a) registrertes rett til innsyn etter personvernforordningen artikkel 15 i den utstrekning innsyn vil kreve en uforholdsmessig stor innsats b) registrertes rettigheter etter artikkel 16 i den utstrekning rettighetene sannsynligvis vil gjøre det umulig eller i alvorlig grad hindre at formålene med behandlingen nås.

Forholdet til personvernforordningen er omtalt i kapittel 10. Bestemmelsen er omtalt i kapittel 10.5.5. Personopplysningsloven § 17 gjør dag om unntak fra den registrertes rettigheter etter personvernforordningen artikkel 15 og 16 ved behandling av personopplysninger for blant annet arkivformål i allmennhetens interesse. Bestemmelsene foreslås overført til arkivloven når det gjelder arkivformål, for å gi bedre systematikk og sammenheng i regelverket. Personvernforordningen artikkel 89 nr. 3 hjemler at nasjonal rett, for arkivformål i allmennhetens interesse, kan gjøre unntak fra seks av artiklene som gir rettigheter for registrerte personer. Dette gjelder artikkel 15 om innsyn, artikkel 16 om korrigering, artikkel 18 om begrenset behandling, artikkel 19 om underretningsplikt knyttet til retting og sletting, artikkel 20 om dataportabilitet og artikkel 21 om rett til å protestere mot behandling av personopplysninger. Ved gjennomføringen i norsk rett ble det ikke gitt begrensninger i rettighetene etter artiklene 19 til 21, se Prop. 56 LS (2017 - 2018). Lovutkastet her gjør heller ikke unntak for rettighetene etter artikkel 18. Vilkåret om at behandlingen ikke får rettsvirkninger eller direkte faktiske virkninger for den registrerte, følger i dag av personopplysningsloven § 17 siste ledd. Ifølge Prop. 56 LS (2017 - 2018) sikter vilkåret til tilfeller der behandlingen får virkninger for den registrerte utover opplevelsen av inngrep i personvernet.

- V. Langtidsbevaring og tilgjengeliggjøring av arkiver

§ av dokumentasjon til langtidsbevaring § av dokumentasjon til langtidsbevaring 26. (1) Såframt det ikke er plikt til å slette, skal dokumentasjon bevares varig og trygt når dokumentasjonen eller systemet den er skapt i, går ut av bruk, eller når virksomheten legges ned. (2) Virksomheten skal minst hvert fjerde år vurdere om dokumentasjon er gått ut av bruk. (3) Kongen kan fastsette at enkelte virksomheter eller typer virksomheter skal overføre dokumentasjon for bevaring på et bestemt tidspunkt, herunder at overføring kan utsettes i lang tid. (4) Kongen kan i forskrift stille krav til langtidsbevaringen og gjøre de samme kravene gjeldende for virksomheter som selv tar vare på dokumentasjonen utover 10 år.

Se generell omtale i kapittel 21. I samsvar med definisjonen i § 5 brukes om dokumentasjon arkiver som langtidsbevares. stiller overordnede krav til langtidsbevaring av dokumentasjon: varig og trygg. Leddet Første ledd fastsetter at dokumentasjonen skal overføres til langtidsbevaring når den er gått ut av bruk i virksomheten der den er skapt, eller om virksomheten legges ned. Plikten til å overføre til langtidsbevaring er ikke knyttet til dokumentasjonens alder. forplikter virksomheter omfattet av loven til regelmessige vurderinger av om Annet ledd dokumentasjonen er gått ut av bruk og om den kan overføres til langtidsbevaring. Slik vurdering skal senest foretas minst hvert fjerde år. Formålet med bestemmelsen er for det første bevaring: at dokumentasjon som ikke lenger er i bruk, ikke skal bli stående og forfalle. Risikoen for forfall er større for digital dokumentasjon enn for papirer fordi forvaltningen har mindre erfaring med å forvalte digital dokumentasjon over lang tid. Det andre formålet er aktiv forvaltning: at virksomhetene skal vurdere om dokumentasjon de velger å ha stående er underlagt egnet informasjonssikkerhetsregime. Dette formålet kan ses i