А ось і 14 березня наступило. День, що неофіційно поки що ввійшов в історію Стрийщини як День незалежності Стрия. Опівдні тисячі людей знову заповнили вулиці перед будинком міської Ради. А у приміщенні у цей час вирішувалось важливе для стриян питання. Тепер вже народний депутат В. Романюк, а з ним декілька новообраних депутатів міської Ради (Темник Є., Кравець Ф. та ще дехто) поставили перед виконкомом вимогу виконати ухвалу мітингу, що відбувався 11 березня, — вивісити на приміщенні міської Ради національний прапор України. Прапор, пошитий панею Гавришок Богданою, вже був у руках нашого "хорунжого" Ботвина Богдана і чекав своєї долі: бути йому звичайним прапором, чи прапором історичним. Виконавчий комітет, очолюваний Матійцівим І.П., вирішив задовольнити вимогу мітингу і поряд з прапором УРСР встановити на приміщенні міської Ради синьо-жовтий прапор України. Коли оголосили рішення, — Боже! Що тут робилося! І сльози, і усмішки, і поцілунки, і обнімання. Радості не було меж. Цю почесну місію — вивісити прапор — виконали: Бичко Василь, Бойко Олег, Ботвин Богдан, Галецький Орест ... Ось вони наші стрийські Кантарії та Єгорови, що встановили наш прапор перемоги! Різниця тільки в тім, що у 1945р. прапор "переможців" був встановлений на чужій землі, а наш — на своїй, на рідній. Не пам'ятаю, хто це був тоді із львівських, але він пожартував до нас: "Тепер я вірю, що столицею Галичини є не Львів, а Стрий". І раптом тоді, коли центр Стрия вібрував хвилями радості в небо, а над народом тріпотів синьо- жовтий прапор, тоді... почулося вгорі журливе "кру-кру-кру"... Від несподіванки люди зойкнули: "Журавлі!" Не було такого, хто б не глянув угору. Там, на чистому і сонячному небі, чітким "ціпом" летіли вісники весни — журавлі. Та здивування і радість людей була ще більшою, коли птахи, мабуть, стривожені шумом внизу, "поламали" свій "ціп" (ключ) і полетіли трьома злитими в основі колонами, що нагадували тризуб. Народ сприйняв це як чудо! Як добрий Божий знак! І всі тоді були переконані, що ці птахи сповіщають сьогодні не тільки про весну у природі, а на цей раз несуть весну-волю для України». Здавалося б, ну що такого героїчного у цій події? Хтось може сказати: тоді всі вже ходили під прапорами, ніхто не боявся, нікого за синьо-жовтий прапор вже не переслідували. Та не так… Пізно ввечері 22 квітня (!!! над Стрийською міськрадою наш прапор висів вже більше місяця!!!) 1990 року двоє молодих хлопців Володимир Дубовик та Віктор Корнійчук із села Високе Черняхівського району Житомирської області таємно встановили український національний прапор над будинком прокомуністичної обласної Ради, головою якої напередодні було обрано першого секретаря Житомирського обкому КПРС В.Г. Федорова (на той час синьо-жовтий прапор вже було піднято над будівлями обласних рад Тернополя, Івано-Франківська і Львова, що й послужило прикладом житомирянам). Прапор простояв недовго, «стражі порядку» його швидко зірвали, а мужніх хлопців міліція знайшла. Їх судили «найсправедливішим» у світі радянським судом, і кожен отримав по два роки тюрми. А через півтора місяця Житомир вже офіційно вивісив синьо-жовтий прапор. Втім, якщо ми хочемо щоб історія нашого міста була в цьому моменті справедливо належно поцінована іншими, слід також з справедливістю ставитися до інших історій та належно їх пошановувати. Адже насправді, Стрий був зовсім не першим. Але пальма першості не покидає Стрийщину! Першим було село Жулин. 03 березня 1990 року над сільрадою Жулина, її голова Бальо Мирон Степанович офіційно вивісив національний прапор. Перед цією церемонією громадськість села була повідомлена за системою «від людини – людині» і на церемонії було присутньо біля 20- ти жителів. Частина селян просто побоялася прийти. Матеріал для прапора купували секретар виконкому Петеш Ольга Олексіївна та головбух Чушак Ольга Іванівна. По ночам прапор шила Турик Галина Олександрівна. Драбину для вивішення прапора дав сусід Сазик Богдан. Наступного дня, в неділю, відбулися перші демократичні вибори, на яких у нас переконливо переміг Демблок. І у Жулині виборці йшли на вибори бачачи синьо-жовте знамено – символ майбутньої перемоги.