- X. FEJEZET

### A HARMADIK KIÁRADÁS

Ahhoz, hogy megérthessük a lélek kialakulását az emberben, még egy fontos tényezőt kell figyelembe venni. Ez az isteni élet harmadik kiáradása, amely a Logosz első aspektusától származik, és minden emberben létrehozza a jellegzetes „emberi szellemet, amely felfelé emelkedik”, ellentétben „az állati szellemmel, ami lefelé ereszkedik”. Ezt úgy magyarázhatjuk meg, hogy míg az állat lelke a test halála után visszaömlik a csoportlélekbe, vagy tömbbe, ahová tartozik, az emberben lévő isteni szellem nem eshet vissza újra, hanem örökké tovább és felfelé emelkedik az isteniség irányába, ahonnan származik. A harmadik élethullámot a III. ábra jobboldalán lévő ív jelképezi, és megfigyelhetjük, hogy ez esetben a kiáradás előrehaladása közben nem lesz sötétebb vagy anyagibb. Úgy látszik, magától nem képes a buddhi síknál lejjebb szállni, és ott lebeg, mint egy hatalmas felhő, várva az alkalmat, hogy kapcsolatot teremtsen a második kiáradással, amely lassan emelkedik, hogy találkozzon vele. Bár úgy tűnik, hogy ez a felhő állandó vonzást gyakorol az alatta lévő esszenciára, mégis az egyesülést lehetővé tevő fejlődésnek alulról kell megtörténnie. Keleten, hogy a kezdőknek segítsenek megérteni ezt a folyamatot, általában a víztölcsér kialakulásának példájával magyarázzák. Ott is egy nagy felhő lebeg a tenger felett, amelynek felületén állandóan hullámok keletkeznek és mozognak. Egyszer csak egy nagy ujj-szerű valami nyúlik le a felhőből – egy felfordított kúp –, amely hevesen kavargó gőzből áll. Alatta hirtelen örvény alakul ki a tengerben, de ahelyett hogy mélyedés jönne létre a víz felszínén, mint a szokásos örvényeknél, a kavargó kúp-alak felemelkedik a felszín fölé. A két kúp folyamatosan közeledik egymáshoz, míg oly közel érnek, hogy a vonzerő elég erős lesz ahhoz, hogy átfedjék a közbeeső teret, és hirtelen egy víz és gőz keverékéből álló oszlop jön létre ott, ahol korábban semmi nem volt. Pontosan ugyanígy az állatbirodalom csoportlelkei állandóan részeket vetnek ki magukból a testetöltésbe, mint az ideiglenes hullámok a tenger felszínén, és az elkülönülés folyamata addig folytatódik, amíg végül eljön az idő, amikor az egyik hullám eléggé magasra emelkedik, ami lehetővé teszi, hogy a lebegő felhő képes vele összeköttetést létesíteni. Ekkor felemelkedik egy új létezésbe, ami nem a tengerben és nem a felhőben van, hanem a kettő között, viszont osztozik mindkettő természetében. Így válik el a csoportlélektől, amelynek eddig a részét alkotta, és többet nem hullik vissza a tengerbe. Bárki, aki összebarátkozott már egy igazán értelmes háziállattal, könnyen megértheti, hogyan történik ez, mivel láthatja az állat mélységes odaadását a szeretett gazdája iránt, és a hatalmas mentális erőfeszítéseket, hogy megértse gazdája kívánságait és kedvében járjon. Nyilvánvalóan mind az állat értelme, mind a szeretet és odaadás képessége az ilyen erőfeszítések következtében rendkívüli módon fejlődik, és eljön az idő, amikor majd ily módon annyira magasan a csoportlelke fölé emelkedik, hogy teljesen elszakad attól. Ezzel megfelelő tudathordozóvá válik a harmadik kiáradás számára, amellyel egyesülve az egyén kialakul, aki ez után a saját fejlődési útját követi újra vissza az istenséghez. Néha azt kérdezik, hogy ha az esszencia kezdetben isteni volt, a végén pedig visszatér az istenihez, ha az emberi monád tökéletesen bölcs és tökéletesen jó volt, amikor elindult a hosszú útjára az anyagon keresztül, akkor miért volt szüksége, hogy végigmenjen az egész fejlődési folyamaton, beleértve a sok bánatot és szenvedést, egyszerűen csak azért, hogy végül visszatérjen a forrásához? Ez a kérdés azonban a tények teljes félreértésén alapul. Amikor az, amit néha – bár talán helytelenül – emberi monádnak nevezünk, előjött az isteniből, egyáltalán nem monád volt, még kevésbé tökéletesen bölcs és tökéletesen jó. Nem történt meg benne semmilyen individualizáció, csupán egyszerű monádi esszencia-tömeg volt. A különbség a kiindulási és visszatérési állapota között pontosan olyan, mint egy nagy csomó fénylő ködanyag és a naprendszer között, ami abból keletkezik.

24