Oma väite illustreerimiseks tahan pean kirjeldama senise elu kõige võimsamat muuseumikülastusega seotud elamust. See juhtus paar-kolm aastat tagasi, kui külastasin teist korda Rooma linna. Kuna olen Vana-Rooma vaimustuse varjus tundnud mõningast huvi etruskide kultuuri vastu, otsisime üles nende muuseumi. See asetseb põhilistest turismimarsruutidest eemal, Villa Giulia nimelises hoones, mis ehitati 16. sajandi keskel paavst Julius III suveresidentsiks ning kuhu jättis teiste hulgas oma märgi maha ka Michelangelo. Peaaegu inimtühjades saalides kõndides sattusin kuulsale abielupaari sarkofaagile. See on väidetavalt pärit 6. sajandist e Kr, pakutud on isegi aastat 520 e Kr, mis tähendab, et ese valmistati Caere linnas kümmekond aastat enne seda, kui Roomast sai vabariik ning etruski päritolu kuningas Tarquinius Superbus linnast pagendati. Terrakotast ehk põletatud savist valmistatud sarkofaag ja selle kaanel külitav abielupaar olid kunagi kirevalt värvitud, ent kahest figuurist koosnev skulptuurigrupp avaldab võimsat muljet ilma värvidetagi. Ma pole kunagi seisnud ühegi muuseumieksponaadi ees, kõrval või taga nõnda kaua kui Caere sarkofaagi ja sellel mõnusalt lebava abielupaari juures. Esimese hooga võib otsida mu vaimustuse põhjust noorpõlvest, täpsemalt raamatust 'Kunstiraamat noortele'. Raamatu autor on Tiiu Viir and ning selle esimene trükk ilmus 1982. aastal. Nimetatud teoses on pühendatud etruski kunstile eraldi osa, millele on lisatud kõnealuse sarkofaagi foto, minu mäletamist mööda lausa värviline. Võimalik muidugi, et ma ei eksi ainult foto värvilisuse osas, kuna sarnane kahe lamava figuuriga sarkofaag troonib ka Louvre' is, aga kuna nii Roomaskui ka Pariisis asuva sarkofaagi juures kütkestavad mind sarnased elemendid, polegi Villa Giulia eksponaadi ja Viirandi raamatu reproduktsiooni üks-ühene vastavus siin võtmelise tähtsusega. Palju olulisem on asjaolu, et vahtisin Villa Giulias toda teispoolsusest pärit abielupaari nõnda vaimustunult seetõttu, et olin vahtinud külitava mehe ja naise kujutist sama vaimustunult 'Kunstiraamatust noortele'. Muidugi ei saa jätta isikliku suhte taustal märkimata, et Caere sarkofaag on praegugi (või just eriti praegusel ajal) sotsiaalselt kõnekas. Nimelt peetakse selle üheks kõige olulisemaks nüansiks naisfiguuri, täpsemalt asjaolu, et ta lamab kirstukaanel koos mehega, viimasega täiesti võrdselt. Samateemalistel kreeka sarkofaagidel lebasklevad ainult mehed, naisi sümpoosionidele ja muudele pidustustele ei lubatud. Nais- ja meesfiguuri võrdsust võimendab nende omavaheline soe suhe, nad on selgelt teineteisesse kiindunud, naine toetub usalduslikult mehele ja mees jääb meelsasti osaliselt naise varju. Olgugi et sarkofaagi autor oli tuttav Vana-Kreeka arhailise perioodi kunsti ja selle kaanoniga ning see väljendub kahe kuju näojoontes, peetakse just abielupaari poosi millekski, mis on iseloomulik etruski kunstile. Pole raske järeldada, et figuuride mitte ainult familiaarne, vaid ka võrdne positsioon viitab etruski kultuuri ja sedakaudu nende ühiskonna erinevusele kreeka ja rooma omast. See omakorda asetab huvitavasse valgusse küsimuse naiste sotsiaalse staatuse ajaloost - sarkofaagi võiks näidata kõigile neile, kes peavad feminismi lihtsalt moodsa aja haiguseks või kitsalt üheks 20. sajandi vasakpoolsuse ilminguks. Enamgi: juba 2500 aastat rahulikult lamanud mees ja naine toetavad laiemat mõtet, et kõik uus on unustatud vana. Minevikus on varjul olevik ja vastupidi. Eks saab ju Homerosestki mõelda kui esimesest autorist lääne kultuuris, kes harrastas teadlikult Autori surma, kuna - nagu kirjutab Oliver Taplin - ta 'ei avalda meile kusagil, kes ta tegelikult on, kust tuleb või kellele oma luulet loob. /---/ Enam kui ükskõik millises muus luules surub kunstnik siin iseenda alla, jätab end varju'. Igatahes on Caere sarkofaag üks neid lugematuid asju, mis aitavad võimendada me mälu, suurendada memälu ajalist ulatuvust, hoida meeles rohkem, kui mehoiaksime ilma ajaloolise eseme olemasoluta. Sarkofaag pole oluline ainult seetõttu, et ta annab väärtuslikku teavet selle kohta, milline etruski kultuur arvatavasti oli, vaid ka seetõttu, et loob ammuse mineviku ja pidevalt mööduva oleviku vahele otsese seose, näidates, et me ei saa asetada olevikku mingisse ajaliste siireteta vaakumisse. Olevik on ehitatud mälule - minevik on oleviku saatus ja jääb selleks. Enamgi: alles mälule ehitatud, st ajalisele