Alimentats a consciència reprenem el camí. La costa és un continu puja i baixa. El trànsit és intens però no exagerat (res a veure amb el del dia anterior que va ser escassíssim). La idea és parar a Llançà a veure el meu amic, uns 40 km des d'aquí però avui no tenim pressa. Calculem que seran uns 140 km en total fins a Tossa. La idea original era passar pel Coll de Banyuls però farem la ruta que en aquell moment ens sembla més directe (la feina ja la vam fer el dia anterior), que serà resseguir la costa fins a Port de la Selva. Amb tot el pes que portem darrera dubtem que els forts desnivells del Coll de Banyuls (>20%) facin que les bicicletes s'encabritin. Tenim tot el dia, ja que fins el vespre no hi ha 'l'acomiadament de solters" dels amics de la Melissa. Fotos de rigor al pas fronterer. Els núvols van guanyant terreny però encara hi ha forces estones de sol. Més endavant sense voler ens fiquem al túnel entre Portbou i Colera, no era la intenció però resulta molt millor. El túnel es passa en un moment, no crec ni que arribi als 500m i t'estalvies una bona pujadeta. Truco al meu amic però per culpa del mal temps ha marxat de Llançà i ara s'està a Vilanant. Pararem igualment a menjar una mica més al port de Llançà. En allà, mentre ens cruspim un bikini veiem una massa negra i espessa de núvols just a sobre de "Les Orelles de la Mula", dos pics que tenen aquesta forma que queden darrera del Puig d'Esquers, just fent frontera. La gent de Llançà diu que quan es tapen les "Orelles" és pluja garantida, fet que jo ja havia comprovat en anteriors ocasions. Així que acabem ràpid el menjar i anem a buscar la carretera de Port de la Selva. Just arribar-hi al poble, després d'avançar dos ciclistes de mitjana edat, agafem a la dreta la carretera cap el Coll de Perefita, entre Roses i Cadaquésts, que tants cops havia pujat amb la meva btt abans de tenir bicicleta de carretera. De seguida ens atrapen els ciclistes de mitjana edat i comencen a parlar en anglès amb la Melissa alhora que van accelerant el ritme. Els segueixo fins mig port però finalment desisteixo i marxen sense deixar de xerrar. Mirant avall en direcció Llançà veig una forta negror i una intensa cortina d'aigua caient on feia just mitja hora gaudíem d'una terrasseta al sol. En arribar al coll encara estan en plena conversa i sense visos d'acabar. Els núvols s'acosten ràpidament i els animo als companys a acomiadar-se per tal que puguem anar tirant ja que ells tiren avall per la carretera que va a Cadaqués i nosaltres anem direcció Roses mentre cauen les primers gotes. De seguida la pluja comença a intensificar- se i abans d'arribar al descens dubtem si parar a posar-nos els impermeables. No ho fem perquè just anem resseguint el perfil dels núvols i la Melissa es fixa que els cotxes pugen secs. Després de l'humit descens deixem el desviament de Roses i seguim cap a Castelló d'Empúries. Espessos núvols amenaçants ens envolten per tot arreu i sembla un miracle que no ens estiguem mullant encara. Agafem la carretera que passa pel Parc dels Aiguamolls de l'Empordà. Ens sobrevolen diverses espècies d'aus entre elles alguna cigonya. Sembla que estiguem fent una cursa contra la tempesta, que ens trepitja els tal·lons i no ens deixar gaudir del paisatges d'aquest parc. Arribats a Sant Pere hi ha certa diversitat de criteris sobre si parar o no. Son dos quarts de tres de la tarda. Jo estic convençut que la tempesta ens agafa i Melissa pensa que podem córrer més que ella. Finalment acabem fent cas del rellotge i aprofitem per dinar una mica aquí mateix. Just als 15 o 20 minuts d'haver -nos entaulat comença a descarregar, moderadament primer i amb virulència després. El cas és que eren ja les 15:30 i això no semblava que hagués de canviar així que no hi ha més remei que posar-se els impermeables i els manquitos (feia fred de debò). La Melissa es fica unes bosses de plàstic per cobrir les sabatilles i sortim disposats a enfrontar-nos a la tempesta. Jo calculava ingènuament que des d'aquí tindríem unes dues hores fins a Tossa, ja que si portàvem uns 90 km ens faltarien uns 55 km amb la retallada que, suposadament, estàvem fent. Amb una mica de sort veuríem el final del Giro a l'hotel. Poc ens pensàvem que just estàvem a l'equador de la ruta d'avui. Un cop a la carretera ens trobem que aquesta no pot absorbir tota l'aigua que cau. Per moments sembla que estiguem creuant rieres. Per sort no hi ha trànsit entre Sant Pere i Viladamat. Però tampoc hi ha visibilitat de cap mena, sembla que estiguem al bell mig del núvol i és ben fosc. No portem llum i no sabem si els reflectants estaran fent efecte. La boira, els núvols negres, i la cortina d'aigua es conjuguen per convertir el dia en nit. Passem així kilòmetres i més kilòmetres. Realment sembla que haurem d'arribar en aquestes condicions fins a Tossa. En els moments que els núvols s'obren una mica per albirar l'horitzó es veu que la