одлазили би на слободан дан. Правило је било да се после првог и другог дежурства користи по један слободан дан а после трећег два слободнa дана. Ово правило је важило до јуна 2009.године када је директор туженог И. издао наредбу да се слободни дани морају користити одмах након дежурства. Дежурство лекара почињало је након завршетка радног времена, дакле након 12,30 часова и трајало до наредног дана до 7,30 часова. По завршеном дежурству након подношења извештаја управник з. односно тужени професор доктор М. Е. би одлучивао ко ће и када користити слободне дане. При томе је како је утврђено у првостепеном поступку предност давао доктор С. или пак доктор Б. и то тако што би најпре њих питао да ли желе да користе слободне дане а уколико то не би хтеле тада је тужиља која је на пример завршила дежурство није могла користити слободни дан, а уколико су се оне изјасниле да не желе да користе слободни дан тада је управник овде тужени професор доктор М. Е. одлучивао да исти може да користи тужиља. Уколико би пак тужиља изразила жељу да користи слободан дан он би јој повишеним тоном говорио да не може да га користи јер нема ко да ради а уколико би се десило да је тужиља треће дежурство имала средом и да након тога тражи слободне дане (два дана после трећег дежурства) тада би тужени викао на тужиљу оптужујући је да она прави мини годишње одморе јер би након коришћења два слободна дана тужиља била слободна јер би уследио викенд. Због напред описаног поступања у погледу одређивања коришћења слободних дана после дежурства односно некоришћења слободних дана после дежурства тужиља је кући долазила исцрпљена после више од 30 часова рада. На овај начин је тужени др.М. Е. од средине 2007.године до средине 2009.године давањем првенства одређеним запосленима у односу на тужиљу, онемогућио тужиљу да на једнак начин и под истим условима користи слободне дане након дежурства. Повређено је и право тужиље на одмор собзиром да као лекар радиолог има право на рад 30 часова недељно.Тужени су на овај начин повредили начело једнаких права, ускраћујући тужиљи права на начин утврђен у току првостепеног поступка, са разлога њене трпељивости, јер се није супротстављала одлукама туженог, иако су ове одлуке резултат одређеног анимозитета туженог а нису изазване објективним околностима. Приликом прављења плана рада и распореда обављања послова тужиљи је распоредом одређен већи број пацијената у односу на остале лекаре радиологе. Утврђено је такође да је комуникација туженог професор доктор М. Е. према тужиљи у јутарњим састанцима био агресивна, репресивна, једнострана, некоректна, ароганта, неколегијална, непријатна, понижавајућа и омаловажавајућа уз обраћање тужиљи повишеним тоном (виком, дреком) а при томе се драстично разликовала у односу на друге колеге лекаре и медицинске раднике, јер је тужени професор доктор М. Е. само тужиљу на јутарњим састанцима а када би иста желела нешто да каже поводом приказа неког случаја са на пример „ја мислим…“ прекидао и са омаловажавањем јој се обраћао: „Немате ви шта да мислите биће како ја кажем“ или је пак одмахивао руком и говорио јој подругљиво да неће да је слуша, да је због таквог понашања туженог тужиља и престала да узима реч како би рекла своје мишљење у вези са одређеним случајем или пак пацијентом и на тај начин избегла да јој тужени професор доктор М. Е. омаловажава и понижава пред колегама и другим медицинским особљем. Утврђено је да тужени професор доктор М. Е. викао на тужиљу и на ходницима И., да јој се приликом обраћања уз повишен тон уносио у лице те викао на тужиљу и у присуству пацијената и да је такво понашање тужиља трпела без вербалног супротстављања