de conformitat amb els drets contemplats en els articles 3 i 8 del CEDH. En aquest mateix sentit s'havia pronunciat el mateix tribunal en impedir cautelarment el desallotjament de la seva residència habitual de dues famílies de la ciutat de Madrid sense que prèviament hi hagués una alternativa habitacional adequada (Demanda Nº 77842/12 de l'11 de desembre de 2012 i Nº 3537 / 13 del 31 de gener de 2013). Així, el TEDH ha qualificat els desallotjaments com la forma més extrema d'ingerència en el dret a la protecció del domicili, condemnant l'absència de condicions mínimes d'habitabilitat i l'obligació de proveïr un reallotjament adequat a partir d'aquests drets. En el cas esmentat anteriorment d'octubre de 2013 el TEDH va impedir el desallotjament de dues famílies que residien en un bloc d'habitatges de la localitat de Salt - Girona, a partir dels articles 3 i 8 del Conveni Europeu i va exhortar a l'Estat Espanyol a informar detalladament quines eren les mesures que les autoritats internes es proposaven adoptar en relació amb els demandants, particularment els nens, a la llum de la seva vulnerabilitat, per prevenir l'al·legada vulneració del Conveni. En aquesta decisió, el TEDH també inquiria a les autoritats competents sobre les mesures relacionades amb l'allotjament i assistència social que pensaven adoptar (Demanda Nº 62688/13 del 15 d'octubre de 2013). Amb base en aquesta jurisprudència, el TEDH ha ratificat que l'Estat és sempre responsable i garant del dret a l'habitatge i per tant, qui ha de procurar una solució habitacional enfront dels desallotjaments forçosos, especialment quan s'afecta a col·lectius vulnerables, com els nens, que a conseqüència del desallotjament quedaran exposats a la violació dels drets tutelats en els articles 3 i 8 del Conveni, íntimament relacionats amb el dret a l'habitatge adequat. Aquesta obligació de no dur a terme desallotjaments que impliquin la vulneració de drets humans fonamentals i sense que les administracions públiques puguin garantir una alternativa habitacional adequada s'aplicaria fins i tot a casos com el del bloc de Salt, en què la propietat dels immobles pertanyien a una entitat financera privada (encara que participada en un 45% amb capital públic). D'altra banda, el TEDH va recordar a l'Estat espanyol que l'incompliment d'un estat membre d'acatar una mesura ordenada d'acord a l'art. 39 pot determinar un incompliment de l'article 34 de Conveni, en el sentit que les altes parts contractants es comprometen a no obstaculitzar per cap a l'exercici eficaç d'aquest dret (Sentència de la gran sala del 4 de febrer de 2005 al cas Mamatkulov i Askarov v. Turquia - demandes ens. 46827/99 i 46951/99). Així, només quan l'Estat va informar al TEDH que proveiria a les famílies d'un reallotjament en habitatges socials per una suma de 50 euros per mes o fins i tot menys, depenent de la situació actual de les famílies, la mesura cautelar es va aixecar, entenent que davant una solució habitacional concorde a les famílies podia produir-se el desallotjament respectant les degudes garanties de conformitat amb el dret internacional en la matèria. Cinquena.- Que en nosaltres concorren la doble circumstancia de no tenir alternativa habitacional pròpia i estar en situació de risc d'exclusió residencial . L'article 5.10 de la Llei 24/2015, del 29 de juliol defineix que es troben en risc d'exclusió residencial les persones o