XIX. FEJEZET

### A FEJLETT EMBER

A „fejlett” kifejezés viszonylagos, ezért jó, ha megmagyarázzuk, itt mit értünk alatta. Az ezen cím alatt bemutatott tudathordozók olyanok, mint amilyenekkel bármely tiszta lelkű ember rendelkezhet, aki határozottan és értelmesen „a fenti dolgokra hat, nem pedig a földi dolgokra”. Nem annak az embernek a tudathordozói, aki már messze előrehaladt az úton, amely a mesteri fokozathoz vezet, ilyen esetben ugyanis jelentős különbséget fedeznénk fel mind a méretben, mint az elrendezésben. Viszont félreérthetetlenül arra az emberre utalnak, akinek kifejezik keresését a magasabb igazságok után, aki már felülemelkedett a pusztán földi célokon, és aki egy eszméért éli életét. Az ilyen emberek között találhatunk olyanokat, akik különösen egy irányban értek el jelentős haladást, míg mások más irányban. Az itt bemutatott egy minden irányban kiegyensúlyozott ember, teljesen jó átlaga azoknak, akik az általunk leírt szinten vannak. Vizsgáljuk meg először a XXI. ábrát, ami emberünk kauzális testét mutatja. Összehasonlítva ezt az V. és a VIII. ábrákkal láthatjuk, mi volt az emberi fejlődés, és hogyan tükröződik megjelenési formájában. Megfigyelhetjük, hogy mostanra már sok jó tulajdonság fejlődött ki benne, a ragyogó, színjátszó burkot a leggyönyörűbb színek töltik ki, amelyek a szeretet, áhítat és rokonszenv magasabb formáit jellemzik. Ezeket egy kifinomodott és átszellemiesített értelem és olyan törekvések támogatják, amelyek az isteni valamikori elérése felé igyekeznek. Hadd idézzek a The Devachanic Plane [A devacsáni sík] című könyvből:

A kauzális test, amit elképzelhetetlenül tiszta, finom és éteri, rendkívül élénk és élő tűzzel lüktető anyag alkot, fejlődése során ragyogó színek sugárzó gömbjévé válik, magas szintű rezgései változó színárnyalatú hullámokat bocsátanak ki a felületén keresztül – olyan árnyalatokat, amiről az anyagi világ mit sem tud – ragyogó, meleg és élénk színeket, amik leírása meghaladja a nyelv lehetőségeit. Vegyük egy egyiptomi naplemente színeit, adjuk hozzá az angliai napnyugta égboltjának csodálatos puhaságát, olyannyira fölötte vannak ezeknek a kauzális test színei fényességben, átlátszóságban és ragyogásban, mint amennyivel a fentiek a gyerekek vízfestékeinek színei fölött állnak. És még ezután sem tudja senki, aki nem látta őket, elképzelni ezeknek a sugárzó gömböknek a gyönyörűségét, amely a tisztánlátó látomás területén villan fel, amint az felemelkedik ebbe a mennyei világba. Mindezeket a kauzális testeket egy magasabb síkról kiáradó élő tűz tölti fel, amivel a gömb kapcsolatba kerül a végtelen fény egy rezgő sugarával, élénken eszünkbe idézve a Dzyan-stanzák szavait: „A szikra a lángból Fohat legfinomabb fonalán függ”. Amint pedig a lélek növekszik és egyre többet képes befogadni az Isteni Szellem kimeríthetetlen óceánjából, amely a fonálon, mint egy csatornán keresztül árad lefelé, ez a csatorna kiterjed, és gyorsabb folyást enged az áramlatnak a következő alsíkig, amit úgy lehet elképzelni, mintha egy csatorna kötné össze az eget és a földet. A magasabb maga is egy nagyszerű gömb, amin keresztül átszáguld az élő forrás, amíg a kauzális test úgy nem tűnik, hogy feloldódik a kiáradó fényben. Lássuk ismét, mint mond a stanza: „A csendes Figyelő és az árnyéka közötti fonal minden változással erősebbé és ragyogóbbá válik. A reggeli napfény fenséges déli Nappá változott át. Ez a te jelen Kereked, mondá a Láng a Szikrának. Te vagy én magam, és másom és az árnyékom. Beléd öltözködtem, és te vagy Vâhanom a ’Légy velünk’ napig, amikor te újra magammá és másokká válsz, magaddá és magammá.” [Az idézetek a „Dzyan könyve első részének fordítása” (Magyar Teozófiai Társulat, 1993) c. könyvből származnak.]

46