mintoje nutartyje suformuota pozicija dėl gatvių pavadinimų užrašų pateikimo valstybine kalba. Kaip teisingai pažymėjo pareiškėjas atsiliepime į apeliacinį skundą, netekus galios Tautinių mažumų įstatymui tautinių mažumų teisių reglamentavimas nebuvo labiau praplėstas nei galiojant šiam įstatymui. Be to, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas 2009 m. sausio 30 d. nutartyje 756 Nr. A - 152/2009, aiškindamas Tautinių mažumų įstatymo nuostatas, konstatavo, kad Valstybinės kalbos įstatymas tautinių mažumų, t. y. neoficialių kalbų vartojimo nereglamentuoja, o Tautinių mažumų įstatymo 4 ir 5 straipsniuose yra įteisinta tik bendro pobūdžio tautinei mažumai priklausančių asmenų teisė vartoti vietos įstaigose ir organizacijose gimtąją kalbą greta valstybinės kalbos, tačiau šis įstatymas nereguliuoja kalbos vartojimo viešajame valstybės gyvenime. Teisėjų kolegija nesutinka su apeliacinio skundo argumentu, kad pareiškėjo prašymas neatitinka Administracinių bylų teisenos įstatymo keliamų reikalavimų. Kaip matyti ir pareiškėjo prašymo, jame išdėstyti reikalavimai yra konkretūs, aiškiai nurodyta, kokius veiksmus prašoma teismo įpareigoti atlikti atsakovą. Tai, kad, atsakovo tvirtinimu, gyventojai atsisako keisti gatvių pavadinimų lenteles, kaip teisingai nurodė pirmosios instancijos teismas, nėra pagrindas atmesti pareiškėjo prašymą. Apeliantas akcentuoja Europos Tarybos tautinių mažumų apsaugos pagrindų konvencijos, kuri ratifikuota Lietuvos Respublikos 2000 m. vasario 17 d. įstatymu Nr. VIII -1548, 11 straipsnio 3 dalį. Šioje dalyje įtvirtinta nuostata apie šalių susitarimą, remiantis savo teisinės sistemos reikalavimais, o prireikus ir sutartimis su kitomis valstybėmis, atsižvelgiant į konkrečias sąlygas, visuomenei skirtus tradicinius vietovių, gatvių pavadinimus ir kitus topografinius įrašus stengtis daryti taip pat ir mažumos kalba, jeigu yra pakankamas tokio žymėjimo poreikis. Pirmosios instancijos teismas tinkamai vadovavosi Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo 2009 m. 756 sausio 30 d. nutartyje administracinėje byloje Nr. A -152/2009 suformuota praktika, kurioje minėta konvencija pagal savo pobūdį ir turinį laikyta politinio -programinio, o ne norminio reguliavimo pobūdžio. Minėtoje nutartyje teisėjų kolegija, spręsdama iš esmės panašią administracinę bylą, atsižvelgė ir į Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 1995 m. spalio 17 d. nutarimą, kuriame pažymėta, jog principas pacta sunt servanda (sutarties privaloma laikytis) nereiškia, jog skirtingos valstybės negali pasirinkti skirtingų tarptautinės teisės normų įgyvendinimo savo vidaus teisinėje sistemoje būdų ir formų. Tai yra kiekvienos valstybės suvereni teisė. Todėl valstybių teisinėse sistemose taikomi įvairūs tarptautinės teisės normų įgyvendinimo vidaus teisėje būdai ir formos. Be to, yra pripažinta, kad apskritai tarptautinės teisės ir konkrečiai tarptautinių sutarčių galiojimas valstybės teisinėje sistemoje visada priklauso nuo vidaus teisės. Atkreiptinas dėmesys, kad panašią poziciją tik dėl asmenų vardų ir pavardžių rašymo dokumentuose lietuviškais rašmenimis 2011 m. gegužės 12 d. sprendime byloje C - 391/09 išreiškė Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, akcentavęs, kad asmens vardo ir pavardės užrašymą civilinės būklės aktų įrašuose reglamentuojančios taisyklės priklauso valstybių narių kompetencijai ir konstatavęs, kad Europos Sąjungos teisė nedraudžia atsisakyti pakeisti diakritiniais ženklais, kurie naudojami asmens kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių, civilinės būklės aktų įrašuose įrašytus vardus ir pavardes, jei toks atsisakymas negali suinteresuotiesiems asmenims sukelti rimtų nepatogumų. Lietuvos Respublikos Konstitucijos 110 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad teisėjas negali taikyti įstatymo, kuris prieštarauja Konstitucijai. Atitinkama nuostata numatyta Administracinių bylų teisenos įstatymo 4 straipsnio 1 dalyje. Konstitucijos 110 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad tais atvejais, kai yra pagrindo manyti, kad įstatymas ar kitas teisinis aktas, kuris turėtų būti taikomas konkrečioje byloje, prieštarauja Konstitucijai, teisėjas sustabdo šios bylos nagrinėjimą ir kreipiasi į Konstitucinį Teismą prašydamas spręsti, ar šis įstatymas ar kitas teisinis aktas atitinka Konstituciją. Toks pat teismo kreipimosi į Konstitucinį Teismą pagrindas nurodytas ABTĮ 4 straipsnio 2 dalyje. Tokiu būdu proceso dalyvio prašymas kreiptis į Konstitucinį Teismą yra tik vada įvertinti ar yra pagrindas kreiptis į Konstitucinį Teismą ištirti taikytino teisės akto atitikimą Konstitucijai. Pateikto prašymo argumentai nesaisto teismo ir jis savarankiškai vertina prašymo pagrįstumą. Klausimas dėl teismo kreipimosi į Konstitucinį Teismą yra bylą nagrinėjančio teismo diskrecija ir pagrindu teismui kreiptis į Konstitucinį Teismą su atitinkamu paklausimu gali būti tik paties bylą