raskare, og buskar og kratt breier seg utover; svartor, trollhegg og pors i låglandet og i sør; dvergbjørk og vier i høgareliggjande strøk og i nord. Gråor og bjørk er også viktige artar i attgroingsfasen, gråor først og fremst i mellomboreal sone og lågare, bjørk i alle vegetasjonssonar under skoggrensa. I tillegg aukar mengda av kantartar som marikåpe, sumphaukeskjegg, mjødurt, kvitmaure og myrfiolar. Også førekomsten av høge graminidar som klubbestorr, takrøyr og blåtopp aukar på kostnad av mindre artar som særbustorr, gulstorr og myrtust. I botnsjiktet aukar førekomsten av oppreiste og tuedannande mosar som torvmosar på kostnad av nedliggande, teppedannande mosar som myrstjernemose og brunmakkmose, og eit teitt strølag gir eit mindre velutvikla botnsjikt.

#### Generelle råd ved skjøtsel og restaurering av slåttemyr

Skjøtsel av slåttemyr bør skje så nært opp til den tradisjonelle bruken som mogleg, men målsettinga med skjøtselen er avgjerande både for stubbehøgde, slåtteintervall, slåttetidspunkt og behov for fjerning av slåttegraset. Avhengig av storleiken på arealet kan det vere hensiktsmessig med ulike skjøtselstiltak og ulik skjøtselsintensitet i ulike delar av området. Det kan også vere hensiktsmessig å skilje mellom ein restaureringsfase dei første åra og ein årleg skjøtselsfase seinare, avhengig av grad av attgroing.

I restaureringsfasen ryddast området for kratt, og tre tynnast og attståande tre kvistast opp til mannshøgde. Rydding skal skje «nedanfrå», det vil seie ved å ta ut buskar og små tre og la store tre stå, eventuelt ta dei ut i ein seinare fase, avhengig av målsetjinga med skjøtselen. Stubbar må kappast så langt ned som mogleg slik at dei ikkje skapar problem ved etterfølgjande slått. Kvistane/stammane på kratt og mindre buskar bør ein dra opp og kutte under markoverflata med øks. Etter rydding er det spesielt viktig at alt ryddeavfall, kvist, stubbar og liknande vert samla saman og brent på eigna stader, og aller helst frakta ut av området. Dette for å unngå unødig oppgjødsling.

- Ved restaurering er det viktig å ikkje setje i gong med meir omfattande rydding enn det ein greier å følgje opp med skjøtsel i ettertid. Rydding utan påfølgande slått kan gi auka attgroing.

Ofte må områda slåast ein gong i året i restaureringsfasen, og i låglandsområder kan det vere nødvendig med slått to gonger i året. Etter kvart som krattoppslag reduserast og produksjonen i feltsjiktet stabiliserer seg er det i dei fleste tilfella tilstrekkeleg med slått frå kvart tredje til kvart tiande år for å halde krattet i sjakk. I sørlege og lågtliggjande område kan det vere nødvendig med hyppigare slått.

Slått med tohjulstraktor er eit godt alternativ til ljåslått, og erfaringar frå blant anna Sølendet naturreservat i Røros viser at slått med tohjulstraktor er ca. 7 gonger raskare enn ljåslått. Bruk av kantklippar med knivblad er eit alternativ i tuete og ulendt terreng, men er om lag like arbeidskrevjande som ljå.

Slåttemyr bør skjøttast med slått, husdyrbeiting er ikkje eit godt alternativ. Beiting og slått påverkar myr på ulik måte. Høgt grunnvatn og torvdanning gjer myra sårbar for trakk. Trakk av beitedyr fører lett til skadar på plantedekket og blottlegging av torv med påfølgjande erosjon. Etter kvart vil buskar og kratt etablere seg på forhøgningar som trakket har skapt. Husdyr på utmarksbeite kan kanskje forseinke attgroing på slåttemyr reint visuelt, men vil ikkje kunne erstatte effekten av slåtten.

Slåttegraset kan gjerne tørkast på bakken slik at frø frå plantane vert frigjort, men det bør fjernast frå slåtteområda. Dette er først og fremst viktig for at høyet ikkje skal «gjødsle» myra. I høgareliggjande strøk der nedbrytinga går seint, vil høyet dessutan bli liggjande på bakken i fleire år og gi endra tilhøve for mosar og mindre karplantar samanlikna med områder som rakast, spesielt

Skjøtselsplanmal slåttemyr NTNU Vitenskapsmuseet