'Men det er en del af processen, at hvis ikke de er uddannelsesparate, så skal man jo egentlig prøve og gøre dem uddannelsesparate og arbejde med de ting, der gør, at de ikke går i uddannelse nu, så derfor kunne det måske typisk være, at vi starter, hvor de ikke er, og så skulle de gerne blive det på et eller andet tidspunkt'(ibid: 9). De ovenstående betragtninger synes at repræsenterer det menneskesyn, som Kasper Villadsen mener, der gør sig gældende i socialt arbejde, hvor individet betragtes som havende en iboende ansvarlighed og kapacitet til at handle. Denne måde at tænke om de unge på kan, hvis vi tager udgangspunkt i den viden vi har opnået i analyse 1, komme til at betyde, at det sociale arbejde, utilsigtet kommer til at 'fastholde' de unge og således er medvirkede til, at de unge kommer til at nedvurdere sig selv, når de måske erfarer, at det ikke lykkedes dem at gennemføre den ønskede uddannelse på nuværende tidspunkt. De unge taler netop om sig selv som nogen, der gerne vil have uddannelse, uanset om de ud fra deres fortælling viser tegn på noget modsætningsfyldt. Nogle unge kommer derfor i klemme, kan ikke finde deres position i samfundet og ender med at nedvurdere sig selv. Hvis målet i socialt arbejde er et ønske om gøre de unge til selvstændige individer der handler i eget liv og kommer ud af det sociale system, er det nødvendigt, at de oplever succes. Af samme grund er man derfor nødsaget til at tænke i alternativer i forhold til det ensidige fokus på uddannelse. Et alternativ kunne være, om der i socialt arbejde frem for at tænke i, at der hos de unge er barriere, som skal overvindes, i stedet bliver fokuseret på de ressourcer og de ting, som de unge kan. I vores undersøgelse har også den gruppe af unge uden uddannelsespålæg nogle kapitaler eks. kreative, håndværksmæssige, som måske ikke har værdi i det traditionelle uddannelsessystem, men som måske ville kunne anvendes i nogle andre arbejdsmæssige sammenhænge og som vil give de unge en oplevelse af, at have en plads i samfundet. Hvis de unge blev mødt med anerkendelse af disse ressourcer samt oplevelsen af at have en plads i samfundet kunne et argument være, at de ikke i samme grad ville nedvurderer sig selv. Der kunne hermed argumenteres for, at dette kunne være første stridt i forhold til at arbejde empowermentorienteret med de unge, idet denne anerkendelse kunne føre til en mobilisering af de unges ressourcer og handlekraft i livet. Socialarbejderne må derfor i deres praksis, løbende reflekterer over, hvorfor de gør, som de gør, samt at de er præget af de betragtninger, der gør sig gældende i den institution man er del af. I dette tilfælde er rådgiverne en del af Aalborg Kommune, som vi tidligere har nævnt har stærk fokus på uddannelse til de unge. Samtidig er det ud fra vores undersøgelse vigtigt at være opmærksom på, at når de unge indskriver sig i normen om uddannelse, handler det ud fra vores undersøgelse om, at nogle unge taler sig ind i de dominerende strukturer. I forlængelse heraf kunne det være oplagt for det sociale arbejde ligeledes at reflektere over hvilke fortællinger, der er mulige i det sociale arbejde. Men hvordan er det muligt at arbejde med alternative fortællinger, når der lovgivningsmæssigt kun er to kategorier enten uddannelsesparat nu eller på sigt?