asfaltat i que ens portarà fins a Vilanant, on tinc un molt bon amic que estava previst ens pogués oferir almenys un refresc, però malauradament avui està a Llançà. A Vilanant comença el més maco del dia. Ciclísticament parlant, els millors paisatges del país. Turonets suaus encatifats de boscos espessos que es recuperen ràpidament de l'incendi de l'estiu passat gràcies al predomini del roure i l'alzina, arbres autòctons el "cor" dels quals difícilment s'arriba a cremar. Zones de verd rebrotant en combinació d'altres ben socarrimades on el pi era majoritari. Entre elles el Canigó segueix dominant l'escenari des del fons, com un majestuós queixal blanc elevant-se clarament per sobre de les seves muntanyes veïnes. Anem ciclant per serpentejants i estretes carreteres que s'escolen entre els pujolets, retorçant-se, pujant i baixant... Aquesta diversitat facilita que el pedaleig sigui especialment reconfortant, intensificant la sensació de velocitat, extrem oposat a les carreteres que havíem fet poca estona abans per la plana de l'Empordà. Cistella, Terrades, Boadella... pobles minúsculs, tots de casetes de pedra ben juntes i concèntriques a la seva església. Arribem a Darnius, municipi ja amb una mica més d'entitat, on la carretera començarà a ascendir d'una manera més determinada però amb mesura. Ja fa estona que el vent ens ha deixat d'afectar tan directament gràcies a que aquí estem una mica més protegits per muntanyes i boscos, però en quant s'obre la carretera torna a bufar clarament de cara, endurint la pujada. Passem Maçanet de Cabrenys i enfilem cap a Tapis. La carretera és cada cop més oberta ja que som mes a prop del coll. A Tapis veiem un súper i aprofitem per fer la segona aturada per avituallar-nos de plàtans i galetes. El vent tira la meva bici a terra. Al poc de deixar enrere Tapis s'obre una magnífica estampa: la carretera baixa potser durant uns 500m per després tornar a pujar per últim cop, de manera que Costoja, clarament visible el seu campanar des d'aquí, sembla quedar gairebé a la nostra alçada pero amb l'inconvenient d'haver de baixar primer per pujar després. Abraçant Costoja des de darrera l'omnipresent Canigó, ben carregat de neu. Llàstima no portar una càmera amb zoom per immortalitzar-ho. Abans d'aquesta ultima pujada cap a França i just passar el pont que (no em cansaré d'explicar) en Franco va ensorrar per dificultar la fugida de més gent cap a França i que el Pujol va fer reconstruir, es produeix un radical canvi d'asfalt i ens trobem una carretera descarnada que ja no deixarem fins ben passat Costoja, a Sant Llorenç de Cerdans. Conforme anem descendint per la banda francesa i recuperant la direcció del mar el vent ens ve a ajudar i ens plantem ràpidament a Ceret on haurem d'entrar per canviar de carretera i evitar de seguir per l'autovia. El tram de Ceret a Morellàs i les Illes és plè d'obres i de pèssim asfalt. Els sots son constants i en un d'aquests una mica més profund s'afluixa la goma que subjecta el meu paquet, quedant aquest penjant i les xancles que portava subjectades per la goma van a parar al bell mig de la carretera. Solventada la nova incidència seguim cap a Morellàs. Al cap de poc de deixar el poble enrere no trobem alternativa i hem de preguntar. Ens recomanen un carril bici que hi va més o menys paral·lel. "Carril bici"!. Ha! Jo diria més aviat camí de pastura i/o passeig. Tallat per obres varies vegades. Per ramat d'ovelles en una ocasió també. Cotxe de cara en una altra, etc. Finalment a pocs km de Port Vendres tornem a veure la carretera i la recuperem en un tram que sembla no estar prohibit, arribant a Port Vendres tard, potser sobre les 20.00h i amb 217 km a les cames.

## Diumenge 19 de maig. Port Vendres - Tossa de Mar.

Decidim que esmorzarem a Cotlliure, que jo em pensava que estava a tocar. La Melissa ja sabia que havíem de pedalejar una estoneta. Paga la pena. Quan hi arribem (menys de 30 minuts) comprem unes delicioses pastes en una Bolangerie per menjar-les a una terrassa i demanem també entrepà i cafès amb llet, just davant del castell i la platja. El dia encara es bo. Melissa està encantadíssima amb les pastes de la Boulangerie, i és que realment son una delícia. Un grup de ciclistes jubilats ens pregunta quina ruta estem fent i obren els ulls com a plats quan els hi expliquem. Ells venen de Perpinyà i ara hi tornen (com anar a Sitges i tornar, vaja). Quan marxem es presten a fer-nos unes fotos i ens acomiaden amb bons desitjos.