakeitimo (Gesetz vom 3.5.1996 über die Abänderung des Steuergesetzes), LGBl, Nr. 88, 1996 7 10.

15

Gesetz vom 3.5.1996 über die Abänderung des Steuergesetzes

(16)  Šiuo įstatymu taip pat panaikinta 84 straipsnio 5 dalis ir įtraukta nauja 86 straipsnio 2 dalis, kuria aiškiai išdėstyta, kad abiejų rūšių investavimo subjektų valdomam turtui kapitalo mokestis netaikomas.

16

(17)  2004 m. rugsėjo 22 d. Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos N 354/04.

17

(18)  2008 m. vasario 13 d. Komisijos sprendimas dėl valstybės pagalbos N 480/07.

18

(19)  Žr. Institucijos valstybės pagalbos gairių įmonių apmokestinimo srityje 3 punkto 3 papunktį.

19

(20)  Pavyzdžiui, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad mokestinė priemonė netampa neatrankia vien todėl, kad ji grindžiama objektyviais kriterijais, žr. 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, T-127/99, T-129/99 ir T-148/99, Rink. p. II-1275.

20

Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją

(21)  2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Gil Insurance ir kiti, C-308/01, Rink. p. I-4777, 68 punktas. Taip pat žr. 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Adria-Wien Pipeline, C-143/99, Rink. p. I-8365, 41 punktą, 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-409/00, Rink. p. I-1487, 47 punktą.

21

Gil Insurance ir kiti

Adria-Wien Pipeline

Ispanija prieš Komisiją

(22)  Minėto Sprendimo Fesil ir kt. prieš Instituciją, sujungtos bylos E-5/04 – E-7/04, 82 ir tolesni punktai.

22

Fesil ir kt. prieš Instituciją

(23)  Abiejų rūšių investavimo subjektai turi vesti atskirą nuosavo turto ir valdomo investuotojų turto, laikomo indėlių banke, apskaitą; bankroto atveju tiek investicinių fondų, tiek investicinių bendrovių nuosavas turtas atitenka kreditoriams.

23

(24)  Sumažintų mokesčių tarifų, taikomų veiklos nevykdančioms bendrovėms, Institucija nenagrinėjo, nes šios nuostatos galiojo prieš pasirašant EEE susitarimą.

24

(25)  Citata iš eksperto nuomonės, kurią pateikė Lichtenšteino valdžios institucijos, dėl investavimo subjektų teisinės formos ir atitinkamos apmokestinimo tvarkos (DII skyriaus b punkto ii papunkčio 3 dalis).

25

(26)  2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) prieš Belgijos valstybę, C-8/03, Rink. p. I-10157, 42 ir 43 punktai. Sprendimas susijęs su mokesčių sritimi, tačiau Institucija mano, kad nagrinėjama problema remiantis valstybės pagalbos taisyklėmis yra tokia pati. Žr. taip pat 2005 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendimą dėl pagalbos schemos, kurią Italija taiko kai kuriems kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektams (toliau – Italijos kolektyvinio investavimo schema) (OL L 268, 2006 9 27, p. 1).

26

Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) prieš Belgijos valstybę

(27)  Žr. taip pat 2005 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendimą dėl Italijos kolektyvinio investavimo schemos (OL L 268, 2006 9 27, p. 1) ir Sprendimo Associazione Italiana del risparmio gestito ir kt. prieš Komisiją, T-445/05, 127 ir tolesnius punktus.

27

Associazione Italiana del risparmio gestito ir kt. prieš Komisiją

(28)  1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo Vlaamse Gewest prieš Komisiją, T-214/95, Rink. p. II-717, 46 punktas. 2009 m. kovo 4 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, T-424/05, 154 ir tolesni punktai.

28

Vlaamse Gewest prieš Komisiją

Italija prieš Komisiją

(29)  Žr. Komisijos sprendimą dėl Italijos kolektyvinio investavimo schemos (45 punktas), kurį patvirtino Pirmosios instancijos teismas minėtu Sprendimu Associazione italiana del risparmio gestito prieš Komisiją, T-445/05, ir Sprendimu Italija prieš Komisiją, T-424/05.

29

Associazione italiana del risparmio gestito prieš Komisiją

Italija prieš Komisiją

(30)  Žr. minėto sprendimo T–424/05 156 punktą.

30

(31)  Pagal teismų praktiką (žr. minėto sprendimo T-424/05 160 punktą) Institucija neprivalo įrodyti, kad visos investicinės bendrovės veikia tarptautinėse rinkose. Vertinant pagalbos schemą pakanka įvertinti jos bendrąsias savybes nenagrinėjant visų atskirų taikymo atvejų.

31

(32)  1974 m. liepos 2 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją, 173/73, Rink. p. 709.

32

Italija prieš Komisiją

(33)  1987 m. spalio 14 d. Sprendimas Vokietija prieš Komisiją, 248/84, Rink. p. 4013.

33

Vokietija prieš Komisiją

(34)  Kai po 1994 m. gruodžio 1 d. priimto Institucijos sprendimo Nr. 213/94/COL panaikintos mokesčių lengvatos pramoninės gamybos srityje.

34

(35)  1995 m. spalio 31 d. Institucijos sprendimas Nr. 106/95/COL dėl bendrojo mokesčio netaikymo stiklo pakuočių sektoriuje.

35

(36)  1997 m. gegužės 14 d. Institucijos sprendimas Nr. 145/97/COL dėl atitinkamų priemonių, susijusių su regioniniu mastu diferencijuojamų socialinio draudimo mokesčių.

36

(37)  OL C 2, 1998 1 6, p. 1.

37

(38)  Komisija pranešimą paskelbė 1998 m. lapkričio mėn. (OL C 384, 1998 12 10). Panašus pranešimas 1999 m. birželio mėn. buvo įtrauktas į Institucijos valstybės pagalbos gaires kaip 17B skyrius.

38

(39)  Žr., be kita ko, 1994 m. kovo 15 d. Sprendimą Banco Exterior de España SA prieš Ayuntamiento de Valencia, C-387/92, Rink. p. I-877.

39

Banco Exterior de España SA prieš Ayuntamiento de Valencia

(40)  Pranešimo 18 punktas.

40

(41)  Žr. Elgesio kodekso J skirsnį.

41

(42)  Sprendimo Territorio Histórico de Álava ir kiti prieš Komisiją, sujungtos bylos T-346/99, T-347/99 ir T-348/99, 84 punktas.

42

Territorio Histórico de Álava ir kiti prieš Komisiją

(43)  2008 m. lapkričio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Hôtel Cipriani prieš Komisiją, sujungtos bylos T-254/00, T-270/00 ir T-277/00, (kuriame nurodomas 2002 m. balandžio 30 d. Sprendimo Gibraltaro Vyriausybė prieš Komisiją, sujungtos bylos T-195/01 ir T-207/01, Rink. p. II-2309, 130 punktas).

43

Hôtel Cipriani prieš Komisiją

Gibraltaro Vyriausybė prieš Komisiją

(44)  1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas; 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-169/95, Rink. p. I-135, 51 punktas; 1997 m. kovo 20 d. Sprendimo Land Rheinland-Pfalz prieš Alcan Deutschland GmbH, C-24/95, Rink. p. I-1591, 25 punktas.

44

Komisija prieš Vokietiją

Ispanija prieš Komisiją

Land Rheinland-Pfalz prieš Alcan Deutschland GmbH

(45)  2010 m. kovo 11 d. Sprendimas Centre d’Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication prieš Société Internationale de Diffusion et d’Édition, C-1/09. ř. taip pat 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C-91/01, Rink. p. I-4355, 66 ir 67 punktus.

45

Centre d’Exportation du Livre Français (CELF)

Ministre de la Culture et de la Communication prieš Société Internationale de Diffusion et d’Édition

Italija prieš Komisiją

(46)  1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas ir 2005 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją, T-171/02, Rink. p. II-2123, 64 punktas.

46

Komisija prieš Vokietiją

Regione Autonoma della Sardegna prieš Komisiją

(47)  1990 m. rusėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-5/89, Rink. p. I-3437, 14 punktas ir 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-169/95, Rink. p. I-135, 51 punktas.

47

Komisija prieš Vokietiją

Ispanija prieš Komisiją

(48)  2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją, C-183/02 P ir C-187/02 P, Rink. p. I-10609, 51 punktas.

48

Demesa ir Territorio Histórico de Álava prieš Komisiją

(49)  2000 m. sausio 18 d. Sprendimas Mehibas Dordstelaan prieš Komisiją, T-290/97, Rink. p. II-15, ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Belgija ir Forum 187 ASBL prieš Komisiją, C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-05479, 147 punktas.

49

Mehibas Dordstelaan prieš Komisiją

Belgija ir Forum 187 ASBL prieš Komisiją

(50)  Pagal ataskaitą Lichtenšteino Parlamentui dėl EEE susitarimo (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) Lichtenšteino valdžios institucijos pripažįsta, kad iš esmės mokesčių lengvatos yra valstybės pagalba, kaip apibrėžta EEE susitarimo 61 straipsnio 1 dalyje, ir kad tam tikromis aplinkybėmis būtina pranešti apie Lichtenšteino mokesčių priemones (p. 134). Žr. taip pat paaiškinimus Lichtenšteino Parlamentui skirtoje ataskaitoje dėl dalyvavimo Europos ekonominėje erdvėje (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2.Teil, Nr. 1995/1), p. 168.

50

Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992

Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2.Teil, Nr. 1995/1

---