- V. FEJEZET

### A HÁRMASSÁG

Most pedig meg kell próbálnunk megérteni, hogyan jön létre az ember a természet síkjainak csodálatos rendszere közepette, és hogy ezt megtehessük, kénytelenek leszünk kirándulást tenni a teológia birodalmában. Amikor ezeket a feljegyzéseket azért kutatjuk, hogy az ember eredetét megtaláljuk, mit látunk? Azt találjuk, hogy az ember egy alaposan kidolgozott, gyönyörű fejlődési rendszer eredménye, és hogy benne az isteni élet három áramlata egyesül. A világ egyik szentírása azt mondja, hogy Isten az embert a saját képére teremtette. Ha ezt az állítást helyesen fogjuk fel, látjuk, hogy nagy okkult igazságot fejez ki. Minden vallás megegyezik abban, hogy az Istenséget megnyilvánulásában hármasnak írja le, és azt is fogjuk látni, hogy az ember lelke ugyancsak hármas. Természetesen meg kell érteni, hogy most nem az Abszolútról, a Legmagasabbról és a Végtelenről beszélünk, mert Róla semmit sem tudunk, kivéve azt, hogy van, hanem az Ő dicsőséges megnyilvánulásáról, aki naprendszerünk nagy Vezető Ereje vagy Istensége, akit filozófiánkban naprendszerünk Logoszának nevezünk. Róla mindaz igaz, amit valaha is az Istenségről állítani hallottunk – minden, ami jó, szeretet, bölcsesség, hatalom, türelem, könyörület, mindentudás, mindenütt jelenvalóság és mindenhatóság – mindez és még sokkal több igaz a naprendszerünk Logoszáról, akiben valójában élünk, mozgunk és létezünk. Tevékenységének és szándékának félreérthetetlen bizonyítéka vesz körül bennünket minden oldalról, amint a magasabb síkok életét tanulmányozzuk. Ahogyan munkájában megmutatkozik nekünk, a naprendszer Logosza kétségtelenül hármas – három, és mégis egy, amint a vallás már régen elmondta nekünk. Nyilvánvalóan lehetetlen ezt az isteni megnyilvánulást bárhogyan is szemléltetni, mert szükségszerűen teljesen felülmúlja mind az ábrázoló, mind a felfogóképességünket, mégis működésének egy kis része talán bizonyos mértékig érthetővé tehető bizonyos egyszerű jelképek alkalmazásával, mint amelyek a II. ábrán láthatók. Megfigyelhetjük, hogy a rendszerünk hetedik vagy legmagasabb síkján a Logosz hármas megnyilvánulását három körrel ábrázoltuk, amelyek az Ő három aspektusát jelentik. Közülük mindegyiknek megvan a maga sajátossága és hatásköre. Az első aspektusban nem nyilvánul meg egyetlen, a legmagasabbnál alacsonyabb síkon sem, de a másodikban leszáll a hatodik síkra, és maga köré von a sík anyagából egy öltözéket, így ez egy meglehetősen különálló és alacsonyabb kifejezési módot ad neki. A harmadik aspektusban leszáll az ötödik sík felsőbb részébe, és maga köré vonja e sík anyagát, így egy harmadik megnyilvánulást hoz létre. Megfigyelhető, hogy ez a három megnyilvánulás a nekik megfelelő síkon teljesen különbözik egymástól, és csak követnünk kell a pontozott vonalakat, hogy lássuk, ezek a különálló személyek valójában az egynek csak aspektusai. Teljesen különállóak, ha személyeknek tekintjük – mindegyik a maga síkján, átlósan úgyszólván minden összefüggés nélkül, mégis mindegyiknek megvan a merőleges kapcsolata önmagával azon a szinten, ahol ez a három egy. Látjuk tehát az Egyház ahhoz való ragaszkodásának igazi értelmét, „hogy mi egy Istent imádunk a Hármasságban, és a Hármasságot az Egységben, nem összekeverve a személyeket, sem pedig felosztva a szubsztanciát”. Vagyis soha nem keverjük össze elménkben a három különálló megnyilvánulás tevékenységét és feladatait, mindegyiket a saját síkján, mégis egy pillanatra sem felejtjük el a „lényeg” örök egységét, amely mindegyik mögött ugyanúgy ott húzódik a legmagasabb síkon. Sokat tanulhatunk itt a „személy” (person) szó való értelmének pontos megfigyeléséből. Két latin szó összetételéből áll: „per” és „sona” és ezért azt jelenti: „az, amin át a hang jön” az álarc, amit a

13