article: Bray, England (CNN) -- Tænk på det mest mindeværdige måltid, du nogensinde har haft. Var det bare smagen, du husker, eller alt andet omkring det? For mig er mad lige så meget om øjeblikket, lejligheden, placeringen og virksomheden, som det er om smagen. Det er det eneste, vi gør, der involverer alle sanserne. Det har evnen til at generere så mange følelser og så meget hukommelse. Det har uendelige muligheder. Det er et af de emner, hvor jo mere du lærer om det; jo mere du indser, du ikke kender. Jeg blev født i 60'erne og voksede op i 70'erne -- ikke ligefrem det bedste årti for mad i britisk historie. Det var en tid, hvor, som nation, vi excelled i kunst og musik og fotografering og mode -- alle kreative færdigheder. . alle bortset fra madlavning. I de dage var der kun én type pasta du kunne købe i supermarkedet -- spaghetti i en blå wrapper. Med olivenolie du var nødt til at gå til kemikeren, fordi du aldrig kogt med det -- du hældte det i dine ører for at rydde voks. Jeg havde aldrig spist en østers før. Jeg havde aldrig spist hummer. Jeg havde aldrig engang været på en gastronomisk restaurant i nogen form eller form. Mere fra Human to Hero: Tidligere klaver vidunder Benjamin Grosvenor. Da jeg var en teenager, vi plejede at gå til Cornwall og sydkysten af England hvert år til vores sommerferie. Så et år tog vi til Frankrig, og jeg havde den heldige oplevelse at gå til en tre Michelin-stjernede restaurant med min søster og forældre Det var som om jeg var faldet ned nogle kaninhul i et vidunderland. Det var bare utroligt. Vi sad udenfor ved siden af en klippe i denne dal af oliven. Der var træer, støjen af fødderne af ventende personale knasende på gruset; støjen af fårekyllinger fyldte luften; den sommelier med sit styr overskæg og læder forklæde; vinen liste størrelsen af noget ud af tabletten af en Cecil B. DeMille film; oste trolley lyden af en vogn. De var hælde saucer i souffles, udskæring ben af lam ved bordet. Der var bare hele denne nye verden, og det var det, da jeg fik hooked. Det fik under min hud. Jeg forlod skolen med en A-niveau i kunst. Jeg havde undladt min kemi eksamen - så jeg var tydeligvis ikke en videnskabsmand, men i en alder af 18, jeg fik en bog skrevet af en fyr kaldet Harold McGee, som var alt om videnskaben om madlavning. Harold havde skrevet en sektion i bogen, hvor han sagde, at bruning kød ikke holder i juice -- og det fløj i ansigtet af alle de ting, jeg havde lært om klassisk fransk madlavning indtil da. Så fra det øjeblik, jeg spurgte alt. Jeg var ligesom en af disse irriterende børn går 'Hvorfor? Hvorfor?!' Tænker over det nu, hvis jeg havde spurgt, at mange spørgsmål i skolen, Jeg ville have gjort en masse bedre. Mere fra mennesker til Hero: Tidligere olympiske roer Matthew Pinsent. Så fra en alder af 18 eller så, Jeg arbejdede, spare op. Jeg gjorde alle slags job: Jeg begyndte at sælge kontorudstyr, som jeg hadede. Jeg gjorde et par andre job og endelig endte med at arbejde for min far som kredit controller -- grundlæggende regnskab. Det var en ni-til-fem job, og halv forbi tre hver dag ville jeg garantere dig at sidde, snorke ved mit skrivebord. Jeg ville spare på en seks måneder og blæse det på en to ugers tur til Frankrig, og jeg ville tro, at det var næsten tre uger, hvis jeg ville gøre det. Jeg husker at jeg gik ned ad vinlisten og tænkte, 'Eeek, jeg kan ikke gøre det, jeg kan ikke købe det," eller jeg ville sige 'Jeg vil have at vin, men kan jeg bare få et glas behag?' Jeg åbnede Fat Duck i 1995, bemandet af bare mig selv og en pot-washer, det var det. Jeg var madlavning franske bistro ting - steak og chips, citron tærte og den slags ting. Min første oprindelige parabol skabelse var blot et par år før. Det var 'triple kogte chips' -- min løsning på problemet med, hvorfor chips gå soggy. Og så selv om jeg var to dage væk fra at gå konkurs -- Jeg var nødt til at sælge et hus, sælge biler, var nødt til at sælge alt, hvad der sker, når vi laver mad på et videnskabeligt niveau -- var allerede begyndt at påvirke min mad. Langs rejsen fra da til nu var jeg to dage væk fra at gå konkurs --- Jeg var nødt til at sælge alt, hvad der sker, når vi laver mad på et videnskabeligt niveau --- var allerede begyndt at påvirke min mad. Det er hver dag. Det er ikke bare, at du tilbereder nice et måltid. Du slutter og så er du nødt til at rense alt ned, og så er du nødt til at starte igen den næste dag. Så du er nødt til at ofre alt, men på samme tid kan du sige, at det er en meget egoistisk forfølgelse. Jeg er i en position nu, der har overskredet noget, jeg nogensinde kunne have håbet eller drømt om, men jeg ved ikke engang, hvad det var, der kørte mig. Jeg havde ikke rigtig en ambition; Jeg ville bare være bedre og bedre og bedre, og det var aldrig godt nok.
highlights: Heston Blumenthal er grundlægger af The Fat Duck, regelmæssigt stemte verdens bedste restaurant. Den britiske kok er en perfektionist, der hjalp popularisere kunsten "molekylær gastronomi" Han ser tilbage til sin barndom for at forklare, hvordan en interesse udviklet sig til en besættelse.