iz prijašnjih vremena se i sada prenosi. Ova poruka ima dvije temeljne točke: prva je obećanje Božje da će on dati narodu napredak, a druga je duboko značenje patnje. Zah 12, 10- 11 govori o novom vremenu: 'onda", 'u one dane", u onaj dan kad će Bog vidljivo zahvatiti, onda će se u srcima ljudi nešto bitno promijeniti. Ljudi će biti prožeti sućuti, smilovanjem i molitvom. Svi proroci vide ovu međuovisnost: tvrdokornost prema siromasima, sebičnost i pohlepa za zaradom vode propasti jednoga naroda. S ovim padom vrijednosti povezan je i otpad od Boga, u čijim zapovijedima stoji da treba stajati uz siromahe. Vanjski pad, ulazak porobljivača i pokoravanje tuđim gospodarima je uvijek posljedica nutarnje propasti. Možda bismo trebali promatrati ljudsko iskustvo da bismo postali sposobni za suosjećanje ili ako sami imamo takvo iskustvo potrebe i čežnju za sućuti. I poslovica kaže: 'U nevolji se nauči moliti." Ako ovdje uočimo apokaliptički ton, to jest ton posljednjih vremena, tekst nam daje mogućnost beskrajnih ljudskih iskustva. Inače r. 10 ostaje tajanstven. Govori se o muškoj figuri otkupitelja za kojim narod tuguje kao za prvorođenim sinom. Tek nakon njegove smrti ljudi spoznaju 'koga su proboli", a to znači ubili. To će Ivanovo evanđelje (19,37) primijeniti na Isusa. I prvi su kršćani ove riječi primjenjivali na Krista. Otkupiteljska snaga zamjeničke smrti i patnja 'za mnoge" ovdje zvuči vrlo jasno. Spoznaja grijeha, obraćenje probodenom omogućava spasenje i oslobođenje. R.11 donosi usporedbu iz kanaanske mitologije. Oni su poznavali mit o božanstvu koji umire i uskrsava sa prirodom - boga vegetacije. Plač zbog umirućeg boga ima svoje mjesto u obredu. Zah 13,1 zahvaća drugu apokaliptičnu sliku koja je poznata iz Ez 47 : provire sveti izvor i daruje život svim stanovnicima Jeruzalema. On jača ljude da napuste štovanje lažnih bogova koje nije ni potrebno, ni korisno, jer Bog daruje život u punini.

###### Drugo čitanje (Gal 3,26-29)

######## Zašto tako podložan?

Pavao piše poslanicu Galaćanima oko 55. godine. Sukobljava se s brojnim pitanjima koja se tiču prijašnjih propisa zakona i slobode Evanđelja. Sam apostol je naučavao da pogani koji prelaze na kršćanstvo ne moraju proći put obdržavanja židovskih propisa. R 29 jasno govori: svi koji vjeruju u Krista i kršteni su, stoje u istoj liniji obećanja s Abrahamom. Abraham je vjerovao Bogu i zato je bio 'opravdan" pred Bogom (Gal 3,6). Znači da se odnos njega i Boga ne mora učvršćivati posebnim djelima. Vjera u Isusa Krista kao Spasitelja i Otkupitelja, koji je umro i koji je uskrsnuo učlanjuje kršćanina u 'Abrahamovu obitelj." Djeca smo Božja, 'sinovi Božji". Ova tvrdnja je u antici imala drugi zvuk i značenje. Djeca slobodnih (za razliku od robovskih) bila su slobodna. Ugledan slobodan čovjek je mogao robove i robovsku djecu osloboditi tako što ih je adoptirao - posinio! Na to misli Pavao kad kaže 'Krista ste obukli". Odjeća je bila oznaka statusa, društvenog položaja. U antici se jedan čovjek obilato služio odjećom: Aleksandar Veliki. On je rado na sebe stavljao odjeću i atribute raznih bogova pa se tako pojavljivao kao Herkules, Hermes ili Artemida. Kad Pavao primjenjuje ovu metaforu odijevanja želi reći: krštenik je jedno s Kristom, on je sin/kći Božja. 'Obukli ste" time misli na prošlo, jedinstveno i neponovljivo krštenje. No, i nakon krštenja ostaju društvene razlike. Robovi ostaju robovi, slobodni ostaju slobodni, muškarci ostaju muškarci, a žene ostaju žene. Tako isto i njihove zadaće i društveni položaj. No, u kršćanskoj zajednici ne bi smio vladati svjetski rang, pravila ponašanja i 'politička korektnost". Nego će biti pravilo da se nekoga treba poštovati, vrednovati, udovicu opskrbiti, siromaha pripustiti krštenju. Uspoređivanje, podcjenjivanje, odbacivanje, predrasude ne odgovaraju Božjim mjerilima. Pavao ne želi nikakvu monotonu uniformiranost svih članova zajednice, nego da postanu svjesni i odvojeni od zakona svijeta ili nekih pobožnih zakona čije ispunjavanje nije u skladu i ne smije se mijenjati za Kristovu slobodu. Naravno da je ova

16