1995 m. spalio 17 d. nutarimą ir darė išvadą, kad visos Lietuvos Respublikos institucijos (taip pat ir Vilniaus rajono savivaldybė), visi tarnautojai (taip pat ir Administracijos direktorius) Lietuvos ratifikuotas tarptautines sutartis savo veikloje privalo taikyti tiesiogiai. Nurodė Valstybinės kalbos įstatymo 1 straipsnio 3 dalį, pažymėjo, kad iki 2010 m. sausio 2 d. Konvenciją Lietuvoje įgyvendino Tautinių mažumų įstatymas. Kadangi nuo 2010 m. sausio 2 d. Lietuvoje nėra teisės akto, kuris įgyvendintų Konvenciją, pareiškėjo manymu, pastaroji įgauna tiesioginio taikymo galią. Nurodė, kad Taisyklių 18 punktas prieštarauja Konvencijos 11 straipsnio 3 daliai, todėl turi būti taikomos Konvencijos, o ne Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimo nuostatos. Trečiasis suinteresuotas asmuo Vilniaus rajono savivaldybės taryba atsiliepimu į prašymą (b. l. 35- 38) prašė prašymą atmesti kaip nepagrįstą. Nurodė iš esmės tuo pačius argumentus kaip ir atsakovas atsiliepime į prašymą.

II.

Vilniaus apygardos administracinis teismas 2010 m. lapkričio 24 d. sprendimu prašymą tenkino iš dalies, įpareigojo Administracijos direktorių per 1 mėnesį nuo teismo sprendimo įsiteisėjimo dienos pakeisti gatvių pavadinimų lenteles Vilniaus rajono savivaldybėje Pikeliškėse - Paberžės gatvėje, Maišiagaloje - Jogailos, Paberžės, Mokyklos, Naujojoje, Kooperatyvinėje, Algirdo ir Vilniaus gatvėse, Sudervėje - Kernavės ir Vilniaus gatvėse, Ažulaukėje - Nemenčinės gatvėje, Nemenčinėje - Švenčionių ir Kardinolo H. R. Gulbinovičiaus gatvėse, Buivydžiuose - Šv. Jurgio ir Bažnyčios gatvėse, Mostiškėse - Laisvės, Mokyklos, Linksmojoje, Naujojoje, Sodų, Baltarusijos ir Medaus gatvėse, Lavoriškėse - Liepos gatvėje į atitinkančias Valstybinės kalbos įstatymo bei Pavadinimų gatvėms, pastatams, statiniams ir kitiems objektams suteikimo, pakeitimo ir įtraukimo į apskaitą taisyklių, patvirtintų Vyriausybės 1996 m. lapkričio 27 d. nutarimu Nr. 1395, reikalavimus, t. y. tokias, kuriose gatvių pavadinimai būtų nurodyti valstybine (lietuvių) kalba. Kitoje dalyje Vyriausybės atstovo Vilniaus apskrityje prašymą atmetė kaip nepagrįstą. Nurodė Savivaldybių administracinės priežiūros įstatymo 5 straipsnio 2 dalies 1 punktą, pažymėjo, kad Vyriausybės atstovas Vilniaus apskrityje negavo informacijos iš Administracijos apie tai, kad 2010 m. liepos 7 d. reikalavimas Nr. 1R- 22 yra įvykdytas, taip pat ir prašymo pratęsti minėto reikalavimo įvykdymo terminą. Konstatavo, kad Administracijos direktorius neįvykdė Vyriausybės atstovo Vilniaus apskrityje 2010 m. liepos 7 d. reikalavimo Nr. 1R -22. Nurodė Lietuvos Respublikos Konstitucijos 14 straipsnį, Valstybinės kalbos įstatymo 1 straipsnio 1, 3 dalis, 17 straipsnio 1 dalį, 18 straipsnio 1 dalį, atkreipė dėmesį į Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo 1999 m. spalio 21 d. nutarimą, Lietuvos vyriausiojo 143 administracinio teismo 2008 m. balandžio 25 d. nutartį administracinėje byloje Nr. A -687/2008 ir pažymėjo, kad gatvių pavadinimai nėra ir negali būti laikomi nei tautinės bendrijos organizacijos pavadinimais, nei atitinkamai tokios bendrijos informaciniais užrašais. Darė išvadą, kad nėra pagrindo kaip išimtinėmis vadovautis Valstybinės kalbos įstatymo 18 straipsnio 1 dalies nuostatomis. Nurodė Taisyklių 27, 29 punktus ir darė išvadą, jog galiojantys teisės aktai nustato, jog gatvių pavadinimų užrašai turi būti pateikiami valstybine lietuvių kalba, o už jų įtvirtinimą, informacijos juose teisingumą ir teisėtumą, keitimą ir kt. atsako savivaldybės vykdomoji institucija. Nurodė Vietos savivaldos įstatymo 29 straipsnio 8 dalies 1 punktą ir darė išvadą, kad Vyriausybės atstovas Vilniaus apskrityje 2010 m. liepos 7 d. reikalavimu Nr. 1R- 22 kreipėsi į tinkamą subjektą. Pažymėjo, kad atsakovas nepateikė duomenų apie tai, jog naudojami gatvių pavadinimai ne lietuvių kalba yra įregistruoti registre. Nurodė Konvencijos 11 straipsnio 3 dalį, atkreipė dėmesį į Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo 2009 m. rugsėjo 14 d. nutartį administracinėje byloje 261 Nr. A - 997/2009, kurioje, teismo nuomone, kilęs ginčas yra identiškas šioje byloje kilusiam ginčui. Atkreipė dėmesį į Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo 2009 m. sausio 30 d. nutartį 756 administracinėje byloje Nr. A - 152/2009 ir darė išvadą, kad šioje byloje nagrinėjamam ginčui spręsti taikytinų teisės normų aiškinimo ir taikymo Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo praktikoje priimti procesiniai sprendimai vertintini kaip teisės šaltiniai, kuriais būtina vadovautis priimant sprendimą ir šioje byloje. Tokią išvadą teismas darė vadovaudamasis Lietuvos