послове у атмосфери поштовања сарадње отворености, безбедности и једнакости, од развијање свести свих нивоа одлучивања дакле свести свих запослених о потреби узајамног поштовања, сарадње, тимског рада у извршавању радних задатака, уз афирмацију понашања којим се исказује постојање достојанства на раду, омогући запосленима право да изнесу своје мишљење, ставове, предлоге у вези са обављањем посла, као и да се њихово мишљење саслуша и да због тога не трпе последице. Пропуштањем ових обавеза, како то правилно закључује првостепени суд насупрот наводима туженог И., игнорисањем притужби тужиље на непримерено и недозвољено понашање туженог професор доктор Е. М., тужени И. је такође одговоран за штету коју је тужиља у виду претрпљених душевних болова због повреде права личности, части угледа претрпела и то у вези са радом на И. Са наведених разлога првостепени суд је основано применом одредбе члана 200. Закона о облигационим односима обавезао тужене на исплату износа наведеног у изреци по основу накнаде нематеријалне штете коју је тужиља претрпела. Насупрот наводима тужиље правилно је одмерена висина накнаде имајући у виду одредбу члана 200. Закона о облигационим односима и постављени захтев тужиље досуђујући јој на име накнаде нематеријалне штете због претрпљених душевних болова због повреде права личности, части и угледа изреком наведене износе, јер ови износи представљају правичну накнаду као облик отклањања штетних последица који се састоји у исплати наведене суме новца и представља сатисфакцију за претрпљену нематеријалну штету са циљем да се код тужиље успостави психичка и емотивна равнотежа која је постојала пре дискриминације и узнемиравања у мери у којој је то могуће новчаном накнадом. Новчана накнада не може имати за циљ да погодује тежњама које нису спојиве са њеном природом и друштвеном сврхом. Правилно међутим тужиља у жалби истиче да је одлучујући о противтужбеном захтеву првостепени суд погрешно применио материјално право. У току првостепеног поступка је утврђено да су се тужени дискриминаторски понашали односно односили према тужиљи, да су повредили основна права тужиље на раду и у вези са радом, да је услед дискриминаторског понашања тужиља претрпела нематеријалну штету због чега су јој и досуђени износи назначени у изреци пресуде. Овако понашање тужених довело је до тога да је тужиља поднела захтев за споразумни раскид радног односа, а који је И. првобитно прихватио а потом известио тужиљу да је грешком уместо да се прихвата споразумни раскид требало у обавештењу да стоји да се не прихвата споразумни раскид. Иако су тужиља и тужени И. закључили уговор о раду којим је регулисано да је тужиља у обавези да надокнади трошкове које је И. имао везано за стручно усавршавање тужиље јер на раду није провела десет година, овакво становиште првостепеног суда је погрешно. До захтева за раскидом уговора о раду тужиље дошло је услед понашања тужених на описани начин. Кривицом тужених је тужиља доведена у ситуацију да више не може да ради у окружењу у каквом је радила уз дискриминаторско понашање тужених, и у скраћивање основних права како је то описано. Са изнетог је становиште овога суда да не постоји обавеза тужиље за враћањем износа исплаћеног на име накнада за време постдипломских и докторских студија и стручног усавршавања обзиром да тужиља није скривила престанак радног односа. Управо кривицом тужених је тужиља доведена у ситуацију да тражи да јој споразумно престане радни однос код туженог И.. И само понашање туженог И. у погледу не пристајања на захтев тужиље да јој споразумно престане радни однос као и чињеница да јој је радна књижица враћена тек у току првостепеног поступка указује на