aasta 1. märtsil. Asja teeb põnevamaks tõsiasi, et laual saab näha paberilehti ühest tõlkekäsikirjast, millega Tammsaare vahetult enne surma tegeles. Seega, viimased laused, mille Tammsaare oma elus olevat kirja pannud, kõlavad järgnevalt: 'Jumala külaline asus koduteele. Kui ta omamajajuurde jõudis ja üle ukseläve tahtis astuda, langes ta surnult maha.' Olgugi et Tammsaare elu on üsna põhjalikult kaardistatud, on vist võimatu mõelda tema elu lõpust ilma saladuslikkuse elemendita. Küsimus kõlab: kas sedavõrd kõnekad viimased laused olid juhuslikud või mitte? Loomulikult avab selline küsimuseasetus saladuse olemuse - saladus tuleneb mitte tegelikkuses aset leidnud sündmustest, vaid sellest, kuidas inimene neist mõtleb. Asudes tegelikkusses, peab inimene paratamatult tegelikkust interpreteerima, looma elukestvat pilti tegelikkusest, olgugi et pilt on alati fookustamine, kadreerimine, tegelikkusest tüki eemaldamine, mis moonutab oma üldistustega erinevustest koosnevat tegelikkust. Igatahes on selge, et inimesel on pea võimatu jätta sündmustele tähendust andmata - isegi kui ma ütleksin praegu, et keeldun Tammsaare kirjutatud lauseid juhuse ja ettemääratuse teljel arutlemast, et väljaspool seda, kuidas inimkond oma sotsiaalseid struktuure mõtestab, ei eksisteeri mingit juhust ega ettemääratust, et elu on lihtsalt spontaansete sündmuste mitmemõõtmeline ahel, mis sai alguse mingite proteiinimolekulide liitumisest varase maakera kuumaveeallikates ja lõppeb täiesti ennustamatul viisil ning seda just sellesama spontaansuse tõttu. Tähendus pole aga tegelikkuse keeleline vaste, vaid vastuse aseaine ja vastand, lootuse erivorm; mõistetest, mõttekäikudest ja nendevahelistest ühendustest koosnev abstraktne pilt, mis osutab lahenduse ootusele, mitte lahendusele endale - kuigi meile meeldiks mõelda teisiti.

Ent saladuse kütkestavuse kõige suurem väärtus väljendub selle ammendamatuses. Caere sarkofaagi pilt meenus mulle paarkümmend aastat tagasi, kui lugesin esmakordselt John Fowlesi romaani 'Maag'. Omadega pisut ummikus inglise haritlane Nicholas Urfe satub ühel maalilisel Kreeka saarel õpetajaametit pidades külla kummalisele, salapärasele Maurice Conchise nimelisele aristokraadile. Ühel õhtul näitab Conchis Nicholasele mingi t iidvana skulptuuri, kivist inimpead, 'raske öelda, kas mehevõi naise oma. Ninaots oli ära murdunud. Kahe kõrvarulliga soengut hoidis koos juuksepael. Kuid skulptuurifragmendi mõjujõud peitus näos. Seal oli võidukas naeratus, naeratus, mida oleks võinud ka upsakaks pidada, kui see poleks samas väljendanud kõige puhtamat metafüüsilist heatujulisust.' Conchis laseb Nicholasel kuju vaadata ja lisab siis pisut ülespuhutud toonil: 'Vaat siin on tõde. Mitte sirbis ja vasaras, mtte tähtedes ja triipudes. Mitte ristis. Mitte päikeses. Mitte kullas. Mitte yin 'is ja yang 'is. Vaid naeratuses.' Pole raske märgata, et ka Caere figuurid, mis pärinevad Conchise halduses oleva Väike-Aasiast pärit peaga samast ajastust, naeratavad. Ja nende ühine naeratus on paljutähenduslik. Kas see tähistab leplikkust surma ees? Või üleskutset nautida elu? Võimalik et mõlemat, üks ei välista ju teist. Kummalisel kombel ühinevad neis naeratustes rõõm ja rahu. Mu meelest pole ebaoluline, et kujud just nimelt naeratavad, mitte ei naera, et nende hambad pole paljastatud. Muidugi võib pidada naeratust naeru eelstaadiumiks, valmisolekuks naerda, aga samas võib naeratust mõista ka kui naeru vastandit. Kui naer viitab erutusele, eksalteeritusele ning kaude isegi agressioonile, põllumajandusliku ajastu eelse inimese kombele paljastada vaenlase ees oma hambad, siis naeratus võib tähistada just erutusest loobumist, viidata meeleseisundile, mida Vana- Kreekas tähistati mõistega 'ataraksia' ja mida pidas oluliseks näiteks Epikuros. Tõsi, sarkofaagi meisterdamise hetkel oli Epikurose sünnini jäänud veel paarsada aastat, ent samas poleks imelik mõelda, et Caere abielupaari suujoones ja silmades oli tajuda meelelaadi, mis muutus hiljem oluliseks nii Vana-Kreekas Epikurose kui ka Vana- Roomas Lucretiuse maailmavaates . Ajaloolane Llewelyn Morgan on kirjutanud, et ''nauding', mida Epikuros silmas pidas, kujutas endast pigem kõigutamatut psühholoogilist rahu kui andumist sensuaalsetele liialdustele'. Pole raske märgata, kummale poole kaldub Caere abielupaar , nende