hogy képünkön a fizikai test méretét a korábbiak töredékére csökkentettük, ugyanis ha megtartottuk volna a korábban alkalmazott léptéket, az arhat kauzális testét magasságban és szélességben néhány méteresnek kellett volna ábrázolnunk. Következésképpen arra kényszerültünk, hogy nagyon jelentősen csökkentsük a fizikai forma ábráját azért, hogy a kauzális test – amikor az ábrán méretarányosan mutatjuk be – még elférjen egy dupla oldal méretein belül. Azonban a legjobb esetben is egy ilyen rajzra csak úgy tekinthetünk, mint ami arra serkent, hogy erőfeszítést tegyünk egy mentális kép megalkotására – olyanra, ami talán remélhetően kevésbé pontatlan, mint a fizikai megjelenítés. Megvizsgálva ezt az ábrát, azonnal meglepődünk a legmagasabb fajtájú értelem, szeretet és áhítat nagyszerű fejlődésén, az együttérzés és a legemelkedettebb spiritualitás gazdagságán, amiket láthatunk. Az isteni befolyás kiáramlása, amit a XXI. ábrán láttunk, szerfelett megerősödött, mivel ez az ember a Logosz életének és energiájának szinte tökéletes csatornájává vált. A dicsfény nemcsak fehér fényben sugárzik ki belőle, hanem a szivárvány minden színe veszi körül a gyöngyházhoz hasonló állandóan változó csillogással. Van valami ebben a sugárzásban, ami minden őhozzá közelítő ember legjobb tulajdonságait felerősíti, függetlenül attól, hogy mik azok a tulajdonságok. Így senki nem kerülhet befolyásának hatókörébe anélkül, hogy jobbá ne váljon; úgy sugároz maga körül, mint a Nap, amihez hasonlít is, hiszen a Logosz megjelenésévé vált. A hozzá kapcsolódó mentális és asztrális testeknek nagyon kevés saját jellemző színük van, viszont a kauzális test másolatai, már amennyire alsóbb oktávjaik azt ki tudják fejezni. Pompás csillogó, színjátszó hatást keltenek – egyfajta több színben játszó, gyöngyházszerű hatást – ami messze túl van azon, hogy akár leírni, akár ábrázolni tudnánk. Amit legalább remélhetünk, hogy ezeknek a belső tudathordozóknak a tanulmányozása adhat: segíthet nekünk megérteni, hogy ezek a valódi ember magasabb megjelenési formái, nem pedig az azok közepén kikristályosodott fizikai anyag felhalmozódásai, aminek vakságunk következtében akkora indokolatlan fontosságot tulajdonítunk. Magát a valódi embert – benne az isteni hármassággal – lehet, hogy nem látjuk, de minél inkább növekszik látókörünk és tudásunk, annál közelebb kerülünk ahhoz, ami benne fátylakba burkolózik. Ha pillanatnyilag az általunk érzékelhető legmagasabb tudathordozója a kauzális test, akkor az lesz a legközelebb az igazi ember fogalmához, amit látóképességünk jelenleg nyújthat. Viszont ha ugyanerre az emberre az alsóbb mentális síkok nézőpontjáról tekintünk, természetesen csak annyi látható belőle, amennyi kifejezhető az értelem- testben, ami a személyiség megnyilvánulási formája. Ugyanőt az asztrális síkról megvizsgálva azt találjuk, hogy egy további fátyol ereszkedett le, és csak az az alsóbb része látható, amely kifejezési módot talál a vágytesten keresztül. Itt, a fizikai síkon még rosszabb helyzetben vagyunk, mivel a valódi ember még hatékonyabban rejtőzik el előlünk, mint bárhol máshol. Ennek ismerete talán elvezethet bennünket oda, hogy embertársunkról valamivel megalapozottabb véleményt alakítunk ki, mivel felismerjük, hogy ő mindig sokkal több, mint amennyit a fizikai szem meglátni képes. A háttérben mindig magasabb lehetőség húzódik meg, és a jobbik természet gyakran felemelkedik a maga rejtettségéből, leszáll a fizikai megjelenésbe, ahol mindenki megláthatja. Amikor az embert úgy tanulmányozzuk, mint amilyen valójában, könnyebbé válhat a számunkra átlátni a sűrű fizikai fátyolon, és elképzelni a háttérben lévő valóságot. Hitünk az emberi természetben megnövekedhet, amikor felismerjük, mennyire teljesen része az isteni természetnek, így képesek lehetünk embertársunkat jobban segíteni, mert megértjük a bizonyosságot, hogy ő és mi egyek vagyunk. Ha rajtunk keresztül az isteni fény ragyogóbban sugárzik kifelé, az csak azért történik, hogy megoszthassuk vele ezt a fényt, ha magasabb fokra léptünk fel a létrán, csak azért van, hogy kinyújthassuk felé segítő kezünket. Minél inkább megértjük e fejlődés káprázatos rendszerét, aminek előrehaladását annak külső megnyilvánulásában tanulmányoztuk, annál teljesebben fogjuk meglátni a Logosz hatalmas önfeláldozásának valódi célját, és ez annyira gyönyörű, minden gondolatunkat meghaladóan annyira tökéletes, hogy ha egyszer meglátjuk, mindörökre annak megvalósítására

53