o ley, sia de edat de X anys a ensus, no gos ne presumesca jugar dins los murs de la dita ciutat a joch de pilota arruladiça, sots pena de XX morabatins d'or per cascuna vegada que contrafara'. No m'interessa ni gens ni mica el valor del morabatí, maravedí equivalent al castellà, perquè en cap moment no deixarem de jugar partides dialèctiques per justificar la unitat de la nostra llengua, i tampoc no vam pagar cap sanció en termes monetaris, tal vegada perquè el ban no es va generalitzar per altres latituds, o perquè han passat de sobres anys des de la seua promulgació. Tot i que, unes quantes persones pertanyents a associacions culturals, alguna que una altra querella criminal sí que van haver de suportar no fa massa temps, pel seu activisme cultural en defensa del català a l'Aragó. (Com a exemple, no vull deixar de recordar el procés 38/2006 del Jutjat d'Instrucció de Fraga)

Vaig estar temptat en construir aquesta metàfora del joc de pilota, de considerar altres parelles de joc com a contrincants d'aquelles partides, però com que haurien de mancar de raonament lògic, de no tenir criteri personal en les jugades, i menys encara raonament científic i poc sentit comú, em vaig veure en l'obligació de representar -les com a mur o frontó.

Fins aquí la metàfora, i ara, diguem les coses pel seu nom i anem als fets reals. Contra qui ens hem enfrontat en la defensa de la nostra llengua pròpia? Quins han estat els obstacles que hem trobat pel camí i que suposo continuarem trobant- ne? D'acord amb el que hem après en el passat, quin hauria d'estar la nostra actitud en el futur?

Una important massa de la població de la Franja que no aconsegueix entendre que la llengua que li van ensenyar els seus pares, la que ha transmès als seus fills, la que utilitza com a llengua vehicular gairebé permanentment, pugui i hagi de considerar-se una llengua com qualsevol altra, amb les seues potencialitats i característiques diferencials; crec que actua de bona fe per desconeixement. La inadequada denominació de la seua llengua no li produeix cap trauma, donada la baixa autoestima que li té. No van aprendre a llegir ni a escriure en la seua llengua, el català. Què poques persones els van animar a fer-ho i quantes els van anar inculcant el contrari! La seua formació bàsica o, en el seu cas, superior va ser sempre en castellà. No vull escriure una línia més sense recriminar els partits polítics i institucions públiques, amb alguna excepció, la seua nul·la pedagogia en aquest camp. És més, una part important d'aquells, han exercit una antipedagogia interessada i destructiva.

Hi ha un altre grup de persones que partint de la situació anterior, han rebut fortes influències d'alguns partits polítics, d'ensenyants monolingües o d'altres grups socials, contraris a la dignificació del català com a llengua pròpia, per la qual cosa, l'actitud passiva que caracteritza el primer grup l'han transformada en un activisme contra tot el que soni a català, sia la llengua, sia qualsevol altra cosa. La seua ignorància en matèria lingüística i un seguidisme acrític del pensament que els ha vingut de fora ha facilitat enormement la seua animadversió. (Un clar exemple el tenim en els malauradament famosos "fets de la Codonyera" de 20 de març de 2010, en els quals un grup de veïns, inclosos membres de la Corporació Municipal, van impedir la celebració d'un acte per explicar la recent aprovada Llei de Llengües. Amb l'excepció d'un partit polític, que va suportar la violència, cap altre no va condemnar o va lamentar els fets públicament).

No voldria oblidar- me d'un altre gran grup de persones de la Franja, però més encara de la resta d'Aragó que en el seu fur intern no poden acceptar que un altre