meg, amit valóban látunk, az egy nagyon sűrű és szilárdnak látszó ködből álló emberi forma, amit egy átlátszó ködből álló tojás alakú felhő vesz körül, mivel pedig ez a felhő az ismerős arc minden vonását hűen visszaadja, barátunk azonnal felismerhető. De ez még nem minden. A szokás jelensége fontos szerepet játszik a folyamatban, az asztrális és mentális részecskék elkezdenek hozzászokni az adott formához, és megtartják azt még akkor is, amikor a sűrű test elpusztul, így nem jár több nehézséggel az embert halála után felismerni, mint előtte. Átmeneti változások előfordulhatnak, mert egy futó gondolat is képes a finomabb anyagot formába önteni, viszont amint a formát létrehozó gondolat nyomása elmúlik, ismét visszacsúszik megszokott alakjába. Létezik egy sokkal kisebb, de folyamatosabb gondolat-hatás, ami nagyon lassan fokozódva időnként jelentős változást eredményez. Nincs olyan ember, aki önmagát rendszeresen elaggottnak, erőtlennek, görnyedtnek, ráncosnak képzelné el, és így, bár közvetlenül a halála után asztrális teste képes pontosan visszaadni ezeket a vonásokat, önmagáról alkotott gondolatainak tudatalatti hatása lassan visszahoz valamennyit élete delének megjelenéséből. Ezért van az, hogy ha valaki halála után kísértetként megjelenik, barátaiban néha olyan benyomást kelt, mintha fiatalabbnak nézne ki, ahelyett, hogy öregebbnek látszana, mint halálakor. Egy másik tényező, ami ugyancsak segít abban, hogy az asztrális forma a halál után változatlanul maradjon, a mások gondolata. Amikor egy ember barátai, akár élők, akár holtak, gondolataikat feléje irányítják, természetesen úgy gondolnak rá, ahogyan ismerik, viszont minden ilyen gondolat egy pillanatnyi formateremtő erő, és összességében ez a hatás jelentős. Mindebből az olvasó megértheti, hogy amikor az asztrális test látását tanulja, még sok egyéb megfigyelnivalót talál abban, mint amiket ábráink bemutatnak. Különösen azt fogja észrevenni, hogy a fizikai forma testmása nem csupán halvány körvonal, hanem valószínűleg a legszembeötlőbb jelenség. Majdnem bizonyos, hogy a képzetlen tisztánlátó esetében így történik, mert csak a legritkább esetben fordul elő, hogy az asztrális látása már tökéletesen kifejlődött. Ez természetes, mert képességének az a része, amely általában elsőként nyílik meg, a legalacsonyabb, a fizikai szinthez legközelebbi, és előfordulhat, hogy az ember sok-sok éven át csak a sűrűbb típusú asztrális anyagot képes meglátni. De ezek – amik a maguk módján megfelelnek a fizikai test anyagának – pontosan azok a típusok, amiknek legnagyobb része a testmásban halmozódik fel. Ezért nyilvánvaló, hogy az azt körülvevő tojás alakú ködöt az ilyen ember aránylag lényegesen halványabbnak és kevésbé szembetűnőnek látja, mint az valójában, sőt eléggé valószínű, hogy észre sem veszi. Ha asztrális látása egy kicsit már az átlagos szint felett van, láthat valamit a színekből, ha jobban odafigyel, úgy, hogy olyan erőfeszítést tesz, ami a fizikai síkon a szem megerőltetésének felel meg. Az ilyen erőfeszítésnek az a hatása, hogy pillanatnyilag asztrális teste rezgései felgyorsulnak, vagy pontosabban fogalmazva képességei kiterjednek valamivel magasabb rezgésekre, és így látókörébe többet von be abból a tudathordozóból, amit éppen néz. Az olyan ember, aki megfelelően képzett a tisztánlátásban, természetesen megtanulta, hogyan használja látóképességét valamennyi alsíkon, akár külön-külön, akár egyszerre, ahogyan akarja. Az emberek gyakran kérdezik, hogy az asztráltest felöltözöttnek látszik-e, és ha igen, honnan vette a ruháit. Mivel ez a finomabb anyag gondolattal formálható, az ember olyan, amilyennek gondolja magát, és mindenkinek könnyű úgy öltözködni, ahogy akar. Ha figyelmét teljesen lefoglalja valami más dolog, az elméje általában önműködően valami közönséges ruházatot állít elő, ami számára ismerős, így valószínűleg olyan ruhában fog megjelenni, amit a leggyakrabban visel. Ismerek valakit, aki hosszú időn át, anélkül, hogy gondolkozott volna rajta, az asztrális síkon mindig estélyi ruhában jelent meg, mert – gondolom – késő este természetesen ilyen öltözetben gondolta magát. Egy másik valaki mindig a buddhista szerzetesek méltóságteljes sárga ruháját hordta, de azt hiszem, hogy ezt kezdetben szándékosan tette, bár kétség kívül a későbbiekben szokássá vált.

33