arbejde, ifølge Kasper Villadsen, at hjælpe den enkelte til selvrealisering. At realisere sig selv bliver et krav, som synes at være noget som klienten både skylder sig selv og samfundet. Redskaberne til at understøtte denne selvrealisering kan nogle gange være at benytte tvang. Kasper Villadsen argumenterer for, at det sociale arbejde bygger på en paradoksal dobbelt iagttagelse af borgerne, idet socialt arbejde argumenterer for at ville 'møde mennesket som det er ' , men samtidig er det kun i stand til at se klienten som et ganske bestemt individ med ganske bestemt iboende træk. Det sociale arbejde baserer sig, i denne optik, således på en antagelse om, at bag problemer og symptomer er der et menneske, som besidder selvstændige præferencer, ønsker solidaritet samt rummer kompetencer til at planlægge sin fremtid. Målet med socialt arbejde bliver at fjerne de blokeringer, som forhindrer mennesket i at udfolde sig. Han argumentere således for, at klienterne i socialt arbejde på en gang betragtes som værende unikke, men samtidig universelle(ibid:201). Derudover eksisterer der i det sociale arbejde, ifølge Kapser Villadsen et gennemgående dilemma, om på den ene side at respektere klientens ekspertise og ansvar for egen situation og samtidig betragte klientens som person, der har behov for motivationsarbejde, vejledning og aktivering, fordi han besidder begrænset selvkontrol. På den ene side skal klienten selv fortælle sine ønsker og træffe valg og på den anden side er det ikke alle valg, som accepteres som realistiske og ansvarlige valg. Afslutningstvist taler Kasper Villadsen om, at et fokuspunkt i den nuværende socialpolitik og i det sociale arbejde er sikre at den tidligere passificerende og umyndiggørende tilgang erstattes af en tilgang, hvor hjælpeforanstaltningerne skal sikre, at det er klienternes egne ressourcer og løsninger der kommer i fokus. Han argumenterer således for, at der i socialt arbejde synes at være et stærkt ønske om at gøre op med klientisering, bedrevidenden eksperter samt eksperttyrrani og i stedet tales om at fremelske kompetencerne til 'myndig livsudfoldelse' hos klienterne. Kasper Villadsen anerkender, at der er belæg for at tale om et brud med den tidligere diskurs i socialt arbejde, men stiller sig kritisk i forhold til hvorvidt der reelt er tale om nye begreber og teknikker og hvorvidt der i så fald kan siges noget på hvor socialt arbejde er på vej hen. De centrale begreber i socialt arbejdes diskurs er, ansvarliggørelse, hjælp til selvhjælp, selvforsørgelse og afhængighed, hvilket ifølge Kasper Villadsen også var dominerende i 1800 tallets social politik og bliver reaktiveret i dag. Der er således sket en ændring i forhold til hvilken subjekt, den social arbejde ønsker at forvandle klientens til. En ændring væk fra betragt ningen af borgerne som 'socialt sårbare' og rådvilde til en betragtning af borgeren som ressourcefyldt og i stand til udpege egne problemer. Kasper Villadsen advokere for, at såfremt frisættelse mere end nogensinde er den styrende logik i socialt arbejde bør man forholde sig kritisk i forhold til følgende spørgsmål: Hvad skal klienten frisættes til og hvad skal frisættelsen gøre op med? Betyder dette fokus, at kampen mod belastende økonomiske og sociale samfundsvilkår er afsluttet?