XI. FEJEZET

### HOGYAN FEJLŐDIK AZ EMBER?

A lélek először leereszkedik a mentális sík alacsonyabb szintjeinek anyagába. Azonnal és bizonyos értelemben automatikusan körülveszi egy öltözet ebből az anyagból, egy olyan öltözet, amely pontos kifejeződése olyan tulajdonságoknak, amik már léteznek benne, legalábbis amennyire azon a szinten kifejeződhetnek. Sohasem szabad ugyanis elfelejteni, hogy a leereszkedés során minden szint korlátozás elfogadását jelenti, ennek következtében a lélek valamely alacsonyabb szinten sohasem tudja magát tökéletesen kifejezni. Ez csupán utalás a tulajdonságaira, ahogyan egy festőművész által festett kép két dimenzióban jelenít meg egy létező (vagy létezőnek képzelt) háromdimenziós jelenetet. A kép megközelítően ábrázolja a jelenetet, amennyire az egy sík felületen perspektíva segítségével lehetséges, de valójában majdnem minden vonal és szög szükségszerűen más benne, mint az a vonal és szög, amit ábrázolni szándékozik. Pontosan ugyanígy a valódi tulajdonság, ahogyan az a lélekben megtalálható, nem tud kifejeződni semmilyen alacsonyabb szint anyagában; az alacsonyabb anyag rezgései összességében túl tompák és lassúk ahhoz, hogy megjeleníthessék. A húr nincs eléggé kifeszítve, hogy a fentről felcsendülő hangra képes legyen válaszolni. Fel lehet azonban úgy hangolni, hogy egy alsóbb oktávon megfeleljen neki, mint egy férfihang, amely egy fiú hangjával egy szólamban énekel együtt, ugyanazt a hangot fejezve ki, amennyire csak az emberi szervezet lehetőségei megengedik. Tehát az a szín, amely a kauzális testben egy bizonyos tulajdonságot fejez ki, az értelem-testben, sőt még az asztráltestben is kifejezi azt, de a szín kevésbé finom, kevésbé ragyogó és éteri lesz, amint lejjebb ereszkedünk. A szín-oktávok közti különbség sokkal nagyobb, mint amit papíron vagy vásznon bárhogyan is vissza lehet adni. Megkísérelhetjük csak a fokozataikat vagy jellegüket ábrázolni, de még a közvetlenül a fizikai fölötti oktáv is túl van elménk felfogóképességén mindaddig, amíg az a fizikai agy korlátjai között működik. A legalacsonyabb asztrális színeket sötétnek és durvának gondolhatjuk, és nyilván azok is a magasabb és tisztább árnyalatokhoz hasonlítva, de legalább fényesek durvaságukban, nem annyira sötét színek a szó közönséges értelmében, mint amilyen az alig pislákoló tűz. Ahogyan emelkedünk felfelé, minden szinten azt fogjuk találni, hogy a magasabb rendű anyag a nemesebb tulajdonságok kifejezésének nagyszerű képességét mutatja, miközben fokozatosan veszíti el az alacsonyabbak kifejezésének képességét. A különösen kellemetlen színárnyalat, amely az asztrális testben a durva érzékiséget jelzi, teljességgel képtelen önmagát megjeleníteni a mentális anyagban. Tiltakozhatunk, hogy ez egész biztosan nem így van, mivel az embernek kétség kívül van érzéki gondolata, de ez a kijelentés nem pontosan felel meg a tényeknek. Az ember kialakíthat olyan mentális képet, amely kéjes érzést kelt benne, de a gondolat és a kép a mentális helyett az asztrális anyagban fogja önmagát kifejezni. Jellegzetes színárnyalatának nagyon határozott lenyomata fog megjelenni az asztrális testen, a mentális testen viszont azokat a színeket fogja felerősíteni, amelyek a hozzá kapcsolódó önzés, beképzeltség és csalás mentális bűnét jelenítik meg. Ezek viszont nem fognak kifejeződési lehetőséget találni a kauzális test tündöklő ragyogásában, de minden felerősödésük az alacsonyabb eszközben, minden beléjük történő elmerülés ahhoz vezet, hogy elhomályosul azoknak a színeknek fényessége, amelyek a velük ellentétes jó tulajdonságok fejlettségét jelzik a magasabb létezés síkján, amely létezés sokkal közelebb áll a valósághoz. Az a folyamat, amelynek során a színek létrejönnek, mindig lentről felfelé működik. Az ember érzékel valamilyen hatást kívülről, és erre válaszul bizonyos érzelemhullám ébred fel benne. Ez azt jelenti, hogy arra az időre, amíg az érzelem fennmarad, az adott típusú rezgés (ami megfelel az

27