política a escala mundial. En les fronteres entre civilitzacions es produiran conflictes de tot tipus.

Crisi ecològica. ecològica. Diferents pràctiques i ideologies d´avui són contràries a la sostenibilitat. Per exemple, el principi neoliberal del creixement econòmic il·limitat i la incentivació del consum són totalment insostenibles i ja estan provocant grans problemes socials i mediambientals. Els efectes més negatius de l´activitat humana sobre el planeta són el canvi climàtic, la pèrdua de biodiversitat, la contaminació i l´esgotament de recursos naturals (extractivisme). Tot plegat comporta una crisi ecològica, és a dir, una crisi d´escassetat: de matèries primeres, d´energia, de terres i d´espai ambiental per mantenir el ritme de l´economia actual, i encara menys per estendre´l a tots els països i deixar-lo en herència a les generacions futures. La manera de produir i consumir impulsada per la globalització neoliberal no té en compte els límits físics del planeta, tal com ens ho indica la petjada ecològica: si totes les persones consumissin com la ciutadania occidental, necessitaríem tres planetes per subsistir. Mentrestant, la humanitat ja supera en un 50% la seva capacitat de regenerar els recursos naturals que utilitzem i assimilar els residus. Cal tenir present que el 20% ric de la població mundial consumeix el 80% dels recursos naturals.

###### 5 Conclusió

Vivim en un món amb una economia global, industrial i tecnològica. Aquest fenomen ha fet que la societat es modernitzés, però ha comportat una sèrie de perjudicis mediambientals i socials tan greus que amenacen la nostra supervivència. Certament el món està més connectat per les telecomunicacions i els mitjans de comunicació; ara bé, no tothom pot gaudir-ne i això fa que hi hagi països o grups socials que queden al marge del progrés. Les crisis cícliques del capitalisme, com les viscudes al llarg del segle XX: Crac del 29, depressió dels anys 30, crisi del petroli dels 70, depressió asiàtica dels 90, crisi financera del 2008, no ajuden a estabilitzar el sistema i poder implementar mesures de millora a llarg termini. El 2019 va ser un any de protestes ciutadanes arreu del món (Hong Kong, Algèria, Iraq, Líban, Guinea, Zimbàbue, Veneçuela, Nicaragua, l´Equador, Xile, Bolívia, Colòmbia, França, Anglaterra, Espanya...), de guerra comercial entre els EUA i la Xina, un altre any de guerra civil a Síria, amb una economia al llindar d´una nova crisi, amb una Unió Europea abocada a les privatitzacions dels serveis públics i la desregulació dels mercats financers, dividida pel Brèxit, que gira l´esquena als refugiats i als migrants, amb l´auge de l´extrema dreta, amb mostres de l´erràtica política exterior nord-americana al front de la que segueix sent la principal potència global i amb un nivell de conscienciació cada vegada més gran sobre l´emergència climàtica i el masclisme. I, al 2020, només faltava la pandèmia del coronavirus per agreujar la situació. El 2020 es commemoraran els 75 anys de l´entrada en vigor de la Carta de les Nacions Unides, signada a San Francisco el 1945. Un aniversari que coincideix, però, amb un moment de crisi del multilateralisme i d´auge del xovinisme, de la mà de líders amb capacitats qüestionables, com Trump, Putin, Zelenski, Xi Jinping, Kim Jong-un, Boris Johnson, Orban, Bolsonaro... La Xina i l´Índia, segons cap a on es decantin aquestes potències emergents, el món patirà penúries amb l´augment de la inestabilitat ecològica i política o bé se situarà en una via de desenvolupament basada en les tecnologies eficients i en una millor administració dels recursos.