- jogok eszméjét, ezek között az élethez való jogot érvényre juttatta. Ez botrányos ellentmondás egy olyan társadalomban, mely az emberi jogok védelmét tekinti fő céljának. Az élet elleni támadások frontális fenyegetést jelentenek az emberi jogok egész kultúrájára és a demokratikus együttélésre nézve. Az erősek kirekesztik és elnyomják a gyengéket. Nemzetközi szinten ez történik sok gazdag ország és szegény ország viszonylatában: egész népek élete elsilányul és elnyomás alá kerül.
- • (19) E nagy ellentmondás egyik gyökere a szubjektivitás fogalmának az eltorzítása, mely szerint csak az tekinthető jogalanynak, aki teljes autonómiával bír, valamint az emberi személy méltóságát a kifejezett és szóbeli kommunikáció képessége adja. Így gyakorlatilag az erő válik a döntéseket és tetteket meghatározó kritériummá.
- • Az ellentmondás másik gyökere az a teljesen individualista szabadság-fölfogás, mely abszolút úrrá teszi az egyedi embert és nem készíti fel a szolidaritásra és a másik teljes elfogadására és szolgálatára. Ez a szabadság megint nem más, mint az „erősebbek” szabadsága a gyengékkel szemben, mely elveszítette eredeti tartalmát és értelmét. („Őre vagyok én a testvéremnek?”) A szabadság továbbá lerombolja önmagát, ha nem ismeri el lényegi kapcsolatát az objektív igazsággal, mely a személyes és közösségi élet alapja, és saját szubjektív véleményére és érdekeire hivatkozik.
- • (20) Ha ez bekövetkezik, a társas együttélés eltorzul, a társadalom egymás mellett álló egyének összességévé válik, akik a másiktól függetlenül akarnak érvényesülni. Minden csupán megegyezések kérdése lesz, minden eladóvá válik, még az élethez való jog is. Így a jog megszűnik jognak lenni, hiszen egyszerűen az erősebb akaratához igazodik, és már a teljes totalitarizmus felé vezető úton járunk. A demokratikus eszményt, mely elismeri és oltalmazza minden emberi személy méltóságát, alapjában árulják el, amikor a legnagyobb törvényesség tragikus látszatával az állítólagos közhasznosság nevében a zsarnok állam bitorolja azt a hatalmat, hogy rendelkezzék a leggyengébbek és legártatlanabbak életével. Ez nem más mint a legigazságtalanabb diszkrimináció, mely ha valóra válik, a hiteles emberi együttélés és az államiság szétzilálásához vezet. Követelni az abortuszhoz, a csecsemőgyilkossághoz és az eutanáziához való jogot és ezeket törvényesen elismerni, egyenértékű azzal, hogy romlott és gonosz tartalmat adnak az emberi szabadságnak, amely így abszolút hatalmat jelent mások fölött és mások ellen. Ez az igazi szabadság halála.
- • (21) „Az élet kultúrája és a halál kultúrája közötti harc legmélyebb gyökereinek keresése közben... el kell jutnunk a mai ember által megélt dráma szívéhez: az Isten és az ember iránti érzék megfogyatkozásához”, mely a szekularizmus sajátos jellemzője és még a keresztény közösségeket is próbára teszi. Aki hagyja, hogy ez az atmoszféra megfertőzze, könnyen kerül egy félelmetes ördögi kör örvényébe, elveszítvén az Isten iránti érzéket, kezdi elveszíteni az ember élete és méltósága iránti érzéket.(Káin: „El fogok rejtőzni acod elől, hontalan és bujdosó leszek a föld színén.”)
- • (22) „Ha Istenről megfeledkeznek, maga a teremtmény érthetetlenné válik. „ (GS36) Az Istentől elfordult ember sajátmagára úgy tekint már, mint a többi élőlény egyikére, az élet előtte már nem szent valóság, Isten ragyogó ajándéka, hanem egyszerűen „dologgá” válik, mely a tulajdonában van. A születő és haldokló élet előtt már nem képes keresni léte hitelesebb értelmét azáltal, hogy vállalja „létezésének” e döntő mozzanatait. Csak azzal törődik, hogy mit csináljon, és különböző technikákhoz folyamodva törekszik programozni, ellenőrizni és uralni a születést és a halált. Ha egyszer kizárják az Istenre való hivatkozást, és megtagadják a dolgok teremtett voltának elismerését, fenyeget a veszély, hogy a természetet, amely többé már nem „anya”, a technikai-tudományos racionalitás nevében