negali to pripaýinti; katalikybé bei platesni ekumeniniai judéjimai tã pripaýista, o tame liúdnai atsispindi jû poýiúris í Øventãjí Raøtã.

Kristaus prisikélimas amýinjam gyvenimui ýenklino jo asmeninê pergalê prieø nuodémê. Pasikrikøtydami mes susijungiame su tuo, ir todél apie mus kalbama taip, lyg mes bútume prisikélê kartu su Kristumi tuo paàiu iøsivaduodami iø nuodémés valdýios, kaip ir jis. Krikøto déka mes tampame "iøvaduoti iø nuodémés", todél po krikøto mumyse "neturi vieøpatauti nuodémé" (Rom 6:18,14). Bet juk po krikøto mes ir toliau darome nuodémes (1 Jn 1:8,9); nuodéme ir toliau turi galimybê mus vél pavergti, jei mes nusigrêýiame nuo Kristaus. Taigi øiuo metu mes dalijamés Kristaus mirtimi ir kentéjimais, nors krikøtas rodo, kad esame taip pat susijungê ir su jo prisikélimu, kurio dalininkais mes viliamés tapti Kristui sugríýus.

Vien tik perspektyvoje mes esami laisvi nuo nuodémés. "Kas ítikés ir pasikrikøtys, bus iøgetbétas" Kristaus antrojo atéjimo metu (Mk 16:16). Galutinis iøgelbéjimas negaunamas tuoj pat po krikøto, bet tik teismo metu (1 Kor 3:15). Iø tikrûjû, jei mes gauname iøgelbéjimã krikøto metu, kam tada dar reikalingas teismas. Be to tada mes neturétume ir mirti. "Kas iøtvers iki galo, bus iøgelbétas" (Mt 10:22).

Net po savo krikøto Paulius (kaip ir visi krikøàionys) turéjo verýtis link iøgelbéjimo (Fil 3:10-13; 1 Kor 9:27); jis kalbéjo apie amýinojo gyvenimo viltí (Tit 1:2; 3:7; 1 Tes 5:8; Rom 8:24) ir mus vadino iøganymo paveldétojais (Ýyd 1:14). Po teismo teisieji eis i amýinãjí gyvenimã (Mt 25:46). Paulius sublizga savo nuostabia íkvépta logika Rom 13:11 ­ jis aiøkina, kad po krikøto mes galime suvokti, jog su kiekviena pragyventa ir iøtverta diena vis labiau priartéjame prie Kristaus antrojo atéjimo, todél galime dýiaugtis, kad "dabar iøganymas aràiau negu tuomet, kai ítikéjome". Taigi dabar mes dar nesame iøgelbéti. Iøgelbéjimas priklauso nuo ívairiû sãlygû; mes búsime iøgelbéti, jeigu tvirtai laikysimés tikrojo tikéjimo (Ýyd 3:12-14), jeigu nepamirøime pagrindiniû tikéjimo tiesû, sudaranàiû Evangelijã (1 Tim 4:16; 1 Kor 15:1,2), ir jeigu darysime tai, kas derinasi su øia didinga viltimi (2 Pt 1:10).

Todél graikiøkas veiksmaýodis, reiøkiantis "iøgelbéti" ar "iøganyti", kartais vartojamas esamuoju laiku, kuris reiøkia besitêsiantí veiksmã (í lietuviû kalbã galima versti ýodýiû junginiais "yra gelbéjamas" arba "eina í iøganymã". Vert. past.), øitaip parodant, kad iøgelbéjimas yra nenutrúkstantis procesas, kuris vyksta mumyse dél músû nuolatinio paklusnumo Evangelijai. Taigi 1 Kor 1:18 kalbama apie Evangelijos poveikí tikintiesiems, " einantiems í iøganymã". (Kitus panaøios vartosenos pavyzdýius galima rasti Apd 2:47 ir 2 Kor 2:15). Øis graikiøkas ýodis, reiøkiantis "iøgelbéti" arba "iøganyti", vartojamas bútuoju laiku, parodanàiu veiksmo uýbaigimã, tik kalbant apie didíjí iøgelbéjimã, kuris tapo ímanomas Kristaus mirties ant kryýiaus dékã, ir prie kurio mes galime prisijungti per krikøtã (2 Tim 1:9; Tit 3:5).

Viso to pavyzdýiu gali búti Dievo elgesys su prigimtiniu Izraeliu. Taip paàiais principais grindýiami ir Jo santykiai su dvasiniu Izraeliu, t.y. tikinàiaisiais. Izraelis iøéjo iø Egipto, simbolizuojanàio kúno geismû ir klaidingos religijos uývaldytã pasaulí, kuriam mes priklausome prieø krikøtã. Jie peréjo Raudonãjã júrã ir toliau keliavo per Sinajaus dykumã í paýadétãjã ýemê, kurioje jie buvo pilnai ítvirtinti kaip Dievo Karalysté. Raudonosios júros peréjimas atitinka músû krikøtã (1 Kor 10:1,2), kelioné per dykumã ­ músû dabartiní gyvenimã, ir Kanaanas ­ Dievo Karalystê. Jud 5 raøoma, kad daug izraelitû buvo sunaikinta kelionés per dykumã metu: "Vieøpats, pirmiau iøgelbéjês tautã iø Egipto, paskui praýudé netikinàius". Taigi Izraelis buvo "iøgelbétas" iø Egipto, kaip ir visi, kas pasikrikøtijo, yra "iøgelbéti" iø nuodémiû. Jeigu kas bútû paklausês anû izraelitû: "Ar jús iøgelbéti?", jie bútû galéjê atsakyti: "Taip", bet tai nereiøkia, jog jie buvo iøgelbéti galutinai .

Lygiai kaip Izraelis nukreipé savo øirdýiû troøkimus í Egiptã (Apd 7:39) ir sugríýo prie gyvenimo, susijusio su kúno geismû tenkinimu ir klaidingais mokymais, taip ir tie, kurie yra krikøtu "iøgelbéti" iø nuodémiû, gali panaøiai atsimesti ir prarasti turimã palaiminimã. Taigi mes galime pasielgti kaip prigimtinis Izraelis dykumoje, ir ta galimybé iøryøkinta 1 Kor 10:1-12, Ýyd 4:1,2 ir Rom 11:17-21. Raøtuose yra daug pavyzdýiû, iø kuriû matyti, jog kai kada asmenys, krikøtu "iøgelbéti" iø nuodémiû, véliau atsimeta, o tai reiøkia, kad jie bus pasmerkti Kristui sugríýus (pvz. Ýyd 3:12-14; 6:4-6; 10:20-29). Uolús pamokslautojai "evangelizuotuojai" moko, esã "jei jau esi iøgelbétas, tai visam laikui". Aukøàiau minétos eilutés atskleidýia tikrãjí tokio mokymo veidã ­ tai tiesiog kúno geismû tenkinimui skirti apgaulingi iøvedýiojimai.

Norint nustatyti kokiu mastu mes esame "iøgelbéti" per krikøtã, kaip ir visur, reikia iølaikyti tam tikrã pusiausvyrã. Nereikétû manyti, jog øis veiksmas suteikia mums tiktai galimybê iøsigelbéti arba vien tik padidina to dalyko tikimybê. Krikøto déka búdami "Kristuje", mes esame iøgelbéti perspektyvoje; mes tikrai turime tvirtã viltí patekti í Dievo Karalystê, jei iønyrê iø krikøto vandenû mes ir toliau nuolat pasiliekame Kristuje. Kiekvienã akimirkã po krikøto mes privalome ir galime nuolankiai tikéti, jog Kristui sugríýus tikrai búsime priimti í jo Karalystê. Bet mes negalime búti galutinai uýtikrinti, kadangi jau sekanàiã dienã galime atsimesti; mums néra ýinoma músû paàiû dvasiné ateitis øiame gyvenime.