jurisprudència recent, el reconeixement del dret a l'habitatge digne i adequat en el títol I - "Dels drets i deures fonamentals" - i en la norma de major rellevància de l'ordenament jurídic, s'ha de considerar per si mateixa un indici de la seva fonamentalitat ( cfr. Sentencia Nº 1649/12 del Jutjat de Primera Instància Nº 39 de Madrid). Una lectura sistemàtica de la Constitució obliga a interpretar el dret a l'habitatge i la prohibició de desallotjaments arbitraris de la forma més garantista possible. Això suposa fer-ho, d'una banda, en connexió amb altres drets i principis constitucionals que permetin delimitar el seu contingut, com el principi de l'Estat social i democràtic de dret (art. 1.1 CE), el de la dignitat de la persona i el dret a el seu lliure desenvolupament (art. 10.1 CE), la integritat física (article 15) o la intimitat personal i familiar i la inviolabilitat de domicili (art. 18 CE). I de l'altra, amb el que estableixen els tractats internacionals sobre drets humans. El Tribunal Constitucional ha sostingut que l'obligació d'interpretar els drets reconeguts en el títol I de la CE de conformitat amb els tractats i acords internacionals ratificats per Espanya no pot prescindir de la que, al seu torn, duen a terme els òrgans de garantia establerts per aquests tractats i acords internacionals (STC 61/2013 del 14 de març, FJ 5). Així, el Comitè de Drets Econòmics, Socials i Culturals (Comitè DESC) de Nacions Unides, òrgan d'interpretació i garantia del PIDESC, ha entès que la prohibició de desallotjaments arbitraris forma part del dret de tota persona a un nivell de vida adequat per a si i la seva família, com s'ha dit anteriorment, fins i tot alimentació, vestit i habitatge adequats, i a una millora contínua de les condicions de la seva existència (article 11.1). Segons el Comitè, els desallotjaments forçosos consisteixen en "el fet de fer sortir a persones, famílies i / o comunitats de les llars i / o les terres que ocupen, en forma permanent o provisional, sense oferir-los mitjans apropiats de protecció legal o d'una altra índole ni permetre'ls el seu accés a ells ", i només poden justificar-se en circumstàncies excepcionals i de conformitat amb els principis pertinents del dret internacional. En l'Observació General Nº 7 a l'article 11.1 del PIDESC, el Comitè DESC estableix que "els desallotjaments no haurien de donar lloc al fet que hi hagi persones que es quedin sense habitatge o exposades a violacions d'altres drets humans. I que quan els afectats pel desallotjament no disposin de recursos, l'estat part ha d'adoptar totes les mesures necessàries, en la major mesura que permetin els seus recursos, perquè es proporcioni un altre habitatge, reassentament o accés a terres productives, segons procedeixi "( parraf. 16). "A més d'infringir clarament els drets consagrats en el PIDESC, la pràctica dels desallotjaments forçosos també pot donar lloc a violacions de drets civils i polítics, com ara el dret a la vida, el dret a la seguretat personal, el dret a la no ingerència en la vida privada, la família i la llar, i el dret a gaudir en pau dels béns propis (OG Nº 7, parraf.5) ", drets que la CE reconeix en el títol dels drets fonamentals de totes les persones . Quarta.- El dia 15 d'octubre de 2013 el Tribunal Europeu de Drets Humans d'Estrasburg (TEDH) va paralitzar cautelarment el desallotjament de dues famílies que habitaven en un bloc d'habitatges propietat de la Societat d'actius provinents de la reestructuració bancària (Sareb),