buvo tasai, apie kurí pranaøas Izaijas yra pasakês" (Mt 3:2,3). Músû nagrinéjamoje iøtraukoje Lk 17:20-24, kalbédamas apie "ýmogaus súnaus" atéjimã Jézus atsaké í klausimã, "kada ateis Dievo karalysté".

Kristus noréjo pasakyti, kad ýydai, iøoriøkai labai laukdami Mesijo atéjimo ir tikédamiesi jo greito pasirodymo su didele jéga, nesuvoké, jog Mesijas ­ "Dievo karalysté" ­ jau buvo tarp jû nuolankiame Jézaus asmenyje. Taigi jis perspéjo juos: "Dievo karalysté (Mesijas) ateina nepastebimaiŸ Dievo karalysté jau yra tarp júsû" (Lk 17:20,21).

## 5.3 Dievo Karalysté praeityje

Dievo karalysté ­ tai tikinàiûjû laukiantis atpildas. Kaipo toks jis yra jû motyvas savo gyvenime sekti Kristaus pavyzdýiu, o tai reiøkia taip pat susidúrimã su trumpalaikiais kentéjimais ir nepatogumais. Todél galima tikétis, jog visã jû gyvenimã juose vis augs ir augs nenumaldomas troøkimas pajusti ir suprasti búsimojo amýiaus stebuklus. Tai bus visû jû dvasiniû ieøkojimû iødava ir pilnas Dievo, kurí jie pamilo kaip savo Tévã, pasireiøkimas.

Raøtuose gausu smulkiû apraøymû, kaip atrodys Karalysté ir norint iønagrinéti bent keletã iø jû galima sugaiøti visã gyvenimã. Vienas iø búdû suvokti kai kuriuos búsimosios Karalystés sutvarkymo pagrindinius principus ­ tai suprasti, jog Dievo Karalysté egzistavo praeityje kaip Izraelio tauta. Øi karalysté turi búti atkurta gríýus Kristui. Daug vietû Biblijoje suteikia mus ýiniû apie Izraelio tautã, kad mes galétume bendrais bruoýais suprasti, kaip bus sutvarkyta Dievo Karalysté ateityje.

Dievas daýnai vaizduojamas kaip "Izraelio karalius" (Iz 44:6 plg. Iz 41:27; 43:15; Ps 48:2; 89:18; 149:2); taigi Izraelio ýmonés buvo Jo karalysté. Jie tapo Dievo karalyste sudarê su Juo sandorã prie Sinajaus kalno, netrukus po savo iøéjimo iø Egipto per Raudonãjã júrã. Dél savo pasiryýimo laikytis øios sandoros jie turéjo búti Dievui "kunigiøka karalija ir øventoji tauta" (Iø 19:5,6). Taigi "kai Izraelis éjo iø EgiptoŸ Izraelis (pasidaré) jo karalysté" (Ps 114:1,2). Sudarês øiã sutartí, Izraelis keliavo per Sinajaus dykumã ir apsistojo paýadétoje Kanaano ýeméje. Kadangi Dievas buvo jû Karalius, tai jie buvo valdomi teiséjû (pvz. Gideono ar Samsono), o ne karaliû. Øie teiséjai buvo ne karaliai, bet Dievo vedami priýiúrétojai, kurie tvarké tam tikras øalies dalis, bet ne vieøpatavo visam kraøtui. Dievas juos daýnai paskirdavo konkreàiam tikslui, pvz. vesti Izraelí í atgailã ir iøgelbéti nuo prieøû. Kai izraelitai praøé teiséjo Gideono búti jû karaliumi, øis atsaké: "Nei aø vieøpatausiu jumsŸ bet vieøpataus jums Vieøpats" (Ts 8:23).

Paskutinis teiséjas buvo Samuelis. Tuo metu izraelitai pradéjo praøyti sau ýemiøko karaliaus, norédami búti kaip aplinkinés tautos (1 Sam 8:5,6). Visais laikais tikroji Dievo tauta turéjo pagundã nepakankamai aukøtai vertinti savo santykiû su Dievu artumã ir daýnai atsisakydavo pastarojo vardan to, kad tapti panaøiems í aplinkiní pasaulí. Øitos pagundos yra labai stiprios dabartiniame pasaulyje. Dievas skundési Samueliui: "JieŸ atmetéŸ mane, kad jiems nekaraliauàiau" (1 Sam 8:7). Nepaisant to, Dievas davé jiems karalius, pradedant nuodéminguoju Sauliumi. Po jo seké teisusis Dovydas, ir iø jo kilo visa karaliû dinastija. Dvasingesni karaliai suvokdavo, jog Izraelis tebebuvo Dievo karalysté, net ir atmetês Jo karaliavimã. Todél jie pripaýindavo valdã Izraelí Dievo vardu, o ne nuo savês.

Øio principo supratimas leidýia mums prasmingai suvokti Saliamono, Dovydo súnaus, karaliavimo apraøymã, jam atsisédus í Dievo "sostã, kaip Vieøpaties, tavo Dievo karaliû" (2 Krn 9:8; 1 Krn 28:5; 29:23). Taikinga ir klestinti Saliamono karalysté bylojo apie búsimãjã Dievo karalystê (kitaip tariant, buvo jos "tipas" arba provaizdis). Øtai kodél pabréýiama, jog jis karaliavo Izraeliui Dievo vardu, kaip ir Jézus sédés Dievo soste ir bus Dievui Izraelio karaliumi (Mt 27:37,42; Jn 1:49; 12:13).

Daugelio Senajame Testamente apraøytû karaliû vieøpatavimas buvo Kristaus búsimosios Karalystés provaizdis (tipas). Lygiai kaip Saliamonas pastaté Dievui øventyklã Jeruzaléje, taip ir Kristus padarys búsmojoje Karalystéje (ýr. Ez 40-48). Lygiai kaip Hezekijas ir Saliamonas gaudavo dovanas ir duoklê iø aplinkiniû tautû (1 Kar 10:1-4; 2 Kar 20:12),ir regéjo Izraelio kraøte palaiminimã , nepaprastã derlingumã ir klestéjimã (1 Kar 10:5-15; Iz 37:30), taip ir visã pasaulí aprépsianàioje Kristaus Karalystéje øie dalykai bus matomi daug didesniu mastu.

### Vedybos

Nepaisant geros Saliamono pradýios, dar búdamas visai jaunas jis padaré klaidû savo vedybiniuose ryøiuose, ir jam senstant tai nesulaikomai sekino jo dvasinê jégã. "Taigi karalius Salimonas myléjo dugelí svetimtauàiû moterûŸ ir Moabietes, ir Amonietes, IduméjietesŸ iø tautû, apie kurias Vieøpats sakês Izraelio súnums: Neíeisite pas jas ir né vienas iø jû neíeis pas júsiøkes, nes jos tikriausiai nugrêø júsû øirdis, kad sektuméte jû dievus. Taigi