och sydskensovalerna vidgas och kryper ner mot lägre latituder. Fler människor får en chans att se norrsken. Atomerna i atmosfären exiteras när de kolliderar med plasmapartiklarna och sänder sedan ut energin som ljus när de går tillbaka till sitt grundtillstånd. Det är det här ljuset som vi kallar för norrsken. Olika atomer, som finns på olika höjd i atmosfären, har olika energinivåer. Därför sänder de ut ljus med olika energi, vilket betyder olika våglängd som i sin tur betyder olika färg. Exempelvis är det syreatomer som står för det vanliga gröna norrskenet. Dagens norrskensforskning handlar bland annat om att försöka förstå samspelet mellan solvinden och jordens magnetfält samt att undersöka hur ett plasma fungerar. Möjligheterna till detta ökade drastiskt när man i mitten på 1900-talet började sända upp raketer och satelliter för att göra mätningar in situ, alltså på plats i rymden. År 2000 var det uppskjutningsdags för den Europeiska Rymdorganisationens projekt Cluster. Det unika med detta projekt är att man byggt fyra identiska satelliter som flyger tillsammans för att kunna ge en tredimensionell bild av den rymd som omger oss. Salsa, Samba, Rumba och Tango, som satelliterna döpts till, gör mätningar på elektroner och joner samt elektriska och magnetiska fält. Forskare som vill kunna förklara de procceser som skapar norrsken är naturligtvis mest intresserade av satellitdata från tidpunkter då satelliterna befunnit sig i områden där norrsken uppstår. För att hitta dessa tidpunkter använder man markstationer med kameror som hela tiden fotograferar himlen. Dessa markstationer finns företrädelsevis på breddgrader där norr- och sydskensovalerna brukar finnas, till exempel i norra Sverige och på Antarktis. Man använder också matematiska modeller av jordens magnetiska fält för att med datorprogram räkna ut huruvida en satellit befunnit sig på samma magnetfältlinje som en markstation eller inte. När man hittat en sådan konjunktion (från engelskans conjunction) tittar man på markstationens foton i jakt på norrsken. Hittar man också norrsken har man viktiga data att hämta från satelliten som kan vara till stor hjälp i arbetet med att förklara norrskenets uppkomst in i minsta detalj. Cluster-satelliterna har en elliptisk bana vars minsta och största avstånd till jordytan ligger runt tre respektive arton jordradier. På lägre höjd, under en jordradie, finns NASA:s Fast Auroral SnapshoT Explorer (FAST) och de satelliter som ingår i det amerikanska försvarets Defense Meteorological Satellite Program (DMSP). FAST kretsar runt jorden flera varv per dag i en nästan polär bana. Den passerar med andra ord ofta polerna och norr- och sydskensovalerna och ges då möjlighet att studera hur plasmapartiklarna som orsakar norrskenet får sin acceleration. Denna acceleration, som man tror orsakas av elektriska fält parallella med jordens magnetiska fält, får partiklarna på höjder runt 2000-10000 km. Hit ner når inte Cluster, men det gör FAST. Syftet med mitt projekt har varit att hitta intressanta tidpunkter då Cluster- satelliterna konjungerat med en markstation som samtidigt fotograferat norrsken. Sökningar har gjorts från år 2002 till dags dato. Jag har begränsat mig till tidpunkter då avståndet mellan satellit och markstation, via en magnetfältlinje, varit mindre än ungefär sju jordradier (cirka 45000 km). Alltför stora avstånd hade medfört stora avvikelser mellan jordens dynamiska magnetfält och den statiska approximerade modellen. Något som vidare kan leda till att det som verkar vara en konjunktion enligt modellen inte är det i verkligheten och tvärtom. För de konjunktioner med norrsken som hittats har jag också tittat på om FAST och/eller DMSP-satelliterna konjungerat med aktuell markstation.