80. Kao što je razrađeno u činjeničnom delu zahteva, Sud podseća da su kao rezultat pravosnažne presude [C. br. 309/02] od 7. juna 2006. godine Opštinskog suda u Prištini, kojom je H.D -u priznato pravo svojine na spornoj nepokretnosti, tokom 2006. godine još 3 (tri) druga potomka pokojnog A.D. podnela zahtev za priznavanje svojine po osnovu nasleđa na nepokretnosti upisanoj u vlasništvo H.D- a. Konačnom presudom Vrhovnog suda [Rev. br. 16/2016 od 4. februara 2016. godine] samo je A.Sh.D.-u [potomku ili unuku A.D-a] priznato pravo svojine na 1/8 idealnog dela gore navedene nepokretnosti. Shodno tome, prema zaključku Vrhovnog suda, H.D. je bio vlasnik 7/8 idealnog dela, a A.Sh.D. vlasnik 1/8 idealnog dela gore navedene nepokretnosti. Na osnovu toga, Sud primećuje d a je takav tužbeni zahtev od strane podnosilaca podnet tek u junu 2016. godine.

81. Što se tiče poštovanja propisanih zakonskih rokova, kao što su u konkretnom slučaju oni utvrđeni članom 138. Zakona o nasleđivanju, Sud ističe da pitanje podnošenja ovakvih podnesaka ili tužbi, koje su moguće samo u određenom vremenskom roku, predstavlja b itni element načela pravne sigurnosti, kao jednog od osnovnih načela vladavine prava u demokratskom društvu. Sud se u kontekstu poštovanja pravila ili rokova utvrđenih zakonom poziva na sudsku praksu ESLJP- a koji ističe: ' Pravila koja propisuju formalne korake koje treba preduzeti i vremenski rok koji treba poštovati pri podnošenju žalbe imaju za cilj pravilno sprovođenje pravde i iste se trebaju razmatrati u skladu sa, a posebno, sa načelima pravne sigurnosti' (vidi, predmet ESLJP-a: Canete de Goni protiv Španije , presuda od 15. oktobra 2002. godine, stav 36). ESLJP je dalje takođe podvukao: '[...] p oštovanje formalnih pravila u parničnom postupku [...] je od takve vrednosti i značaja da zabranjuje proizvoljnost i obezbeđuje efikasno donošenje odluka u vezi sa sporom i suđenjem u razumnom roku, kao i osigurava pravnu sigurnost i poštovanja suda (vidi predmet ESLJP-a: Zubac protiv Hrvatske [VV], presuda od 5. aprila 2018. godine, stav 96).

82. U svetlu gore navedenih činjenica, Sud smatra potrebnim da istakne da je podnosiocima zahteva omogućeno vođenje postupka na osnovu načela kontradiktornosti; da su imali mogućnost da u raznim fazama postupka iznose tvrdnje i dokaze koje su smatrali bitnim za svoj predmet; da su redovni sudovi propisno ispitali sve tvrdnje, koje su, gledano objektivno, bile bitne za rešenje njihovog predmeta; da su činjenični i pravni razlozi za pobijane odluke detaljno razmotreni; i da su postupci, u skladu sa okolnostima sl učaja, gledano u celini, bili pravični.

83. Međutim, imajući u vidu gore navedeno, Sud smatra da podnosioci zahteva ne potkrepljuju i ne argumentuju u dovoljnoj meri pred Sudom kako su ova tumačenja relevantnih zakonskih odredbi od strane Vrhovnog suda i redovnih sudova, dovela do proizvoljnih ili o čigledno neobrazloženih zaključaka u njihovom slučaju ili kako su postupci pred redovnim sudovima, u celini, mogli bili nepravični ili čak proizvoljni.

84. Stoga, na osnovu napred navedenog, Sud smatra da podnosioci zahteva nisu potkrepili na koji način im je odlukama redovnih sudova, a posebno presudom Vrhovnog Suda, povređeno pravo zagarantovano članovima 31. i 54. Ustava. Shodno tome, Sud zaključuje da je ovaj navod podnosilaca zahteva očigledno

16