XIV. FEJEZET

### A TESTMÁS

Van még egy kérdés, amit általánosságban meg kell említenünk szemléltető képeinkkel kapcsolatban, mielőtt egyesével végigmennénk rajtuk, külön-külön szemügyre véve azokat. Megfigyelhető, hogy a fizikai test körvonalát halványan belerajzoltuk mindegyik ovális képbe, hogy egyértelműen össze lehessen hasonlítani a fizikai test és a ködszerű felhők méreteit, de nem szabad elfelejteni, hogy ez csak utalás, nem pedig pontos megjelenítés, és ne kövessük el azt a hibát, hogy a fizikai forma asztrális és mentális testmásait valóban ilyen határozatlannak és felismerhetetlennek képzeljük. Egy, a fizikai síkon készült rajzban lehetetlen egy olyan alak valamennyi megjelenési formáját egyidejűleg megadni, ami a természet egy másik birodalmához tartozik. Emiatt a magasabb szintű testek bizonyos jellegzetességeit szándékosan elhanyagoltuk, vagy alárendeltük e könyv céljainak, annak, hogy megmagyarázzuk, hogyan mutatkozik meg az ember fejlődése különböző testei színösszeállításában. Nem kíséreljük meg például a hét csakra, vagy erőközpont megjelenésének bemutatását, bár ezek mindegyik testben léteznek, némely esetben pedig különösen élénkek és szembeötlők lennének. A művész sehogyan sem próbálta meg a tojás alakú testek felszínének csodálatos opálszerű árnyalatait visszaadni, de a gondolatformák sűrű felhőjét sem, ami minden embert falként vesz körül, sem pedig azt a belső elrendezést, ami oly pontosan lemásolja a fizikai alakot. Ez utóbbi néhány szavas magyarázatra szorul. Ha asztrális látással nézünk szomszédunkra, miközben ébren van, olyannak látjuk, mint lenni szokott, kivéve, hogy egy kissé világító köd veszi körül, amiben kicsit alaposabb megfigyelés után sok szín játékát fedezhetjük fel. Hogyan lehetséges – kérdezhetik –, hogy arca és végtagjai láthatók számunkra, holott tudjuk, hogy az alkalmazott test asztrális anyaga nem képes a tisztán fizikai rezgésekre válaszolni? A válasz az, hogy ami számunkra látható, az nem az ő fizikai teste, hanem az asztrális anyagban létrejövő testmása. Azt találjuk, hogy még akkor is, amikor az ember elhagyja sűrű földi formáját, akár időlegesen alvása közben, akár véglegesen halála után, ez a testmás mégis megtartja ugyanazt a megjelenési formát. Gondoljuk át, hogyan történik mindez. A II. képen megfigyeltük, hogy az asztrális anyagnak hét sűrűségi fokozata vagy állapota van, a fizikai sík anyagának megfelelően. Több mint egyszerű megfelelésről, erős vonzásról van szó. A szilárd fizikai anyag minden részecskéjét áthatják a legalacsonyabb alsík asztrális anyagának bizonyos részecskéi – ez az ő testmása – amit mi az egyszerűség kedvéért „szilárd asztrális” anyagnak nevezhetünk, bár ez valójában ellentmondás, mert a szilárdság a szó hétköznapi értelmében nyilvánvalóan nem olyan tulajdonság, amivel bármilyen asztrális anyagot jellemezni lehetne. Ugyanígy minden folyékony fizikai részecskének megvan a maga „folyékony asztrális” részecske testmása, és így tovább, és a testmásokat nem lehet könnyen szétválasztani. Amikor az ember leereszkedik egy testetöltésbe, maga köré vonja azon különböző síkok anyagát, amelyeken áthalad. Amint összegyűjti a mentális és az asztrális anyagát, azt a tojásdad alakot veszi fel, ami a kauzális test eredeti alakjának kifejeződése ezeken az alacsonyabb síkokon. Végül azt találja, hogy egy kicsi fizikai testet vesz körül, aminek vonzása azonnal hatni kezd az eddig fejletlen asztrális és mentális anyagra. Ezen finomabb részecskék heves rezgései nem könnyen adják át magukat ilyen irányításnak, de amint a gyermeki alak növekszik, hatása állandóan erősödik, míg végül egy felnőtt esetében az asztrális és a mentális test anyagának általában több mint kilencven százaléka a fizikai test burkolatán belül van. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy ugyanazok a részecskék mindig ugyanott maradnak, mert ezek mindegyike gyors mozgásban van, állandóan ki- és belépnek, de összességében ez az arány megmarad. Ezért amikor egy barátunkat asztrális látással vizsgáljuk

32