monoteističke religije gledao predznak mesijanskog razdoblja te najavljivao složnu suradnju vjerskog i političkog vode starozavjetnih vjernika. Građa Zah 9 - 14, od koje je uzet današnji odlomak za naše prvo čitanje, je zbir propovijedi različitih proroka iz vremena kad je Aleksandar Makedonski osvojio Perzijsko carstvo god. 333. pr. Kr. a time i Palestinu koja je spadala pod perzijsko vrhovništvo. Grada ovih nepoznatih proroka zadire i u III. st. pr. Kr. Naš današnji odlomak govori o naricanju starozavjetnih vjernika nad odbačenim vodom. U hebrejskom izvornom tekstu doslovno stoji: "Gledat će mene koga su proboli". U kontekstu je riječ o oslobođenju i obnovi Jeruzalema, i Bog obećava izliti na Jeruzalemce "duh milosni i molitveni". Za "milosni" stoji u hebrejskom hen što znači sućut, samilost, naklonost. Za "molitveni" stoji izraz koji znači molbu za pomilovanje. Riječ je o misterioznom vodi koji je nevin ubijen a u vrijeme kajanja i molbe za oproštenje narod nad njim nariče kao nad sinom jedincem i oplakuje ga kao prvenca. Izraz "ravnica megidska" podsjeća na smrt pobožnog i sposobnog kralja Jošije kod Megida god. 609. kad se pokušao suprotstaviti egipatskom faraonu zvanom Neko koji je preko Jošijine države bez dopuštenja prešao s vojskom da se suprotstavi Babiloniji. Jošiju su Židovi dugo oplakivali jer su u njemu izgubili sposobnog vladara i uzornog vjernika. Ova proročka propovijed je prerada Izaijina motiva o sluzi Patniku koji biva nevin osuđen a narod kasnije pokajnički uviđa vrijednost njegova djelovanja i smrti u prilog svima. Redak o upiranju pogleda vjere, kajanja i nade u Probodenoga navodi Ivan povodom smrti Kristove (19, 37) te kad u Otkrivenju najavljuje ponovni dolazak proslavljenog Krista (Otk 1, 7). U oba navoda upiranje pogleda u Probodenog nije prijetnja onima koji su ga nasilno usmrtili nego izraz vjere, nade i povratka Bogu. Kao što u SZ nevino osuđeni pravednici ne zovu na osvetu, tako ni Krist s križa ne potiče na kažnjavanje nego na opraštanje i pomirenje (usp. Ef 2, 17: "... navijesti mir vama daleko i mir onima blizu").

###### Svi ste vi Jedan u Kristu Isusu (Gal 3, 26-29)

U cijeloj poslanici Galaćanima Pavao dokazuje vjernicima poganskog porijekla dostatnost krsnog pridruženja Kristu za spasenje, bez obrezanja kao jednog od starozavjetnih djela Zakona. U ovom odlomku razlaže životnu povezanost s Kristom po krštenju i vjeri: Pomoću ondašnjeg državnog prava koje je dopuštalo usvajanje tuđe djece s pravnim povlasticama kao da su vlastita, Pavao uči da nas je Bog u svome Sinu na nov način učinio svojim sinovima i kćerima. Tko se krštava, oblači Krista. U SZ "odjenuti se pravdom kao haljinom" (Job 29, 14) ili "obući se u spasenje Božje" (2 Ljet 6, 41) znači svim svojim bićem prihvatiti Božju milosnu naklonost i osloniti se na njegovo spasenje. U grčko -rimskom svijetu sljedbenici misterijskih religija običavali su nositi plašt božanstva kojemu su se posvetili. U takvoj povijesnoj i religijskoj sredini Pavao uči da krštenici oblače Krista, a time hoće reći da se s njime intimno povezuju; Krist ih uzima za svoju braću i sestre te na njih prenosi svoju sinovsku povezanost s Ocem nebeskim. Tko se krsnom vjerom pridruži Kristu, pridružuje se i Crkvi kao zajednici krštenih vjernika. Zato u Crkvi otpadaju stare podjele na povlaštene Židove i kulturne Grke, na robove i slobodnjake, na muškarce i žene. Krštenici su Jedan u Kristu Isusu. Ne "jedno" nego Jedan. Nitko ne gubi svoj etnički i osobni identitet pridruženjem Crkvi i Kristu, a svatko dobiva novo dostojanstvo "sugrađana svetih i ukućana Božjih, prebivališta Božjeg u Duhu" (Ef 2, 19 -22). U ovom odlomku vidimo prvi stupanj Pavlove nauke o Crkvi kao jednom tijelu u Kristu: si kršteni vjernici postaju Jedan u Kristu, nova zborna osoba onih koji se ljudski i vjernički dopunjavaju. Mogu i trebaju jedni druge posluživati u Kristu.

###### Pomazanik Božji spreman da život izgubi kako bi ga pravo stekao (Lk 9, 18 -24)

Ovu zgodu donose također Marko i Matej. Njih dvojica donose odmah iza Petrova priznanja i Isusova prvog navještaja muke Petrov pokušaj da Učitelja odvrati od planiranog hoda u Jeruzalem (usp. Mk 8, 32 i Mt 16, 22). Isus ga je tom zgodom oštro ukorio predbacivši mu da ne misli što je Božje nego što je ljudsko. Matej u ovoj zgodi donosi uz Petrovo priznanje Isusovo obećanje Petru da će na njemu sagraditi Crkvu te mu dati ključeve kraljevstva nebeskog.

14