IV. FEJEZET

### AZ EMBER TUDATHORDOZÓI

Ha megnézzük a II. ábrát, azon egy diagramot látunk a természetnek ezekről a síkjairól, és megfigyelhetjük az elnevezéseket, amiket az ember e síkoknak megfelelő tudathordozói vagy testei kaptak. Észrevehetjük, hogy a teozófiai irodalomban a magasabb síkok elnevezései a szanszkritból származnak, mert a nyugati filozófiában még nincsenek kifejezések ezekre a finomabb halmazállapotú anyagból felépülő világokra. [1902-ben – az azóta használt megnevezések zárójelben alattuk vannak. A ford. megj.] Mindegyik névnek megvan a saját különleges jelentése, bár ezek a magasabb síkok esetében csak azt jelzik, hogy milyen keveset tudunk ezekről a körülményekről. A nirvâna szót keleten hosszú korszakokon át az elképzelhető legmagasabb spirituális teljesítmény fogalmának kifejezésére használták. A nirvâna elérése azt jelenti, hogy túllépünk az emberi fejlődésen, elérjük a béke és a boldogság olyan szintjét, ami messze meghaladja a földi felfogóképességet. A jelölt, aki ennek magasabb rendű dicsőségét eléri, oly teljesen maga mögött hagy minden földi dolgot, hogy néhány európai kelet-kutató eleinte elkövette azt a hibát, hogy azt hitte, ez az állapot az ember teljes megsemmisülését jelenti. Mi sem lehetne a valósággal ellentétesebb, mint ez az elképzelés. Az ilyen rendkívül emelkedett szellemi állapot magasztos tudatosságának teljes használata azt jelenti, hogy elérjük az emberi fejlődés elé ebben a korszakban kitűzött célt – azaz az adeptussá válást, vagyis olyan emberré válunk, aki már több, mint ember. Az emberiség nagy többsége ilyen előrehaladást csak a fejlődés folyamatának korszakai múltán fog elérni, de néhány eltökélt lélek, aki nem hagyja, hogy a nehézségek megrendítsék, aki úgyszólván megostromolja a mennyország birodalmát, ezt a dicső jutalmat kutatása során sokkal korábban megtalálhatja. A tudat állapotairól, amik e fölött vannak, természetesen semmit sem tudunk, kivéve azt, hogy léteznek. „Para” azt jelenti: „túl”, „maha”: „nagy”, így ezeknek az állapotoknak az elnevezései azt az információt nyújtják, hogy az első „a nirvânán túli sík” a második pedig „a nirvânán túli nagyobb sík”. Ez azt mutatja, hogy azok, akik ezeket az elnevezéseket évezredekkel ezelőtt adták, vagy nem rendelkeztek több közvetlen információval, mint amennyi nekünk van, vagy pedig, ha volt is nekik, nem voltak megfelelő szavaik, amikkel ki tudták volna fejezni. A „buddhi” elnevezést az ember azon princípiuma vagy alkotórésze kapta, amely a negyedik sík anyagán keresztül nyilvánul meg, míg a mentális sík annak a tevékenységnek a területe, amit az emberben értelemnek nevezünk. Megfigyelhetjük, hogy ez a sík két részre oszlik, ezeket a megkülönböztethetőség kedvéért eltérő színekkel jelöltük, a „rupa” és az „arupa” név pedig rendre azt jelenti, hogy „formával rendelkező” és „forma nélküli”. Azért ezeket a neveket kapták, hogy jelezzék a sík anyagának egy bizonyos tulajdonságát: az alacsonyabb részében az emberi gondolat működése az anyagot könnyedén önti határozott formákba, míg a magasabb részben ez nem fordul elő, annak a szintnek elvontabb gondolatai a tisztánlátó szemei előtt felvillanásokként és sugárzásként jelennek meg. Erről bővebb leírás a Thought Forms [Gondolatformák] című könyvben található, amelyben sok érdekes kép látható a gondolatok és érzelmek által létrehozott formákról. Az „asztrális” elnevezést nem mi választottuk, örököltük azt a középkori alkimistáktól. „Csillogó”- t jelent, és feltehetően azért alkalmazták a közvetlenül a fizikai feletti sík anyagára, mert annak a nagyobb sebességű rezgései következtében ragyogó megjelenési formája van. Az asztrális sík a szenvedély, az érzelem és az érzés világa, és a tisztánlátó kutató előtt az ember minden érzése az ember ezen a síkon lévő tudathordozóján keresztül jelenik meg. Az ember asztrális teste ezért megjelenésében állandóan változik, ahogyan az érzelmei változnak, amint ezt részletesen be fogjuk mutatni. Irodalmunkban általában bizonyos színárnyalatokat használunk az alacsonyabb síkok ábrázolására,

11