ciutadà aragonès tingui una altra llengua, tan aragonesa com el castellà o l'aragonès, i que aquesta llengua hauria de gaudir dels mateixos drets que les altres. Sense adonar- se'n vénen a dir que no els hi cap en els seus càlculs que uns ciutadans aragonesos tinguin més drets que altres per saber dues llengües o tres, totes aragoneses. El patrimoni cultural i lingüístic comú no és acceptat com a tal. Un primer impuls em porta a afirmar que aquest grup és molt de la capital, però immediatament corregeixo: també s'estén per la resta dels territoris aragonesos

Els partits polítics tenen actituds, com tots sabem, molt diferents en quant a la consideració del català i l'aragonès com a llengües pròpies d'Aragó. El Partido Popular i el Partido Aragonés Regionalista, sense entrar a analitzar les seues motivacions, mantenen posicions tan properes que es confonen. Ambdós es van oposar a la Llei de Llengües al·legant estrafolàries raons en defensa de les diferents varietats dialectals que ells anomenen llengües. Tanmateix mai han fet res per elles ni res faran. La seua oposició s'entén millor des de la pura òptica política i captació de l'electorat. L'opinió dels filòlegs, lingüistes, acadèmics i escriptors se'ls en fot. Els vots dels científics, acadèmics i defensors de les llengües minoritàries d'Aragó tenen poc pes dins el global de l'electorat. Amb la seua actitud i comportament han fet molt de mal a la cultura i a les llengües que són patrimoni de tots. En el súmmum dels seus desvariejaments van animar un grup de persones, militants o d'ideologies clarament integristes, a presentar un recurs d'inconstitucionalitat contra la Llei de Llengües, per invasió de competències municipals. Els altres partits polítics s'han manifestat sempre a favor de la necessitat d'una Llei de Llengües. Van votar a favor de la mateixa el Partido Socialista Obrero Español que la va presentar en solitari, manifestant en privat que era el màxim que es podia assolir en els moments presents. La Chunta Aragonesista sempre va fer públiques majors aspiracions, per sobre de la Llei aprovada, però l'acceptaven amb algunes esmenes, com a mal menor, van dir. El cas d'Izquierda Unida és diferent, ja que el seu vot - no decisiu - en contra, ho va justificar per no contemplar la Llei, la cooficialitat de l'aragonès i el català.

I també hi ha un grup, que sense actuar com a activistes visibles en la defensa del català, entén i comprèn la posició d'aquells que el defensem, i en sent com a seu el patrimoni cultural que representen tant el català com l'aragonès. De vegades tendim a pensar que aquest grup és poc nombrós i potser ens equivoquem. Jo mateix m'he manifestat en privat en més d'una ocasió sobre això, infravalorant la importància d'aquest grup de persones, per a més tard haver de reconèixer que eren més dels que pensava, i que la categoria cultural, humana i professional dels quals no puc menys que enaltir. No han jugat cap partida de pilota al frontó, però coneixen i respecten les regles del joc igual o millor que nosaltres.

I què dir d'aqueix grup de professors, aquesta vegada, reduït de debò, que s'ha escarrassat - moltes vegades amb la indiferència o oposició de la resta del professorat - en promocionar i implantar a instituts i col·legis classes de català i assignatures en català a les quals el Departament de Cultura de la DGA donava suport. La tasca de promoció d'aquells professors és impagable.

Podríem ampliar tant com volguéssim els grups de persones en relació amb la seua actitud respecte al català, tot i que crec que els que he indicat són prou representatius per entendre els obstacles trobats pel camí i les defenses, algunes vegades, numantines que s'han produït a favor de la llengua catalana. A poc que observem la societat