Mums mirøtant Dievas paima iø músû Savo dvasiã, ir tada ne tik mirøta kúnas, bet taip pat nutrúksta visa músû sãmonés veikla. Dovydas suvoké tai, todél jis pasitikéjo Dievu, o ne tokiais silpnais sutvérimais, kaip ýmonés. Ps 146:3-5 suduoda smúgí humanizmo pretenzijoms: "Nepasitikékite kunigaikøàiais, ýmogumi, per kurí neateina iøgelbéjimas. Kai iøeis jo dvasia, jis gríø í savo ýemê (iø kurios mes visi esame padaryti); tuomet dings visi jo sumanymai. Palaimintas, kieno padéjéjas yra Jokúbo Dievas".

Po mirties "dulkés sugríø í ýemê, iø kurios yra, ir dvasia gríø atgal pas Dievã, kurs jã davé" (Koh 12:7). Jau esame iøsiaiøkinê, jog per savo Dvasiã Dievas yra visur. Øia prasme "Dievas yra Dvasia" (Jn 4:24). Kai mirøtame, mes "iøleidýiame kvapã" ta prasme, kad mumyse esanti Dievo Dvasia pasitraukia iø músû. Ta Dvasia susilieja su Dievo Dvasia, kuri yra aplink mus; taigi po mirties "dvasia gríø atgal pas Dievã".

Kadangi Dievo Dvasia palaiko visã kúrinijã, tai ir gyvúnai mirøta taip pat. Ýmonés ir gyvúnai turi savyje tã paàiã Dvasiã, ar gyvybinê jégã. "Nes tas pats likimas yra ýmonéms ir gyvuliams: kaip mirøta vieni, taip mirøta ir kiti. Visû yra toks pat alsavimas (dvasia), ir ýmogus nevirøija gyvulio" (Koh 3:19). Raøytojas têsia toliau ir sako, kad tiek ýmoniû, tiek gyvúnû dvasia (kvépavimas) eina í tã paàiã vietã (Koh 3:21). Ko gero kalbant apie tokiã paàiã ýmoniû ir gyvúnû dvasiã bei mirtí prisimenama, kaip tvano metu vienodai buvo sunaikinti ir ýmonés, ir gyvúnai, kurie visi turéjo iø Dievo gautã (Pr 2:7; 7:15) gyvybés dvasiã (kvapã): "Ir praýuvo kiekvienas kúnas, kurs judéjo ant ýemés, paukøàiai, gyvuliai, ývérys, visokie kirminai, kurie øliauýoja ant ýemés, ir visi ýmonés: visa, kas turi gyvybés kvapã (dvasiã) ant ýemés, iømiréŸ visa buvo iøgaiøinta ýeméje" (Pr 7:21 -23). Pradýios knygos 7 skyriaus apraøymas aiøkiai parodo, kad pagal savo esmê ýmogus priklaso tai paàiai grupei, kaip ir "kiekvienas kúnasŸ visa, kas turi gyvybés kvapã". Taip yra bútent dél øios gyvybés dvasios, kuri yra visiems vienoda.

## 4.4 Mirtis ­ búsena be sãmonés veiklos

Iø to, kã jau esame iki øiol iømokê apie sielã ir dvasiã, turétû búti aiøku, jog mirês ýmogus visiøkai neturi sãmonés. Dievas prisimins darbus tû, kas yra atsakingi prieø jí (Mal 3:16; Apr 20:12; Ýyd 6:10), bet Biblijoje néra nieko, iø ko bútû galima numanyti, jog mirties búsenoje mes turime kokiã nors sãmonê. Sunku ginàytis su ýemiau pateiktais aiøkiai teiginiais, kurie kalba apie tai:

­ "Kai iøeis jo (ýmogaus) dvasia, jis gríø í savo ýemê; tuomet dings visi jo sumanymai" (Ps 146:4).

­ "Mirusieji gi visai nieko nebeýinoŸ Ir jû meilé, ir jû neapykanta, ir pavydas jau seniai dingo" (Koh 9:6,7). "ŸprotoŸ nebebus mirusiûjû buveinéje" (Koh 9:10) ­ jokio mãstymo, taigi ir jokios sãmonés.

­ Jobas sako, kad jei mirtû, bútû "buvês kaip nebuvês" (Job 10:19); mirtí jis laiké uýsimirøimu, sãmonés nebuvimu ir visiøku egzistavimo nutrúkimu, o tai primena músû búsenã prieø gimimã.

­ Ýmogus mirøta kaip ir gyvúnai (Koh 3:18); jei ýmogus po mirties kaýkur gyvena turédamas sãmonê, tai ir jie turi ten pat patekti, bet nei Raøtai, nei mokslas apie tai nieko nesako.

­ Dievas "atsimena, kad mes esame dulkés. Ýmogaus dienos panaøios í øienã; kaip lauko gélé, taip jis ýydiŸ ir jau jo nebéra, ir jo nebepaýísta daugiau jo vieta" (Ps 103:14-16).

Mirtis ­ tikrai búsena be sãmonés veiklos, netgi teisiesiems. Tai patvirtinama tuo faktu, kad Dievo tarnai daýnai maldaudavo prailginti jû gyvenimã, kadangi jie ýinojo po mirties negalésiã garbinti bei ølovinti Dievã, nes mirtis yra búsena be sãmonés veiklos. Geras pavyzdis yra Hezekijas (Iz 38:17-19) arba Dovydas (Ps 6:5,6; 30:10; 39:14; 115:17). Tiek teisiûjû, tiek ir nusidéjéliû mirtis daýnai vadinama miegu ar poilsiu (Job 3:11,13,17; Dan 12:13).

Dabar jau pateikéme pakankamai írodymû ir galime atvirai pareikøti, jog Biblijoje paprasàiausiai nerandama patvirtinimo plaàiai paplitusiam poýiúriui, esã teisieji iø karto po mirties apdovanojami ir patenka í palaimingã búsenã danguje. Tikroji tiesa apie mirtí ir ýmogaus prigimtí suteikia didýiulí ramybés jausmã. Po visû ýmogiøko gyvenimo negandû ir skausmû kapas yra visiøko uýsimirøimo vieta. Tiems, kas neýinojo Dievo reikalavimû, tai bus amýinas uýsimirøimas. Niekada nebus pareikalauta atisikaityti uý øí liúdnã ir nepavykusí gyvenimã; daugiau nebekils grésmé vél pajusti prigimtinio ýmogiøko proto sukurtas bergýdýias viltis bei nuogastavimus.

Studijuojant Biblijã atrandama tam tikra tikéjimo tiesû sistema; gaila, bet dél nepakankamo démesio Biblijai ýmoniû religiniame mãstyme egzistuoja taip pat tam tikra klaidû sistema. Bet kokia kaina siekdamas suøvelninti mirties neiøvengiamumã, ýmogus pradéjo tikéti turís "nemirtingã sielã". Pripaýinus ýmoguje egzistuojant tokí nemirtingã elementã, reikia taip pat pripaýinti, kad jis turi kaýkur eiti po mirties. Dél øito pradéta galvoti, jog teisiûjû ir nusidéjéliû likimai po mirties turi kaýkaip iøsiskirti. Stengiantis visã tai suderinti, prieita iøvados, jog