szinteken lévő tudathordozói tökéletesen tiszták, akkor azok még itt lent is felfoghatók, és így munkájuk elvégezhető. Amikor ez a kauzális test újonnan alakult ki, akkor átlátszó, de színjátszó, mint egy hatalmas szappanbuborék, ha magasabb tisztánlátással tekintünk rá, vagyis ha a saját síkján vizsgálja meg olyan valaki, aki teljesen kifejlesztette saját kauzális testének képességeit, mert ezt csak az ilyen látás képes egyáltalán érzékelni. Ezen a szinten abban is hasonít a szappanbuborékhoz, hogy majdnem teljesen üresnek látszik, mert az isteni erőnek – amit valójában tartalmaz – még nem volt ideje szunnyadó képességeit azáltal kifejlesztenie, hogy megtanul külső behatásokra rezgésekkel válaszolni, és ezért kevés színt mutat. Ami kevés színt tartalmaz, az onnan származik, hogy bizonyos tulajdonságokat már a csoportlélekben kifejlesztett, aminek a kauzális test korábban egy részét képezte, és ezeket a tulajdonságokat folyamatosan továbbítja a belső erőközpontba, így ott már létezik bizonyos, ezeknek megfelelő frekvenciájú rezgés. Ennek következtében e rezgési frekvenciák halvány jelei derengő színfelvillanásokként akár most is megfigyelhetők a formában. Az V. ábra némi elképzelést nyújt arról, hogyan néz ki ezen a szinten (vagy kicsit később), és úgy vehetjük, hogy a fejletlen ember kauzális testét mutatja. A szürke árnyalat a kép baloldalán nem jelent semmilyen tulajdonságot, valójában egyáltalán nem is létezik a testben, a művész egyszerűen ezzel jelezte a buborék gömbölydedségét. Noha az ember most rendelkezik kauzális testtel, attól még nagyon távol van, hogy eléggé tudatos legyen ahhoz, hogy ezen a szinten benyomásokat fogjon fel, vagy azokra válaszoljon. Mivel a kijelölt módszer szunnyadó tulajdonságai kifejlesztésére – amint már mondtuk – kívülről jövő hatások segítségével működik, nyilvánvalóan szükséges, hogy eléggé messze ereszkedjen le oda, ahol ilyen hatásokkal találkozhat, amik megérinthetik. Ezért az újraszületés az, ami a fejlődés módszereként a sorsa, vagyis úgymond, önmaga egy részét lehelyezi ezekbe az alacsonyabb világokba azért, hogy ott tapasztalatokat szerezzen, és a tapasztalatokból tulajdonságokat fejlesszen ki, amikor pedig újra visszahúzódik önmagába, magával viszi erőfeszítései eredményeit. Valójában azt, hogy önmaga egy részét lehelyezi a testetöltésbe, talán nem alaptalanul hasonlíthatnánk egy befektetéshez: azt várja, hogy ha minden jól megy, nemcsak egész tőkéjét nyeri vissza, hanem jelentős mennyiségű kamathoz is jut, és általában ezt meg is kapja. De amint más befektetéseknél is, időnként megvan a veszteség lehetősége is, nemcsak a nyereségé, mert az is lehetséges, hogy annak valamely része, amit lehelyezett, úgy belegabalyodhat az alacsonyabb anyagba, amelyen keresztül működnie kell, hogy esetleg lehetetlen azt teljesen visszanyerni. Hogy ez hogyan történhet, aligha tartozik jelenlegi témánkhoz, de részletes magyarázata megtalálható a The Astral Plane [Az asztrálsík] című könyvben. A lélek leszáll annak a sugallatnak a hatására, amit keleten trishna-nak neveznek. Ez a megnyilvánult létezés iránti szomjúság, a vágy, hogy élőnek érezze magát. Belemerül az anyag tengerébe, és az én-t önzéssel erősíti, az asztrális látás számára pedig a VII. ábrán lefestett nagyon csúnya külső megjelenésben mutatkozik. Nagyon fokozatosan megtanulja, hogy létezik egy magasabb fejlődés, és hogy az önzés erős burka (ami szükséges volt egy hatékony középpont kialakulásához) akadállyá válik a központ növekedésében. Miután egyszer ez a burok kialakult, úgy most szét kell törni és félredobni, mint ahogyan az állványzatot le kell bontani az elkészült épület mellől, bár az építkezés alatt szükség volt rá. Lassanként, sok életen keresztül az asztrális megjelenése a VII. ábráról a X. ábrán láthatóvá fejlődik, még később pedig a XXIII. ábrán levővé. Megpróbáljuk követni ezt a fejlődést, és a különböző fokozatait bemutatni.

26