####### Oceania

EUA, Gran Bretanya, Austràlia, Nova Zelanda i, en menor grau, França, han concedit la independència a gairebé totes les seves colònies. El procés s´ha prolongat molt més que en els altres continents perquè han faltat moviments independentistes, a causa de la petita dimensió dels nous estats i la seva debilitat demogràfica, econòmica i militar. La major part dels processos han estat molt tranquils, de mutu consens i les antigues potències conserven grans llaços amb les excolònies. França, com a cas excepcional, conserva les illes de Tahití, Marqueses (on ha fet experiments atòmics), Tuamutu i Nova Caledònia (on hi ha un moviment independentista creixent però encara molt feble).

###### 5 Conseqüències del procés descolonitzador

- Les posicions d´Occident. Les posicions d´Occident. La descolonització ha transformat el quadre polític del món i, per consegüent, les economies, les societats, la cultura i les relacions internacionals. Ha provocat reaccions diverses a les antigues metròpolis i als nous estats. Quina ha estat la posició adoptada per les antigues metròpolis? Gran Bretanya. Bretanya. Ha estat el país més pràctic, el que va acceptar abans el caràcter irreversible del procés descolonitzador. La doctrina de la tutela va ser la fórmula aplicada. A les seves colònies es van organitzar parlaments; s´hi asseien funcionaris britànics nomenats des de Londres, representants dels colons britànics i portaveus dels indígenes. Aquests parlaments van anar adquirint cada vegada més atribucions. Així van sorgir en molt territoris de diversos continents “petites Anglaterres”. El darrer pas va ser la creació d´una comunitat de pobles d´origen britànic, la Commonwealth, el 1931. A la carta fundacional s´atorgava la independència als territoris colonials que mostraven un major grau de maduresa política. Les bases d´unió eren la corona britànica i una cultura i uns interessos comuns. França. Aquest país va adoptar una política d´assimilació. Va intentar difondre l´idioma i la cultura pel seu imperi, però sense calcular en cap moment que el final seria l´emancipació. En acabar la SGM va organitzar la Unió Franca (1946). Les colònies volien la independència i la política d´assimilació només aconseguia provocar tensions. La majoria van decidir la separació, si bé no total perquè van manifestar el desig de mantenir certs vincles econòmics i culturals. Bèlgica i Holanda. i Holanda. Aquests dos països que s´havien instal·lat al Congo Belga i Indonèsia respectivament, es van preocupar de la promoció material de l´indígena, de millorar-ne la situació econòmica. Però van rebutjar qualsevol promoció cultural, que podria accelerar l´afany d´independència. Aquesta contradicció els va dur al fracàs. Portugal. Aquest país va considerar que les colònies formaven part de l´estat i es va oposar a qualsevol concessió. A Angola i Moçambic, hi vivien molts colons portuguesos, i els interessos que els unien a la metròpoli eren molt forts. Una llarga guerra d´alliberament no va aconseguir resultats definitius. Va ser la Revolució del 25 d´abril de 1974 a Portugal que, pel fet de canviar el règim polític portuguès, va iniciar la dissolució de l´imperi. Espanya. Va concedir la independència a Guinea Equatorial el 1968, i va reintegrar Ifni (1968) i més tard el Sàhara Ocidental (1975) al Marroc, l´última d´una manera irregular, sense fer cas a les peticions nacionalistes dels sahrauís, el que va originar una llarga guerra (1975-1991), que va culminar amb l´ocupació marroquina. Espanya encara conserva dos places de sobirania, Ceuta i Melilla, reivindicades pel Marroc.