ulatuvusele avatud olevik saab manada silme ette lootuse ja hirmu perspektiive. Siin ilmneb üks kultuuripärandi võluvamaid paradokse: avastades ja avades vanade asjade väärtust - mis ei teki ju lihtsalt seetõttu, et me suudame asju oma mälu tõttu ajalisse perspektiivi seada, vaid ennekõike tänu valmidusele asju uurida - , avaneb võimalus sattuda erinevuste kaudu sarnasustele ja vastupidi. Luua kadunud aegadest ja võõrastest kultuuridest pärit asjade abil ühendusteid meie praegusse ühiskonda. Miks peaks meid Homeros ikka veel kõnetama? Sest olgugi et sõjapidamise ja otsingute tehnilised nüansid on 2900 aasta jooksul tundmatuseni muutunud, pole sõjapidamine ja otsing ise kuhugi kadunud. Sama on Caere sarkofaagiga: meil on külitavast abielupaarist omajagu õppida, sest nende suhe surmaga tundub olevat meie omast üsna erinev, ometi tunneme me neid vaadates ära mitte ainult nende, vaid omaenese surelikkuse, meid ühendab nendega surelikkuse möödapääsmatus, selle universaalsus, mis haarab endasse iga üksiku individuaalsuse.

Ent ometi pole see Caere sarkofaagi sotsiaalne sõnum, mis mind juba noorena Viirandi raamatu reprot jõllitades köitis. Mis see siis oli? Pakun, et täielik mattumine saladuslikkusse. Saladuseloor, selle samaaegne tihedus ja läbikumavus. Saladusi pole Caere sarkofaagi juurest raske leida. Me ei tea selle kunstiteose autorit. Me ei tea, mida figuurid algselt käes hoidsid, kas anumaid või puuvilju või mõlemaid. Me ei tea, kelle tuhk oli sarkofaagis, me ei tea midagi nende inimeste elust ega sedagi, mil määral sarnanesid figuurid sarkofaagikaanel nende etruski ülikutega, kelle jaoks sarkofaag valmistati. Ajastu, mil sarkofaag meisterdati, on tulvil legende; see on ajajärk ajaloos, mis oma ajalise kauguse tõttu muudab müütilisuse ja ajaloolisuse vahelised eraldusjooned voolavaks, raskesti eraldatavaks. Enamgi, etruski keel ise on saladusi tulvil. Seda osatakase küll lugeda, ent säilinud etruskikeelsete tekstilõikude omavahelise samalaadsuse tõttu on de š ifreerimine ikka veel pooleli. Ometi on teada, et etruski keel mõjutas ladina keelt, mis Rooma invasiooni tagajärjel esimese alla neelas. Rooma enda ajaloo algus on etruskide ajalooga läbi põimunud, linna ühe vanima tänava - foorumi serval asunud Viscus Tuscuse - nimi tuleneb etruski soost elanikest. Roomlaste hoiakus etruskide suhtes ühinesid üleolek ja huvi: näiteks keiser Claudius tundis põhjalikult etruski keelt, ta koostas etruski keele sõnaraamatu ja 'Tyrrhenica', 20 -köitelise etruskide ajaloo. Muide, kui tähistada abielunaise ja -mehe figuure mõistega 'persoon' , on väga võimalik, et laseme end teadvustamatult mõjutada etruski keelest, kuna nimetatud väljendi etümoloogia ulatuvat tagasi etruskikeelse väljendini 'phersu' , mis tähendas maski (nagu hiljem ladinagi keeles). See seos pole muidugi täielikult kindel, aga ükski tõlgendus pole kunagi kogu tõde, isegi siis, kui tõlgendus kõlab igati tõepäraselt. Niisiis, kuna asjal endal, asja füüsilisel kehal, puudub mälu, ei suuda ka kõige detailsem mälutöö asja lõpuni avada. Iga asja juures säilib selle saladus. Asi vaikib, mälu mõõdab. Alati jääb midagi mõõtmise alt välja, alati jääb miski, mis mõõtmisele ei allu ning mis kutsub ikka ja jälle üle mõõtma. Igatahes ei aita ka see, kui asi asub meile ajaliselt lähemal. Üks näide. Mart Humala artiklis 'Võimalikke asitõendeid W.A. Mozarti surma asjaolude kohta' räägitakse 1791. aastal surnud helilooja väidetavast juuksesalgust, mis sattus 1980. aastate lõpus Venemaale ning mida seal uuriti. Uuring kinnitas oletust, et Mozart suri elavhõbedamürgituse tagajärjel. Ometi ei saa katse tulemusel väita midagi vettpidavat aine manustamise põhjuste osas. Vastuseta jääb küsimus, kas elavhõbeda kontsentratsiooni kasvu põhjustas süüfilise ravi või mürgitamine. Niisiis võivad lisanduvad andmed saladusloori ainult tihendada; saladus säilib, muutub ainult selle intensiivsuse aste. Mozarti elu saladuslikkust võimendavad muidugi poeetilised liialdused ja valed, mille sümboliks on saanud tema suhted itaalia helilooja Antonio Salieriga. Kunstiline mälu asetub siin vastamisi teadusliku mäluga ning paraku iseloomustab esimest sageli moonutamine, väljajättelisus ja tegeliku komplekssuse eiramine. Astume ajas veel paar sammulähemale, omakodumaale. A. H. Tammsaare majamuuseumis Kadriorus saab näha kirjandusklassiku kirjutuslauda, mille taga ta olevat istunud ka oma surmapäeval, 1940.