individernes forestillinger om virkeligheden har. Bourdieu formulere det på følgende måde: ' Det er ubestrideligt at samfundet har en objektiv struktur. Men det er lige så ubestrideligt, at samfundet også - med Schopenhauers ord- 'består af vilje og fremstilling'. Den enkelte har et praktisk kendskab til omverdenen og bruger sin viden i dagligdagens gøremål' (ibid:22). Derfor bør en strukturalistisk eller objektiverende tilgang kombineres med en subjektiverende eller konstruktivistisk tilgang, som har fokus på individets erfaringer. Ifølge Bourdieu bør det dog ikke være som i den socialfænomenologiske tilgang, hvor hovedvægten er på individet som bevidst og rationelt social aktør, for hvem verden er umiddelbar tilgængelig og meningsfuld og hvor samfundet fremstår som en sum af disse aktørers beslutning, handlinger og erkendelser. Denne kan ifølge Bourdieu ikke forklare hvorfor strukturer er så sejlivede eller hvordan selve produktionen af virkeligheden finder sted: ' I lyset af visse former for mekanistisk opfattelse af, hvad social handling er, er det udmærket at gøre opmærksom på, at den sociale virkelighed bliver til både som et indviduelt og kollektivt fænomen. På den anden side skal man ikke glemme - og det gør interaktionisterne og etnometodologerne tit- at de ikke selv har konstrueret de kategorier, de bruger, når de laver deres konstruktion af virkeligheden (ibid:23). Målet bliver derfor, at man kombinerer en strukturalistisk og konstruktivist tilgang til virkeligheden, hvor sidstnævnte handler om at inddrage individernes umiddelbare erfaringsverden, så man på den baggrund kan beskrive de perceptions og vurderingskriterier, der strukturerer deres adfærd og forestilling. Rent epistemenologisk går den objektiverende optik forud for den subjektiverede(ibid:24). Det er dog vigtigt, at der ikke bør tænkes i en fortrinsret for enten aktør eller samfund, men at der i stedet bør tænkes i relationer. Den sociale virkelighed ligger netop i relationerne på det punkt, hvor habitus og struktur løber sammen. Bourdieu var modstander af et skarpt skel mellem metode og teori, hvorfor der ikke i hans litteratur fremgår direkte metodiske anvisninger. Metode og teori indgik for Bourdieu altid i en samlet tilgang til de sociale fænomener(Prieur 2005:109). For Bourdieu er det centralt ikke alene at se sociale fænomener, som socialt konstruerede, men også at se, hvorledes et forskningsobjekt er et socialt konstrueret fænomen og ligeledes hvordan forskeren konstruerer sine forskningsobjekter(ibid:109). Derfor taler Bourdieu om deltagende objektivering og konstruktion af forskningsobjektet. At kunne objektivere sig selv, argumenterer Bourdieu for, er muligt, og netop er en afgørende faktor for, at kunne lave god forskning. Forskeren skal underlægge sig selv, den samme form for objektivering som vedkommende underligger sine objekter for. Dermed bliver det er selvrefleksivt projekt. Det væsentlige for Bourdieu er ikke at blive privat, men at kunne objektivere sin position i et felt, da denne position indebærer en tilbøjelighed til en bestemt stillingstagen. Dermed forsøger han, at frigøre sig fra determineringen gennem objektivering af sin egen position. At lave god forskning handler derfor, ifølge Bourdieu, om at lave et brud med sit doxa, med alt det man almindeligvis ikke stiller spørgsmålst egn ved. Målet må derfor, ifølge Boudieu,