római színész viselt, hogy mutassa a szerepet, amit abban a pillanatban játszott. Így nagyon helyesen beszélünk az ideiglenes alacsonyabb tudathordozók csoportjáról, amiket a lélek magára vesz, mint személyiségét (persona), amikor testet-öltésbe leszáll. Hasonlóképpen az Egynek ezeket a különálló megnyilvánulásait a különböző síkokon helyesen gondolhatjuk személyeknek. Megérthetjük tehát, miért mondhatják: „Létezik egy személye az Atyának, egy másik a Fiúnak és még egy a Szentléleknek, de az Atya, a Fiú és a Szentlélek istensége mind egy – a dicsőség egyenlő, a fenség mindegyikben örök”. Valójában a megnyilvánulások eltérőek, mindegyik a maga síkján, aminek következtében egyik alacsonyabbnak tűnik a másiknál, mégis csak vissza kell nézni a hetedik síkra, hogy megértsük: „ebben a Hármasságban egyik sincs a másik előtt vagy mögött, egyik sem nagyobb vagy kisebb a másiknál, hanem mind a három személy együtt örök és együtt egyenlő”. Ugyanígy „minden személy maga az Isten és az Úr, és mégis nem három Úr van, hanem csak egy Úr”. Figyeljük meg azt is, milyen tisztává és világossá válik a Második Aspektusról és anyagba történő leszállásáról szóló sok tanítás. Van ennek még egy másik és sokkal tágabb értelme is, mint a III. ábrán látni fogjuk, de ami igaz a magasabb szintű leszállásra, az igaz itt is. Ugyanis ha a magasabb síkon lévő aspektusra úgy gondolunk, mint a fő Istenségre, aki meglelkesíti a viszonylag alacsonyabb – bár még mindig magasan a felfogásunk felett álló – anyagban történő megnyilvánulását, megértjük, hogyan lehet ő „Isten az Atya lényegéből, aki a világ előtt született, de ember az Anya lényegéből, aki a világra szülte”. Mint az isteniség egyik aspektusa, már létezett a naprendszer előtt, de a hatodik sík anyagában történő megnyilvánulása csak e rendszer élete folyamán következett be. Így „bár Ő Isten és ember, mégis nem két, hanem egy Krisztus, egy, nem az istenség testté válásával, hanem az emberiség Istenné válásával”. Ez azt jelenti, hogy Egy, nemcsak az alapvető Egység miatt, hanem a dicsőséges hatalma által is, hogy magába visszavonja mindazt, amit megszerzett, amikor leszállt az alacsonyabb anyagba. De ez már inkább a magasabb szintű leszálláshoz tartozik, amit a III. ábra mutat. A legnagyobb szakadás, ami a keresztény egyházban valaha előfordult, a keleti és nyugati ágai, a görög és a római egyház között történt. Ennek az ürügyként felhozott hitelvi oka az igazság feltételezett elferdítése volt azzal, hogy a „Hiszekegy”-be beiktatták a „filioque” [és Fiú – a ford.] szót a Toledói Zsinaton, 589-ben. A vitás kérdés az volt, hogy a Szentlélek egyedül az Atyától származott-e, vagy az Atyától és Fiútól. Ábránk azonban megmutatja, mi volt a vitás kérdés, és azt is megmutatja elég különös módon, hogy mindkét félnek igaza volt, és ha világosan megértették volna a dolgot, egyáltalán semmi szükség nem lett volna szakadásra. A római egyház teljesen ésszerűen azt tartotta, hogy egy olyan erő, amely minden kétséget kizáróan a hetedik síkról származik, nem tudna megnyilvánulni az ötödik síkon anélkül, hogy a közbeeső hatodikon át ne haladjon, így kijelentették, hogy az Atyától és a Fiútól származott. A görög egyház viszont feltétlenül ragaszkodott a három megnyilvánulás különbözőségéhez, és egészen helyesen tiltakozott bármi olyan elmélet ellen, amely szerint az első megnyilvánulás a másodikon keresztül árad ki, mintha az ábránkon egy átlós vonalat rajzolnánk az elsőn, a másodikon és a harmadikon keresztül. A II. ábra jobboldalán lévő pontozott vonal mutatja, hogyan ereszkedik le a harmadik aspektus a síkokon keresztül, és végül hogyan nyilvánul meg az ötödiken – természetesen ez a kulcs a folyamat valódi irányához és a két szembenálló eszme közötti teljes összhanghoz. Az a csodálatos mód, ahogyan az ember Isten képmására teremtetett, látható, ha összehasonlítjuk az emberi lélek hármasságát a fölötte megnyilvánult Hármassággal. Az ortodox felfogások olyan elképesztően anyagelvűek voltak, hogy ezt a szöveget betű szerint az ember fizikai testére vonatkoztatták, és úgy magyarázták, hogy Isten az ember testét olyan formájúra teremtette, amelyről előre látta, hogy Krisztus majd ennek felöltését választja, amikor a földre jön. Ha rápillantunk a II. ábrára, azonnal látjuk ezeknek a szavaknak a valódi értelmét. Nem az ember

14