## Unitats 12-16: el món després de 1945

## La Guerra Freda i la política de blocs (1939-1991)

###### 1 Antecedents i concepte de la Guerra Freda

Esdeveniments anteriors a la Segona Guerra Mundial (SGM), com la Revolució Russa del 1917, van crear tensions entre l´URSS, els països de l´Europa occidental i els EUA. Durant la SGM, el pacte soviètic-alemany vigent entre 1939 i 1941, va accentuar més les tensions. Només l´ambició desmesurada de Hitler que el va dur a voler conquerir l´URSS, va desfer el pacte amb els soviètics i els va forçar a sumar-se als Aliats. Després de la fi de la SGM, es va produir una escalada de tensió resultant de l´enfrontament entre les dos grans superpotències del moment, els EUA i l´URSS. La seva rivalitat no va arribar en cap moment a una confrontació bèl·lica, que hauria pogut suposar la destrucció del planeta si s´hagués fet ús d´armament nuclear. En lloc d´una guerra convencional, es va desenvolupar una forta competitivitat per veure qui acabava dominant el món. La situació internacional tensa va propiciar que les dos superpotències iniciessin una cursa armamentista i una actitud bel·ligerant, manifestada en conflictes localitzats, vinculats a la descolonització i a l´alineament dels nous estat sorgits d´aquesta dins la política de blocs. Als anys 1960, però, amb la crisi dels míssils de Cuba, es va estar molt a prop d´una guerra oberta. Posteriorment, la tensió s´aniria rebaixant fins que el 1989, amb la caiguda del mur de Berlín i l´esfondrament del sistema soviètic (1991) aquest període es tancaria.

###### 2 Configuració de dos blocs oposats

Ja abans que acabés la SGM es va comprendre que el desig soviètic d´expandir la revolució comunista faria que els països capitalistes veiessin com a inevitable un enfrontament amb l´URSS. Als països ocupats per l´exèrcit soviètic es van fer eleccions en què es van imposar els partits comunistes. Polònia, Txecoslovàquia, Hongria, Romania, Bulgària i la República Democràtica Alemanya van esdevenir aliats de l´URSS, que va pressionar perquè Grècia, Turquia i l´Iran s´integressin també en aquest bloc comunista. Iugoslàvia i Albània, que no havien tingut l´ajuda militar soviètica per a l´alliberament nazi, van acollir també règims comunistes, però sense cap vincle de dependència amb l´URSS. La reacció dels EUA va consistir en la doctrina Truman, que basava l´oposició a l´expansionisme soviètic en l´ajuda als països que havien quedat al marge de la dominació comunista. Aquesta estratègia de contenció no va intentar fer retrocedir per la força el comunisme allà on ja s´havia instal·lat. A l´Europa occidental aquesta estratègia es va concretar, en el terreny econòmic, amb el Pla Marshall, i en el terreny militar, amb la creació de l´Organització del Tractat de l´Atlàntic Nord (OTAN, 1949). Però, com que la disputa es desenvolupava a escala mundial, els EUA van afavorir tractats que asseguressin la contenció soviètica en altres àrees de conflicte. D´aquesta manera es va crear un ampli sistema d´aliances: l´Organització d´Estats Americans (OEA, 1947), l´Aliança d´Austràlia, Nova Zelanda i els Estats Units (ANZUS, 1951), el Tractat de l´Àsia Oriental (SEATO, 1950) i de l´Orient Mitjà (CENTO, 1955), a més d´altres pactes bilaterals, com els subscrits amb l´Espanya franquista i el Japó. D´altra banda, l´URSS va respondre amb la creació del Pacte de Varsòvia (1955), una organització militar que englobava els països comunistes.