VII. FEJEZET

### AZ ÁLLATI CSOPORTLÉLEK

Ez az elképzelés a csoportlélekről sok tanulmányozó számára újdonságnak és bonyolultnak tűnik, talán egy keleti hasonlat segítségünkre lesz, hogy jobban megértsük. Azt mondják, hogy a csoportlélek olyan, mint egy vödörben lévő víz. Tegyük fel, hogy kiveszünk egy tele pohárnyi vizet a vödörből, ez fejezi ki az egyes állat lelkét. A pohárban lévő víz pillanatnyilag külön van a vödör vizétől, és az azt tartalmazó pohár alakját veszi fel. Tegyük fel, hogy a pohárba beleteszünk egy bizonyos mennyiségű színező anyagot, így a benne lévő víz egyedi, jellegzetes árnyalatot kap. Ez a színező anyag jelképezi azokat a tulajdonságokat, amiket az ideiglenesen elkülönített lélekben a különböző átélt tapasztalatok kifejlesztettek. Az állat kimúlását az jelképezi, hogy a vizet a pohárból visszaöntjük a vödörbe, ekkor a színező anyag azonnal szétterjed az egész vízben, és halványan átszínezni azt. Bármilyen tulajdonságokat fejlesztett is ki életében a különálló állat, azok ugyanígy fognak eloszlani halála után az egész csoportlélekben. Lehetetlen volna a vödörből ugyanazt a pohár vizet kivenni, de minden ezután kivett teli poharat szükségszerűen át fog színezni az első pohárból származó anyag. Ha lehetséges volna a vödörből ugyanazokat a vízmolekulákat kivenni, és pontosan újra előállítani az első teli poharat, az valódi újraszületés lenne, mivel azonban ez nem lehetséges, helyette az ideiglenes lélek újra feloszlik a csoportlélekben – ez olyan folyamat, amely során mégis minden, amit az ideiglenes különválás folyamán megszerzett, pontosan megmarad. Egy időben nemcsak egy, hanem sok poharat töltenek meg minden vödörből, és mindegyik visszahozza a csoportlélekbe a kifejlesztett tulajdonság rá eső hányadát. Így idővel sok különböző tulajdonság fejlődik ki minden csoportlélekben, és természetesen veleszületett tulajdonságként nyilvánul meg minden olyan állatban, amelyik e csoportlélek kifejeződése. Innen származik bizonyos teremtmények meghatározott ösztöne, amivel megszületnek. A kiskacsa, amint kibújik a tojásból, keresi a vizet, és félelem nélkül úszik még akkor is, ha tyúk költötte ki, amely irtózik a víztől, és szörnyen aggódik, amikor a rábízott kis állatokat a vesztükbe rohanni látja, – legalábbis így gondolja. De a csoportlélek azon része, amely a kiskacsán keresztül működik, a korábbi tapasztalatokból tökéletesen jól tudja, hogy a víz az ő természetes eleme, és az apró test félelem nélkül teljesíti rendelkezéseit. Minden csoportlélekben állandóan működik az a hajlam, hogy egyre tovább osztódjon. Ez olyan jelenségben mutatkozik meg – bár egy magasabb síkon –, amely pontosan hasonlít ahhoz a módhoz, ahogy a sejt osztódik. A csoportlélekben, amelyre úgy gondolhatunk, mint ami a mentális síkon erőteljesen éltet nagy tömegű anyagot, egyfajta alig észlelhető hártya keletkezik, ahogyan elképzelhetjük a vödrön keresztül kialakuló gátszerű valamit. A víz először bizonyos mértékig keresztülszivárog ezen a gáton, azonban a gát egyik oldaláról kivett pohár vizek mindig ugyanarra az oldalra kerülnek vissza, így az egyik oldalon lévő víz fokozatosan különbözni kezd a másik oldalon levőtől, ez után a gát lassanként sűrűsödni kezd, és áthatolhatatlanná válik, így végül is két vödrünk lett egy helyett. Ez a folyamat állandóan ismétlődik, mindaddig, amíg elérkezünk a valóban magas rendű állatokhoz, ahol aránylag kis számú test kapcsolódik egy-egy csoportlélekhez. Azt találtuk, hogy az egyéniesülés, amely egy lényt végképp kiemel az állati birodalomból az emberibe, csak bizonyosfajta állatok esetében történhet meg. Csak háziasított állatoknál, és még azok közül sem minden fajtánál fordul elő az egyéniesülés. Természetesen nem szabad elfelejtenünk, hogy mi ennek a fejlődési láncnak a felén csak egy egészen kicsit vagyunk túl, és csak ennek a fejlődésnek a végére várható, hogy az állatvilág elérje az emberiséget. Természetesen ezért bármely állatnak, ami most eléri, vagy

18