- 2. Poreski obveznik

Opšte je pravilo da je obveznik poreza na prenos apsolutnih prava prodavac, odnosno prenosilac prava svojine na objektu. Dakle, u slučaju prenosa prava svojine na objektu po osnovu ugovora o prodaji, obveznik poreza na prenos apsolutnih prava je prodavac, iako u praksi, najčešće, ekonomski teret tog poreza snosi kupac. Međutim, u sledećim slučajevima obveznik poreza na prenos apsolutnih prava je sticalac objekta: - kod sticanja prava svojine na objektu na osnovu pravosnažne sudske odluke ili drugog akta državnog, odnosno drugog nadležnog organa sa javnim ovlašćenjem; - kod sticanja prava svojine na objektu održajem; - kod prenosa uz naknadu celokupne imovine pravnog lica; - kod prodaje stečajnog dužnika kao pravnog lica - ako kupac nije preuzeo obaveze pravnog lica koje je kupio, ili je preuzeo samo deo tih obaveza. U slučajevima kada je obveznik poreza na prenos apsolutnih prava prodavac, odnosno prenosilac, lice na koje je preneto apsolu tno pravo, jemči supsidijarno za plaćanje poreza na prenos apsolutnih prava. Lice na koje je preneto apsolutno pravo , koje se ugovorom obavezalo da plati porez na prenos apsolutnih prava , jemči solidarno za plaćanje tog poreza. Dakle, u slučaju kada se pravo svojine na objektu prenosi po osnovu ugovora o prodaji, prodavac je obveznik poreza na prenos apsolutnih prava, a kupac je supsidijarni jemac, odnosno solidarni jemac - ako se ugovorom obavezao da plati porez na prenos apsolutnih prava. S tim u vezi, i u slučaju kada se kupac obaveže ugovorom da plati porez na prenos apsolutnih prava, prodavac ostaje obveznik poreza na prenos apsolutnih prava, a kupac stiče svojstvo solidarnog jemca. Kada je kupac supsidijarni jemac (kada se nije ugovorom obavezao da plati porez na prenos apsolutnih prava), u tom slučaju nadležni poreski organ može da naplati porez od njega tek ako prvobitno nije uspeo da se naplati od prodavca, tj. obveznika. Kada je kupac solidarni jemac (tj, kada se ugovorom obavezao da plati porez na prenos apsolutnih prava), u tom slučaju kupac je dužnik istog reda kao i prodavac. Drugim rečima, u ovom slučaju poreski organi mogu da naplate porez od kupca, bez prethodnog pokuša ja da porez naplate od prodavca.

- 3. Nastanak poreske obaveze

Opšte je pravilo da poreska obaveza po osnovu prenosa prava svojine na objektu nastaje danom zaključenja ugovora (član 29. st av 1. Zakona). Imajući u vidu da je ugovor o prodaji objekta (ili ugovor o razmeni) formalni pravni posao, tj. da se smatra zaključenim dano msolemnizacije ugovora od strane javnog beležnika, obaveza za porez na prenos apsolutnih prava nastaje tog dana. Ostalim odredbama člana 29. Zakona propisan je nastanak poreske obaveze u određenim specifičnim slučajevima. Tako, u slučaju kada je predmet ugovora prenos prava svojine na budućoj stvari (na neizgrađenom građevinskom objektu, ili građevinskom objektu koji se nalazi u tzv. "sivoj fazi"), poreska obaveza nastaje primopredajom, odnosno stupanjem u posed nepokretnosti. Ako se prenos prava svojine na objektu vrši po osnovu ugovora o doživotnom izdržavanju, poreska obaveza nastaje danom smrti p rimaoca izdržavanja, odnosno danom smrti saugovarača ako je doživotno izdržavanje ugovoreno u korist trećeg lica, a ugovorom nije određeno da svojina prelazi na davaoca izdržavanja u trenutku smrti trećeg lica. Ako se prenos prava svojine na objektu vrši na osnovu odluke suda, odnosno rešenja nadležnog upravnog organa, poreska obaveza nastaje danom pravosnažnosti te odluke, odnosno danom konačnosti tog rešenja, osim ako se prenos prava svojine vrši na budućoj stvari . Kod sticanja prava svojine održajem, poreska obaveza nastaje danom pravosnažnosti sudske odluke kojom je to pravo utvrđeno. Poslednjim stavom člana 29. Zakona propisano je da ako ugovor o prenosu apsolutnog prava, ugovor o zakupu, odluka suda, odnos no rešenje nadležnog upravnog organa ili drugi pravni osnov prenosa prava iz čl. 23. i 24. ovog zakona, nisu prijavljeni ili su prijavljeni neblagovremeno, smatraće se da je poreska obaveza nastala danom saznanja nadležnog poreskog organa za prenos. Predmetna odredba ima zaštitni karakter za fiskalne interese države. Naime, u odsustvu ove norme moglo bi se desiti da poresk i obveznik ne podnese poresku prijavu za porez na prenos apsolutnih prava, te u odsustvu saznanja poreskog organa o izvršenom prenosu ne kog oporezivog apsolutnog prava, mogla bi nastupiti zastarelost prava na utvrđivanje poreza. Na primer, ugovor o prodaji objekta zaključen je 17.8.2010. godine. Obveznik nije podneo poresku prijavu za utvrđivanje porez a na prenos apsolutnih prava. U odsustvu predmetne norme, ukoliko poreski organ ne bi saznao za izvršeni prenos prava svojine na objektu, istekom dana 31.12.2015. godine nastupila bi zastarelost prava poreske uprave na utvrđivanje poreza. Međutim, s obzirom na postojanje navedene norme, poreska obaveza neće nastati sve do momenta saznanja nadležnog poreskog organa za izvršeni prenos, te će tek od tog mo menta početi da teče rok za zastarelost prava na utvrđivanje poreza na prenos apsolutnih prava. Međutim, nameće se pitanje koji je to momenat saznanja nadležnog poreskog organa da je prenos apsolutnog prava izvršen. Naime, odredbom člana 37. stav 1. Zakona propisano da je organ nadležan za overu potpisa ugovarača na ugovoru dužan da nadlež nom poreskom organu nakon overe potpisa ugovarača na ugovoru kojim se vrši prenos prava svojine, odnosno drugog prava iz čl. 14, 23. i 24. ovog zakona, dostavi primerak ugovora najkasnije u roku od 10 dana od dana overe potpisa ugovarača. Dakle, kada bi se vratili na malopređašnji primer, obveznik bi imao argumenata da tvrdi da je njegova poreska obaveza ipak za starela. Drugim rečima imao bi argumenata da tvrdi da je poreski organ sazanao za izvršeni prenos prava svojine na objektu još 2010. g odine, budući da je nadležni organ za overu potpisa ugovarača na ugovoru bio dužan da nadležnom poreskom organu dostavi primerak ugo vora u roku od dana 10 od dana 17.8.2010. godine (dan zaključenja ugovora u našem primeru).