Szinte lehetetlennek tűnik, hogy mindezen nagyszerű fejlődés után az embernek ismét vissza kell csúsznia a X. ábrán bemutatott állapotba, mégis az esetek nagy többségében ez történik, bár természetesen a karmazsinpiros mennyisége jelentősen megszaporodott, és a korábbinál tisztább árnyalatú lett. A „szerelmesnek lenni” állapotának megtapasztalása kétségtelenül értékes az én-nek, és határozott előrevivő lökést ad neki, még akkor is, ha gyakran sok nemkívánatos dologhoz kapcsolódhat. A rendkívül erős és önzetlen szeretet, amit gyakran gyerekek éreznek olyanok iránt, akik valamivel idősebbek náluk, nagyon erőteljes tényező fejlődésükben, mivel ez általában nem keveredik a haszonnal, és mentes az alsóbb állatias természettel kapcsolatos képzelettársítástól. Még ha az ilyen szeretet múlandónak látszik is, tárgya pedig, ahogy az évek múlnak, egyszer-kétszer megváltozhat, mégis, amíg tart, nagyon is valóságos, és nemes célt szolgál azzal, hogy előkészíti a tudathordozót arra, hogy készségesebben válaszoljon azokra az erőteljesebb rezgésekre, amiket a jövendő tartogat számára. Pont úgy, mint a gyümölcsfa lehulló virága, ami látszólag semmivé lesz, de valójában megvan a maga feladata, mivel nemcsak különösen gyönyörű a maga idejében, hanem segít a nedvet is felszívni az eljövendő gyümölcs számára.

###### Az ingerlékeny ember

Most pedig fordítsuk figyelmünket a felé a mód felé, ahogyan bizonyos jellegzetes jellemtípusok az ember testeiben megjelennek. Az ingerlékeny ember esete jó példa ezekre. Asztrális testben általában egyik legfőbb jellemzőjeként a skarlátvörös széles tartománya látható, amint ezt a XVI. ábra mutatja. Viszont ami különösen megkülönbözteti a többi embertől, az a kicsi lebegő skarlátvörös pettyek jelenléte az asztrális test minden részében, valahogy úgy, mintha felkiáltójelek lennének. Ezek a kis aggodalmak során keletkező bosszúságok apró felhalmozódásainak eredményeként jönnek létre, amelyek állandóan jelen vannak a mindennapi életben. Mindig, amikor bármilyen jelentéktelen apróság rosszul sül el – amikor hideg a kávéja, amikor lekési a vonatát, vagy amikor a gyerek felborítja a tintás-üveget – a lobbanékony ember szabad folyást enged egy türelmetlen vagy dühös felkiáltásnak, a szabadjára engedett érzelmet pedig egy kicsi skarlátvörös felvillanás mutatja. Néhány esetben a féktelen természet ezen apró hírvivői kiáradnak annak az embernek az irányába, aki feltételezése szerint oka annak, ha bármi rosszul sikerült, de legtöbbször egyszerűen benne maradva áramolnak, szétoszolva az asztrális test anyagában – ez eredményezi az ábránkon látható megjelenési formát. A pettyek fokozatosan elhalványulnak, de helyüket mások foglalják el, mert az ingerlékeny ember soha nem fogy ki a bosszankodnivalóból.

###### A fösvény

Egy másik feltűnő, de szerencsére kevésbé gyakori látvány az, amit a XVII. ábra mutat. A háttér valamivel különbözik az átlagos asztrális testtől, mivel az áhítat teljesen hiányzik, a szeretet pedig az átlagosnál sokkal kisebb mértékben van jelen. A kapzsiság, az önzés, a csalás és a simulékonyság (vagy még inkább az alattomosság) megerősödnek, másrészt pedig az érzékiség alig van jelen. A legszembetűnőbb tulajdonság viszont a párhuzamos vízszintes vonalak érdekes sorozataként jelenik meg, amelyek szinte berácsozzák a tojásdad alakot, és azt a benyomást keltik, hogy a benne lévő ember börtönbe van zárva. Ezek a rácsok mélybarna színűek, majdnem égett vörösesbarnák, felső szélük vízszintes és tisztán elkülönült, alsó szélük viszont ködszerűen elmosódott. Ez illusztráció egy megrögzött fösvényről, természetesen ilyen szélsőséges eset nem nagyon gyakori, de sok ember természetében jelennek meg a fösvénység elemei, a kapzsiság színeinek megerősödésével és asztrális testük felső részében egy vagy két ilyen rács feltűnésével mutatkozva, mégis néhányan olyan tökéletesen elszigetelődnek, mint ahogyan példánk mutatja. Nyilvánvaló, hogy ez az ember elzárta önmagát a világtól, és a kívülről érkező rezgések nem tudnak könnyen rá hatni.

43