Les associacions culturals de la Franja, nascudes per a la defensa de la cultura i de la llengua pròpia, així com les persones que individualment coincidim amb els mateixos objectius, hem perdut massa temps o, diguem-ho benèvolament, hem dedicat massa temps en intentar justificar o demostrar la unitat de la llengua catalana, amb les seues corresponents variants, a tots els territoris catalano-parlants, és a dir: Catalunya, València, Illes Balears , l'anomenada Catalunya Nord, Andorra, la Franja d'Aragó , el Carxe i la ciutat d' Alguer . És ben cert que, lògicament, l'objectiu principal es va concentrar, per part de les esmentades associacions i persones, en tot el que feia referència al català de la Franja, incloses totes les seues variants. La primera pregunta que se m'acut és la següent: no haurà estat una tenacitat ineficaç a la vista dels seus aparents pobres resultats, o potser podem descobrir alguna influència o objectiu assolit per petit que sigui, derivats dels nostres treballs, argumentacions o actes portats a terme a través dels anys? Analitzem el tema, doncs, des de diferents punts de vista en quant als seus aspectes diferencials, circumstàncies favorables o adverses, esforços aplicats i resultats obtinguts si en va haver-hi.

No esperi el lector de trobar en aquestes línies estudis estadístics o sociolingüístics sobre la situació, acceptació i evolució de la llengua catalana a les nostres terres aragoneses. Em limitaré a descriure el que bonament he observat i percebo en aquests moments amb l'únic afany d'objectivar en la mesura que sigui possible les meues vivències personals directes i aquelles altres que he copsat d'altres fonts com a espectador interessat, però allunyat dels fets.

Com a punt de partida, i repetint l'expressat al primer paràgraf, vull fer partícip el lector de la meua sensació d'haver dedicat massa temps i paraules a una tasca tan àrdua, de la qual els resultats són difícils d'avaluar a primera vista. Dóna la impressió que un grup de persones hem estat jugant una partida de pilota al trinquet, en la qual, nosaltres, els que defensàvem la llengua jugàvem sols, essent el trinquet el nostre adversari. Tant en la sacada com en les subsegüents devolucions de la pilota, com més ens esforçàvem en allunyar-la de la paret del trinquet, més havíem de córrer per abastar-la i retornar-la de nou. El nostre contrincant, el mur s'entén, no tenia més raonaments que la devolució de la pilota seguint el pur vector de força que nosaltres mateixos anàvem construint. La seua estratègia, o millor, la manca d'aquesta i el seu nul esforç no feia més que augmentar el nostre avorriment i mal humor a mesura que transcorria el punt i la partida. Si hi afegim el cansament que ens produïa el pur piloteig, no li estranyarà al lector que inesperadament, amb el rostre desencaixat i les mans, sense la tradicional protecció dels guants de pell de be, vermelles i inflades de tant piloteig irracional, tornéssim la pilota - de badana, drap o vaqueta - per sota de la línia de falta del frontis de la canxa o el , que és pitjor, l'enviéssim cap al cel del trinquet de la disputa. Nosaltres havíem perdut la partida i el nostre contrincant se sentia guanyador d'acord amb les seues pròpies regles de joc. Fins i tot en algun moment vam haver de suportar, d'algú que s'hi arrogava especials poders, la prohibició del joc, tal com ho varen fer al Regne de València, el 14 de juny de 1391, per part del Consell General de la Ciutat de València a 'Car per occasió del joch deiús escrit se seguien diverses través del següent ban: blasfemies en offensa de nostre senyor Déu e dels sants, e diverses injúries de paraula e fet a les gents anants e stants per los carrers e places de la ciutat, ha novellament establit e vedat que alcuna persona privada o estranya, de qualsevol estament condició