sale atraseră atenţia împăratului bizantin Constantin zis Pogonat. Acest împărat a publicat un decret (684) împotriva comunităţilor independente de credincioşi şi în special împotriva Iui Constantin, însărcinînd pe Simeon, unul din ofiţerii lui de a veghea la executarea acestui decret. Pentru a da mai multă greutate pedepsirii lui Constantin, Simeon a dat pietre multora din prietenii personali ai acuzatului şi le-a ordonat de a atrunca/ cu pietre în învăţătorul lor, pe care atîta timp l-au iubit şi l-au respectat. Ei au refuzat acest lucru cu riscul pierderii propriei lot vieţi şi lăsară să cadă la pămînt pietrele. însă un tînăr numii Justus/ crescut de către Constantin ca pe propriul său fiu şi cate a fost tratat cu mare bunătate, luă o piatră şi omorî pe binefăcătorul lui dintr-o singură lovitură. Acest lucru îi aduse laude şi recompensă din partea autorităţilor care îl comparară cu Da|id care a ucis pe Goliat. Simeon a fost profund mişcat de ceeacfe a văzut şi a, auzit la Kibossa. Stînd acolo de vorbă cu creştinii, el fu convins de adevărul învăţăturilor şi de curăţia purtării lor. Reîntors la Constantinopol, el nu a mai putut avea pacea lăuntrică, timp de trei ani cît a mai petrecut la curtea împărătească. El părăsi totul, fugi la Kibossa, şi adoptînd numele de Tit, el reluă şi continuă lucrarea omului pe care îl osîndise la moarte. El trebui ca în curînd să se alăture la marea ceată a martirilor, căci doi ani mai tîrziu, Justus care era la curent cu felul de viaţă al fraţilor^ a dat informaţii episcopului, care transmiţîndu-le mai departe împăratului Iustinian al II-lea a permis prinderea unui mare număr de credincioşi. Socotind că terorizînd restul „ereticilor'' el îi va aduce la supunere, împăratul îi făcu să urce toţi pe un rug, inclusiv Simeon. însă planurile persecutorului au fost dejucate, îndrăzneala martirilor a făcut din credinţa unui mare număr, o flacără de consacrare şi de mărturie atît de mare, încît s-au ridicat numeroşi propovăduitori şi învăţători, şi comunităţile au crescut mult. Ei au îndurat suferinţele lor cu fermitate, măr-ginindu-se la o rezistenţă pasivă. Apoi veni un timp de răgaz datorită împrejurărilor din lumea catolică. 2) MAREA DISPUTĂ A ICOANELOR Adorarea moaştelor a început de timpuriu în viaţa bisericii. Elena, mama lui Constantin Cel Mare, a adus dela Ierusalim lemn, aşa zis din crucea Domnului Isus şi cuie care ar fi slujit la răstignire. S-a început prin a se atribui valoare gravurilor, ima 48 ginilor şi icoanelor. S-au construit biserici pentru a primi aceste moaşte şi aci se comemora moartea martirilor. Pe nesimţite adunările ucenicilor Domnului din simple camere sau case, s-au transformat în adunări de oameni — credincioşi sau necredincioşi — în clădiri sfinte, dedicate Fecioarei sau vreunui sfînt, plină de imagini sau de moaşte, obiecte de adorare. Rugăciunea nu se mai adresa lui Dumnezeu, ci Fecioarei şi sfinţilor şi idolatria pagină cu cele mai ordinare superstiţii, s-a repetat şi anume în jurul icoanelor, cu preoţi şi cu practicarea riturilor religioase. O dovadă despre puterea descoperirii lui Hristos prin Scripturi este că, chiar după introducerea în bisericile catolice a idolatriei şi a superstiţiilor păgîne, s-au găsit în sînul lor ca de altfel şi astăzi, mulţi credincioşi care se sprijineau pe Hristos în privinţa mîntuirii lor şi care trăiau în sfinţenie. Ei nu formau decît o rămăşiţă ascunsă în masa acestor oameni rătăciţi prin sistemul idolatru, întovărăşit de păcat şi ignoranţă, care a rezultat din aceasta în mod fatal, însă protestele acestor oameni credincioşi nu avură nici un efect. Anumite grupări — paulicienii şi alţii — se ridicară împotriva acestei idolatrii dominante şi acest lucru a fost unul din principalele motive ale violentei persecuţii care s-a îndreptat asupra lor. în regiunea munţilor Taurus, unde ei erau în număr mare, s-a născut Leon al III-Iea care a devenit împăratul imperiului de răsărit sau bizantin. El este cunoscut în istorie sub numele de Leon Isauricuî. El a fost unul din cei mai buni şi mal capabili împăraţi bizantini. Ei a apărat Constantinopolui împotriva sarazinilor şi a întărit imperiul în interior prin reforme înţelepte şi energice. Văzînd că idolatria şi superstiţiile erau principalele cauze ale răului, atît de evidente în răsărit ca şi în apus, el se hotărî ca să desrădăcineze răul. în anul 726 el publică primul său edict împotriva cinstirii icoanelor şi făcu ca să urmeze o campanie îndîrjită pentru distrugerea icoanelor şi pesecutarea celor care le păstrau. Acesta a fost începutul unei lupte care a durat mai mult de un secol. Leon a trebuit ca să constate că avea de luptat împotriva unei armate de adversari, dintre care unul din ei a fost eruditul loan din Damasc. Aceasta din urmă a scris : „...pentrucă unii ne reproşează faptul că adorăm şi cinstim chipul Mîntuitorului nostru şi al Fecioarei, ca şi pe cele ale sfinţilor şi slujitorilor lui Hristos, care ne amintesc că la început Dumnezeu a creat pe om după chipul Său... în Vechiul Testament folosirea icoanelor nu era frecventă, însă Dumnezeu în îndurarea Sa a devenit cu adevărat om ca să 4 — Drumul bisericii 49