вони перейшли до розчленованих слів і, встановивши один з одним символи для кожної речі, створили зрозуміле для них самих порозуміння стосовно усього. А через те що такі об'єднання мали місце по всьому світу, то мова виявилася не в усіх рівнозвучною, бо кожні випадковим чином складали свої слова: звідси розмаїття в характері мов, а первісні об'єднання поклали початок усім племенам (Сицилийский Диодор (1 в. н. э.) // Античные теории языка и стиля. 1936. - С. 33).

Дієслова, слова дії - найнеобхідніша складова частина всіх мов, бо мова породжена працею, завжди супроводжувала її; людська спільна праця складає одвічний смисловий зміст усіх пракоренів… предмети потрапляють в орбіту в міру того, як вони дотикаються в спільній трудовій діяльності, зазнають її впливу; як інакше був можливий загальний погляд і похідне від нього загальне позначення? Лише спільна праця дає задовільне пояснення цих важливих явищ. Вона характеризується основною ознакою мови - загальністю; це не тонкий випадковий промінь, що струменіє, чим є ономатопоетика - зображальні рефлексивні звуки Штейн таля - чи наслідування хижих звірів, як вважав Дарвін, чи пантоміміка, на думку Гейзера; усе це надто несуттєво й ніяк не могло породити людську мову - вельми важливе утворення, що зрослося у своєму нестримному розвитку з колективним буттям людини та її духовним життям; це живе джерело, що неперервно працює, бо до праці, спільної діяльності завжди звертався найдревніший людський гурт (Нуаре Людвіг. Происхождение язика. - 1877).

Мова як соціальне явище могла виникнути лише тоді, коли мозок людини був уже достатньо розвинутий, щоб користуватися мовою. Дві людські істоти могли створити мову для свого користування лише тому, що вони були вже готові до цього. З мовою все відбувається так само, як і з іншими людськими винаходами. Часто полемізували про те, чи була під час виникнення одна мова чи їх було багато. Це питання не становить жодного інтересу. У той день, коли розум достатньо розвинутий, відкриття відбувається саме собою в кількох точках одночасно: воно в повітрі, як прийнято говорити, його поява передчувається, як восени падання зрілих плодів. Психологічно лінгвістичний акт полягає в тому, щоб надати знаку символічну значимість. Цей психологічний процес відрізняє мову людини від мови тварини. Неправильно протиставляти одну мову другій, говорячи, що друга - це мова природна, а перша - штучна й умовна. Людська мова не менш природна, ніж мова тварин, але людська мова належить до більш високого порядку явищ у тому розумінні, що людина, надавши знакам об'єктивної значимості, може її змінювати до нескінченності через її умовність. Різниця між мовою людини й мовою тварини полягає в оцінці природи знаку. Собака, мавпа, птах розуміють собі подібних; у них є крики, жести, пісні, що відповідають стану радості, переляку, бажання, голоду; деякі з цих криків настільки добре пристосовані до спеціальних потреб, що їх можна майже перекласти фразою людської мови. Однак тварини фраз не промовляють. Вони не можуть змінити елементів свого крику, незважаючи на складність останнього, як ми змінюємо свої слова, котрі є у фразі елементами, здатними заміщати один одного. Для тварин фраза не відрізняється від слова. Більше того: саме це слово, крик чи сигнал, як би його не називали, не має незалежної об'єктивної значимості. Тому слово це не має умовного значення, а отже, мова тварини не здатна ні змінюватися, ні прогресувати. Немає ніяких ознак того, що крик тварин був раніше не таким, яким він є тепер.