érzelemnek), túlsúlyban van az asztrális testben, amint azt máris bemutatjuk illusztrációinkon. Egy idő után az érzelem lecseng, az annak megfelelő szín pedig fokozatosan eltűnik – de nem teljesen. Az asztrális test anyagának bizonyos hányada rendes körülmények között azzal a különleges frekvenciával rezeg, ami az adott érzelemnek felel meg, és ennek az érzelemnek minden nagy kitörése hozzátesz valamennyit az említett hányadhoz. Például az emberekben belül van egy bizonyos mennyiségű ingerlékenység, ami az asztrális testben skarlátvörös felhőként jelenik meg. Amikor az ember ezt az ingerlékenységet valamilyen dühkitörés formájában kimutatja, akkor a teljes asztrális eszközt elönti a skarlátvörös. A dühroham lecsendesül, a skarlát áradat pedig elhalványul, de hátrahagyja nyomait, mivel a lobbanékonyság skarlátvörös felhőjének állandó méretét kismértékben megnöveli, az asztrális test teljes anyaga pedig a korábbinál kicsit jobban készen áll arra, hogy a harag rezgésére válaszoljon, amikor erre lehetőség adódik. Természetesen pontosan ugyanez a folyamat játszódik le minden más érzelem esetében is, legyen az jó vagy rossz, és így megértjük az erkölcsi törvény nyilvánvaló kifejezésre jutását, miszerint minden alkalommal, amikor engedünk bármely szenvedélynek, egy kissé nehezebbé tesszük magunknak az ellenállást a szenvedély következő jelentkezésekor, míg minden sikeres kísérlet annak elfojtására kissé megkönnyíti a következő győzelmet. Az aránylag állandó szín az asztrális testben állandó rezgést jelent, amely idővel kifejti megfelelő hatását a mentális testre is, hasonló jellegű rezgést létrehozva azon a sokkal magasabb szinten, feltéve, ha a rezgés visszaadható abban a finomabb anyagban. Ugyanez a módszer működik, amikor barátságos rezgéseket gerjesztünk: az alacsonyabb síkokon való élet során kifejlesztett magasabbrendű tulajdonságok fokozatosan beépülnek magába a kauzális testbe, annak ellenére, hogy azon a szinten szerencsénkre csak a magasztosabb érzelmek hatása rögzíthető. Tehát sok élete folyamán az ember sok tulajdonságot fejleszt ki magában, jókat is, rosszakat is, de míg minden jó fejlődést állandóan elraktároz és felhalmoz a kauzális testben, az, ami rossz, csak az alacsonyabb testekben képes kifejezni magát, így az viszonylag mulandó. Az isteni igazságosság hatalmas törvénye folytán minden ember teljesen a saját cselekedetei pontos következményeiben részesül, akár jók, akár rosszak azok. A rossz viszont természetszerűleg az alacsonyabb síkokon fejti ki hatását, mert csak ezen síkok anyagában lehet a rossz rezgéseit kifejezni és nincs felharmonikusuk, ami a kauzális testben választ ébresztene. Így minden erejét kimeríti saját síkján, és teljességében visszahat létrehozójára annak asztrális és fizikai életében, legyen az akár ebben, akár következő testöltéseiben. A jó cselekedet vagy gondolat is hoz eredményeket ezeken az alacsonyabb síkokon, de azon kívül rengeteg magasabb és állandó hatása van a kauzális testre, amely oly kiemelkedő tényező az ember fejlődésében. Tehát amíg minden ugyanúgy eredményeket hoz létre itt lent, és megjeleníti azokat a különböző ideiglenes tudathordozókban, csak a jó tulajdonságok azok, amik megmaradnak a valódi ember meghatározott nyereségének. A rosszal egymást követő újraszületései során újra és újra találkozik mindaddig, amíg le nem győz, és gyökerestől ki nem irt tudathordozóiból minden hajlamot, hogy a rossz hasson rá, amíg végül tényleg semmiféle szenvedély vagy vágy nem képes őt elragadni, hanem megtanulta önmagát belülről irányítani.

28