fokozódik, ezért egy ember felé irányuló szeretet határozottan jobb emberré teszi őt, mint egyébként lenne.

###### Áhítat

Eltekintve attól, hogy a karmazsint mindenhol a kék váltja fel, a XII. ábra szinte megegyezik a XI.-el. Azt mutatja be, amikor a vallásos áhítat érzése hirtelen eláraszt egy apácát, miközben elmélyült szemlélődésbe merült. Mind a négy megnyilvánulási forma, amiket a szeretet érzésével kapcsolatban felsoroltunk, itt is megfigyelhető – a forgó, csillogó karikák, a gyors rezgésű vízszintes sávok, a külső hártya és a felhőcsomók – ezek jelentése pontosan ugyanaz, csak a szeretetet mindenhol a vallásos érzés váltja fel. A vallásos áhítat ilyen tökéletes feltörése nagyon ritka dolog, sokkal kevésbé általános, mint egy hozzá hasonlóan tökéletes szeretet-kitörés. Az ilyen természetű érzelemhullámzás előfordulása – viszont általában annak határozottsága és pontossága nélkül – néha megfigyelhető abban az esetben, amikor valaki egy oltár előtt térdelve imádatát a szentségek felé fordítja. Általában a párhuzamos vonalak kevésbé szabályosak és feltűnőek, az éles határvonalú karikák pedig teljesen hiányoznak, a helyüket életlen kék párafelhők foglalják el. Az esetek legnagyobb részében az áhítat, mint érzelem bizonytalannak és meghatározhatatlannak tűnik, így az ábránkon bemutatott kifinomult formája valójában ritka. Ebben a példában, amikor a karikák kilépnek az asztrális testből, nem öltik fel az üstökös fejszerűségével rendelkező lövedékformát, mint a szeretethullám esetében, helyette felfelé száguldó ragyogó spirálokká válnak. Ezek egyikét megadjuk a Thought-Forms [Gondolatformák] című könyvben, ahol megkíséreltük bemutatni az erő csodálatos kiáradását a magasabb síkokról, amit az áhítat ilyen fajta törekvése váltott ki.

###### Erős harag

Az ábrák teljes sorozatában talán a XIII. a legfeltűnőbb, és minden magyarázat nélkül is önmagáért szóló figyelmeztetés, hogy mekkora ostobaság átengedni magunkat egy dührohamnak. Ahogyan a korábbi esetekben is, az asztrális test szokványos hátterét átmenetileg eltakarja az érzelem kitörése, de sajnos most az erős és élénk gondolatok gyűlölködők és rosszindulatúak. Ezek ismét csak karikákként vagy örvényekként jelennek meg, de ebben az esetben koromfekete, súlyos, fenyegető tömegekként, amiket a működésben lévő gyűlölet vöröses izzása világít meg. Ugyanilyen sötét színű, de kevésbé határozott felhőfoszlányok láthatók, amik bemocskolják az egész asztrális testet, miközben a szabadjára engedett harag tüzes nyilai cikáznak közöttük, mint a villámok. Borzalmas és tényleg félelmetes látvány, és minél jobban megértjük, annál iszonyatosabbnak látszik. Ez olyan ember esete, akit tökéletesen elragadott a gyűlölet, és magán kívül került, olyan emberé, aki egy időre teljesen elveszítette önkontrollját. Még ha a jólneveltség fegyelme és a szokások meg is akadályozzák abban, hogy erőszakot kövessen el, azok a szörnyű felvillanások kardokként döfnek át más asztrális testeket. Az ember pedig megsebesíti a körülötte levőket, éppen úgy, mintha tényleg ezt tenné, csak éppen kevésbé láthatóan, mint ha a fizikai síkon bántalmazta volna őket. Miközben az ember mások veszélyeztetésének forrása, önmaga teljesen védtelen. Pillanatnyilag a szenvedély az, ami tökéletesen irányítja, a vágy-elementál mindenek felett áll, a valódi ember pedig átmenetileg eleresztette ezt a tudathordozóját. Ilyen körülmények között egy másik, erősebb akarat hatalmába kerítheti, aminek ő engedte meg, hogy önmagából kifordítsa. Más szavakkal egy ilyen pillanatban, amikor az emberen úrrá lett a dühroham, ki van téve annak, hogy hatalmába kerítse, vagy megszállja akár egy hasonló természetű halott ember, akár valamilyen gonosz mesterséges elementál, aminek a rezgései szinkronban vannak az őt uralókkal. Nem csak embertársaira veszélyes, borzasztó veszélyt jelent önmagára is.

40