Narancsszín. Ez a szín mindig a büszkeségre vagy a becsvágyra jellemző, és majdnem annyi változata van, mint az előbbinek, a büszkeség vagy becsvágy természetétől függően. Nemritkán ingerlékenységgel együtt fordul elő. Sárga. Ez nagyon jó szín, ami mindig az intellektus jelenlétére utal, árnyalatai igen sokfélék, és gyakran fordul elő más színárnyalatokkal keverve. Általában van egy sötétebb és homályosabb árnyalata, ha az értelmet főleg alacsonyabb rendű mederbe tereljük, leginkább akkor, ha céljaink önzők, de ragyogó aranyszínűvé válik és fokozatosan gyönyörű világos tiszta citrom- vagy kankalinsárgává válik, amint magasabb és önzetlenebb célok felé irányul. Zöld. Nincs ennél változatosabb jelentésű szín, és némi tanulmányozás szükséges helyes értelmezéséhez. Legtöbb megnyilvánulása egyfajta alkalmazkodó képességet jelez, előbb gonosz és megtévesztő módon, végül pedig jó és rokonszenves formában. A szürkészöld olyan jellegzetes árnyalat, ami a csalárdságra és az alattomosságra jellemző, és nagyon szembeötlően jelentkezik a primitív ember asztrális testében. Semmiképpen sem ritka a civilizált embereknél, akiknek már régen túl kellett volna lépniük a fejlődés e szín által jelzett szintjén. Amint az ember halad előre, ez az árnyalat ragyogó smaragdzölddé fejlődik, ami mindig sokoldalúságot, éleseszűséget és gyors találékonyságot jelent, de már nem utal semmilyen rossz szándékra ezekkel a tulajdonságokkal kapcsolatban. Jelzi a „minden emberért való létezés” képességét, de most már nem azért, hogy megcsalja vagy félrevezesse őket, hanem elsősorban azért, hogy a kedvükben járjon, dicséretüket vagy jóindulatukat elnyerje. Később pedig – ahogy az értelme fejlődik – azért, hogy segítsen és erősítse őket. Végül pompás halvány, ragyogó kékeszöld színné válik, olyanná, ami időnként egy különösen pazar naplemente égboltján látható, ilyenkor az emberi természet néhány legnagyszerűbb tulajdonságát mutatja: a legmélyebb rokonszenvet és együttérzést, a tökéletes alkalmazkodóképességgel, amit csak adni lehet. Úgy tűnik, hogy korábbi fejlődési fokán az élénk almazöld mindig erős vitalitást jelez. Kék. A sötét, tiszta kék rendszerint vallásos érzelmet mutat, de ez is változik az érzelem fajtájának, tisztaságának, vakbuzgóságának, önzésének vagy nemességének megfelelően. Szinte bármely imént említett tulajdonság átszínezheti úgy, hogy bármely árnyalat létrejöhet egyrészt az indigótól, másrészt a dús mély ibolyaszíntől a piszkos szürkéskékig, ami a fétisimádás szintjét jellemzi. A szeretet vagy a félelem, a csalárdság vagy a büszkeség árnyalata keveredhet a vallás színével, így a változatok széles skáláját figyelhetjük meg. A világoskék valamilyen nemes, spirituális eszme iránti áhítatot mutat, és fokozatosan emelkedik fénylő orgona-kékbe, ami a magas fokú spiritualitást jellemzi, és általában sziporkázó arany csillagok kísérik, amik emelkedett spirituális törekvéseket jelentenek. Könnyen megérthető, hogy ezeknek a színárnyalatoknak szinte végtelen kombinációi és változatai létezhetnek, miáltal a legfinomabb jellemfokozatok és a legtünékenyebb érzelem-keverékek is a legnagyobb pontossággal fejeződnek ki. Az asztráltest általános ragyogása, körvonalának viszonylagos határozottsága vagy elmosódottsága, a különböző erőközpontok viszonylagos fényessége – ezeket mind figyelembe kell venni, ha a látottakat helyesen akarjuk értelmezni. Érdemes még megemlíteni, hogy a fejlett vagy fejlődő lelki képességek olyan színekben jelentkeznek, amelyek a látható színskálán túl vannak, úgyhogy lehetetlen azokat fizikai színekkel ábrázolni. Az ultraibolya árnyalatok a magasabb és tisztább fejlődéseket jelzik, míg az infravörös ijesztő keverékei elárulják a mágia gonosz és önző formáinak útján sántikálót. Nemcsak ezek a színek mutatják meg az okkult fejlődést, hanem a különböző testek nagyobb fényerőssége, megnövekedett nagysága és határozottabb körvonalai is.

31