naeratus on sensuaalne, ent mitte liialdav . Fowles kirjutab: 'Väike kivipea v aatas, kuidas meie teda vaatame - leebe, enesekindel ja peaaegu kurikavalalt läbinähtamatu.' Korraga saab Nicholas Urfe aru, mis talle kuju ilme juures ei meeldi: 'Eeskätt väljendus selles dramaatiline iroonia, mis on omaneneile, kelle käsutuses on salajast informatsiooni.' Conchise sentiment on vastupidine, ta tunnistab: 'Kui mu surmatund tuleb, olgu see minu voodi kõrval. See on inimnägu, mida ma viimasena näha tahan.' Mulle meeldib kahe etruski naeratuste mitmetähenduslikkus. Asi pole ainult selles, et naeratamise põhjus jääb arvatavasti igavesti saladuseks - nagu jääb saladuseks suurem osa minevikust, mille säilitamiseks on meil vaid kaks moodust, asjad meist väljaspool ja mälu me sees. Caere mehe ja naise suujoon viivad kergesti mõttele, et elu ise, ükskõik missuguses avaldumisvormis, on saladus. Muidugi peab kohe küsima, mida tähendab siinkohal 'elu ise'? Vastuseks kõlbavad näiteks mõisted nagu 'tervik' või 'kõiksus' , mis püüavad tähistada tegelikkust kõiges, mida see sisaldab - või õieti inimese iha sellist komplekssust mingilgi moel haarata. Need mõisted viitavad paradoksile: soovile haarata haaramatut, lahendada lahendamatut. Sestap on maailmast huvitunud inimese pärisosa püsida küsimises, mis võib sageli jõuda veendumuseni, et maailm pole muudkui - laenates Maurice Merleau- Ponty väljendit - 'ammendamatu sidusus'. Siit järeldub omakorda, et me ei pea tingimata otsima ülemeelelist transtsendentsi, sest juba empiirilise maailma lugematud seosed ületavad meie kesknärvisüsteemi, sealhulgas mälu vastuvõtuvõimet. Nagu juba öeldud, mäletades tuleb meil maailma mitte ainult vastu võtta, vaid ka luua, mälu on kujutlusvõime alaliik ning kujutlusvõimet on vaja isegi kõige rangemas teaduslikus minevikuvaates. Aga kujutama peame just saladuse tõttu, seetõttu, et teadmiste ja saladuse omavahelise suhte proportsioonid meenutavad nähtava aine ning tumeaine ja tumeenergia vahelisi jõujooni kogu universumis. See ei tähenda, et peaksime kasutama saladusest mõtlemiseks pimeduse metafoori. Vastupidi, saladus on kõike teadaolevat ilmestav valgus, millega me silmad peavad pidevalt, jäädavalt harjuma. Igatahes saab pidada maailm saladuseks ka ilma ühegi jumalata. Mis ei välista seda, et maailma ammendamatuse lõplik mõistmine on kättesaamatu. Uskuda vastupidist olekski naeruväärne. Väärt üht leebet, rahulikku, iroonilist naeratust. Ma tahaks isegi õppida sedasi naeratama.

*

Mulool on ka teine, alternatiivne lõpp. Astuksin eelöeldust sammukese edasi, riskides muuta 'pärandi' mõiste ohtlikult avaraks, peaaegu kõikjaleulatuvaks. Uus-Meremaa põhjasaarel , kohas nimega 'Õnnelike surnude aed', kasvab üks liriodendron tulipifera , eesti keeles tulbipuu, mille alla on maetud austria päritolu kunstnik ja arhitekt Friedensreich Hundertwasser, kelle värvi- ja fantaasiaküllased teosed - olgu siis tegu maalide või hoonetega - tekitavad paralleele näiteks Antonio Gaudi loominguga. Nimetatud tulbipuud tasubki mainida seetõttu, et ta asendab mälestuskivi või risti. Tegu oli muidugi Hundertwasseri sooviga - rist või kivi ainult tähistavad kadunud organismi, puu aga ammutab sellest, jätkab selle eksistentsi. Hundertwasseri haud pole mitte ainult surnud inimese, vaid ennekõike elava puu asukoht. Puu ja tema järglased ongi nüüd Hundertwasserid. Miks tundub see tulbipuu mulle eriliselt tähtis? Pole saladus, et looduslik keskkond oma erinevate ökosüsteemide näol ise on muutumas kaduvaks pärandiks, mis tähendab, et ettekande alguses tsiteeritud sõnaraamatu määratlus on tasapisi, aga järjekindlalt muutumas kitsaks. Pärand ei tähenda ainult vaimseid varasid ja väärtusi ning nende jälgi olustikus, vaid ka keskkonda, kuhu vaimsed väärtused on tekkinud ja kus inimliigile omane olustik on saanud juba aastatuhandeid eksisteerida.