deltakelse og offentlig innsyn, er i kraftig endring i vår digitale tidsalder. Samfunnets arkiver gjennomgår nå den kanskje største endringsprosessen siden innføringen av journalplikten i 1740. I denne situasjonen er det på sin plass å reise noen grunnleggende og overordnede spørsmål som går ut over det vi må regne med at Nasjonalarkivet og andre offentlige og private arkiver kan håndtere: Hva ønsker vi at arkivene i samfunnet vårt skal være, og hvor tilgjengelige bør de være? Oppløsningen av dokumentformen, samtaler på sosiale medier, halv- og helautomatiske beslutninger, algoritmer og kobling av fagsystemer reiser grunnleggende utfordringer. Endringen fra «originaler» til at vi i den digitale tid bare opererer med «kopier», skaper både utfordringer og muligheter for informasjons- og arkivbehandling:

- - Hvilke alternative måter kan samfunnet organisere sine arkiver på - og er det i det hele tatt hensiktsmessig å kalle dem arkiver?
- - Hvordan kan en sikre den demokratiske adgangen til viktige beslutninger uten at en drukner i ugjennomtrengelig digital informasjon?
- - Hvilke utfordringer reiser private digitale arkiver som del av samfunnsdokumentasjonen? Hvordan skal de langtidsbevares? Og hva skal tas vare på?
- - Hva er viktig samfunnsdokumentasjon i en digital tidsalder?
- - Hvordan håndteres dette i andre land, og hvilke utfordringer og muligheter ser de?

Dette er store og tverrsektorielle spørsmål som det er behov for forskning for å svare på. Utvalget tilrår at det etableres et felles forskningsprogram under Norges forskningsråd med finansiering fra blant annet Kulturdepartementet, Kommunal- og moderniseringsdepartementet og Justis- og beredskapsdepartementet. Etter utvalgets vurdering har arkivsektoren opparbeidet en forståelse som gjør det mulig å avgrense et forskningsprogram, både fra å omhandle alt som har med digitalisering å gjøre, på den ene siden, og fra det som må være sektorens daglige forskningsbehov, på den andre. Programmet burde gå over tilstrekkelig mange år og sørge for god kompetanseoppbygging på et felt som nå er svært internasjonalt orientert. Programmet må sikre lærerkrefter til framtidige arkivutdanninger og drive både anvendt forskning og langsiktig grunnforskning knyttet til dette feltet. Slik kan forskningen bidra til ytterligere profesjonalisering i arkivsektoren. Forskningen må være internasjonalt forankret og involvere et bredt fagtilfang i tillegg til det rent arkivfaglige. Digitaliserings- og teknologi-kompetanse, statsvitenskap, jus, historie, dokumentasjonsvitenskap osv. må involveres. Arkivsektoren og Nasjonalarkivet bør trekkes inn for å bidra til å formulere forskningsbehov og hvilke langsiktige trekk som et slikt program bør analysere.

### 23.3Kunnskapsgrunnlag for utvikling av regelverket

#### 23.3.1 Sletting og bevaringsomfang

Utvalget har pekt på at det bør utarbeides nye regler om sletting, se kapittel 19. Mandatet for utredning av nye slettingsregler bør utformes i dialog med arkivsektorens interesseorganisasjoner og sentrale fagmiljøer utenfor sektoren. Utvalget har gjennom besøk i Danmark og Sverige oppfattet at det er ulik grad av langtidsbevaring i Norden. Det er vanskelig å vurdere om bevaringsprosentene en får oppgitt, er sammenlignbare. Generelt vil det være nyttig å sammenligne grad av langtidsbevaring i Norden, blant annet når det gjelder rettighetsinformasjon. Dette vil være vesentlig i vurderingen av kostnadseffektiviteten i arkivsektoren, men vil også kunne gi innsikt i hvilke særlige ressurser Norge sitter på i sine arkiver som følge av vår bevaringspraksis. Slettingsreglene, herunder adgangen til merbevaring, bør også sammenlignes som grunnlag for utvikling av nye norske regler.