нашого покоління антинародним, який нібито суперечить волі українського народу. Це перекручення історичної дійсності викриває прогресивна громадськість і засуджує кожний, кому дорогі інтереси нації, кожний, у кого горить національне почуття. Дорогі товариші! Гідно зустрінемо цю знаменну дату, яка по праву вважається нашим національним святом. Будьмо активними прихильниками національного руху. Хай живе вільна Україна!". Так в неділю, 21 січня, 1973 року над Чортковом замайоріли 4 жовто-блакитні знамена, а 22 січня з даного приводу вже була порушена кримінальна справа. У народ пішла крилата фраза сторожа кінотеатру, над яким вивісили один із прапорів: "Увечері дивлюся - ваш прапор, а рано дивлюся - наш прапор". Виявити учасників акції виявилося не складно. Вирок не забарився. На попередньому слідстві і в часі суду усі підсудні повністю визнали свою провину у розповсюдженні 19 антирадянських листівок і вивішуванні чотирьох націоналістичних прапорів 21 січня 1973 року у місті Чорткові та підтвердили обставини вчинення даного злочину. Тому 24 вересня 1973 року у закритому судовому засіданні Тернопільський обласний суд установив: „Покаранням усім підсудним з врахуванням суспільної небезпеки їх злочинів слід обрати позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання - заслання і відбувати відповідно до ст.25 КК УРСР у виправно-трудовій колонії суворого режиму". Володимира Мармуса було засуджено на 6 років позбавлення волі у ВТК суворого режиму із засланням на 5 років, М.Мармуса та С.Сапеляка - на 5 років тюрми із засланням на 3 роки кожного, П.Винничука і В.Сеньківа - на 4 роки ВТК із засланням на 3 роки кожного, а М.Слободяна та А.Кравця - на 3 роки ВТК з засланням на 2 роки кожного. Вище описано три найвідоміші випадки. Однак, очевидно, що подібне траплялося час від часу по всій Україні. І нам, стриянам, за прикладом далеко ходити не треба. У листопаді 1961 року в селі Витвиця на Стрийщині міліціонер (!) Михайло Дяк таємно встановив український прапор. "Злочинця" тоді викрити не вдалося, і це надихнуло його однодумців на створення відомого в нашій історії "Українського Національного Фронту". Одним із його провідників згодом став не менш відомий Зіновій Красівський. УНФ досить активно діяв до 1967 року, після чого його члени опинились у радянських "виправних установах". У 1972 році, в селі Нижнє Синьовидне, біля школи, на трубі теж вивісили національне знамено. Трубу змастили «шмаром» щоб ускладнити можливість його зняття. Цього разу «органам» не вдалося відшукати винуватців, однак тепер імена цих сміливців можна оголосити (за їх згодою). Якщо когось цікавить – цією інформацією володіє Мирон Степанович Бальо, про якого ще піде мова нижче. Вище йшлося про спорадичні випадки вивішування національних прапорів. Ніхто не намагався їх використовувати відкрито, жоден прапор не висів довш як день і т.д. Ситуація змінилася у 1989 році. Люди відкрито ходили в походах та стояли на мітингах під національними прапорами. Коли і де вперше було відкрито піднесено національний прапор? Ну звісно – у Львові. На екологічному мітингу, на площі Ринок, 26 квітня 1989 року. В цьому мітингу також приймав участь тодішній перший секретар обкому КПРС Погребняк. Акція готувалася членами УГС. "Люди в цивільному" одразу рвонули "прєсєчь бєзобразіє", однак учасники мітингу їх не пропустили до прапороносця. У Стрию вперше відкрито підесено національні прапори майже через місяць – 21 травня 1989 року, на цвинтарі, при панахиді на могилах батьків кардинала Любачівського. Ось як описує цей момент Михайло Мандрик в книзі «Стрийщина: шлях до волі»: «Раптом у повітрі затріпотіли, як голуби крилами, синьо-жовті прапори. Звідки вони взялися? Тисячі очей були прикуті до рідних знамен, як загіпнотизовані. Боже! Що тут робилося! Люди зааплодували, хтось крикнув «слава!», всі раділи, сміялися, плакали, обнімалися… До сьогодні не можу забути: переді мною стояв вчитель історії Роман Грицай, і по його обличчі рясно текли сльози. Плакало більшість людей…». Перша масова маніфестація під національними прапорами відбулася 17 вересня 1989 року, коли люди пройшлися маршем через місто Львів.