jäävistä toiminnalliselta vaikuttavista oireista liittyy toistaiseksi tunnistamattomiin, esim. ns. harvinaisiin sairauksiin. Lisäksi äskettäin on kuvattu sukuja, joissa on tunnistettuihin geeneihin liittyvä alttius vaikean elämäntilanteen tai stressin laukaisemalle autonomisen hermoston toimintahäiriöille, jotka näyttäytyvät toiminnallisina oireina. Vaikeampien toiminnallisten häiriöiden esiintyvyydestä suomalaisessa väestössä ei ole kattavaa tietoa. Esimerkiksi Britanniassa yksittäisten häiriöiden kuten kroonisen väsymysoireyhtymän (vallitsevuus 1-3%), fibromyalgian (1-5%) tai ärtyvän paksunsuolen (5-11%) osalta on tietoa olemassa, mutta senkin luotettavuutta haittaa mm. diagnostisten kriteereiden vakiintumattomuus sekä se, että samalla potilaalla voi olla useita samanaikaisia oireyhtymiä (tai sama oireisto täyttää usean häiriön kriteerit). Lievien häiriöiden ennuste on yleensä hyvä, mutta ennuste toimintakyvyn kuntoutumisen kannalta on sitä huonompi, mitä pidempään oireisto jatkuu. Tertiääritason yksiköissä hoidettavina olevilla, yli kaksi vuotta oireilleilla potilailla ennuste paranemisen näkökulmasta on huono, mutta toimintakykyyn ja elämänlaatuun voidaan silti kuntoutuksella ja hoidolla heilläkin vaikuttaa.

### TOIMINNALLISET HÄIRIÖT NYKYISESSÄ HOITOJÄRJESTELMÄSSÄ

Suuri osa lievistä toiminnallisista oireista ja häiriöistä hoidetaan asianmukaisesti perusterveydenhuollossa, ja potilaat toipuvat niistä hyvin. Osalla potilasta oireet ovat kuitenkin erikoissairaanhoidossa tehtävää erotusdiagnostiikkaa ja hoitosuunnitelmaa edellyttäviä oireiston hälyttävien piirteiden, pitkittymisen tai niihin liittyvän merkittävän toimintakyvyn laskun vuoksi. Toiminnallisen häiriön toteaminen edellyttää aina sitä, että muut häiriöt on riittävällä varmuudella poissuljettu. Erotusdiagnostiikan edellyttämät, joskus laajatkin somaattiset tutkimukset tulevat nykyisin terveydenhuoltojärjestelmässä tavallisesti hyvin tehdyksi. Sen sijaan tutkimusten lopettaminen ja oireiston toteaminen ja tunnistaminen toiminnalliseksi ei onnistu nykyisin yhtä hyvin. Lääkärin epävarmuus tai tiedon puute sekä potilaan huolestuneisuus ja tähän liittyvät toiveet lienevät tärkeimpiä syitä tähän. Toiminnallisen häiriön tunnistaminen olisi kuitenkin kriittisen tärkeää iatrogeenisten haittojen välttämiseksi sekä hoidon ja kuntoutuksen onnistumisen kannalta. Kun riittävät tutkimukset on tehty, tulisi potilaalle asettaa oireen mukainen diagnoosi, perustella kuinka diagnoosiin päästiin, rohkaista potilasta tiedolla oireiston palautuvuudesta ja poistaa pelkoa vaikeasta sairaudesta. Diagnoosin oikealla tavalla kertominen on tärkeä osa toiminnallisten oireiden hoitoa, joka voi ratkaisevasti vähentää oireilua. Häiriöryhmäkohtaisia tai toiminnallisiin häiriöihin yleisesti kohdistettuja näyttöön perustuvia hoitoja on olemassa, mutta niiden saatavuus on usein huonoa. Moniammatillisesti tarjottavat fysioterapeuttiset, toimintaterapeuttiset, psykososiaaliset ja farmakologiset hoidot ovat ulkomailla toiminnallisten häiriöiden hoitoon erikoistuneissa yksiköissä tavanomaisimmat menetelmät. Toiminnallisten häiriöiden hoitoa ja hoitoketjuja on tavallisesti mietitty erikoisaloittain yksittäisten oireiden/oireyhtymien näkökulmasta, jolloin toiminnallisten häiriöiden hoidon kokonaisuus on

5