Utviklingen i rettspraksis åpner for en bredere vurdering av grunnlaget for å kreve kompensasjon for renter av et beløp man har vært avskåret fra å disponere. Omdet kan kreves renter av et forskuttert beløp til dekning av legalpantet etter panteloven § 6-4, kan etter dette ikke løses på bakgrunn av et hjemmelskrav. Det er grunner som taler for at beløpet bør være rentepliktig. Beløpet stilles til boets disposisjon for å dekke nødvendige boomkostninger, og når denne forutsetningen faller bort, har innløseren av panteretten krav på tilbakebetaling av beløpet. Som Høyesterett viser til, har penger en pris, og det kan være rimelig at innløseren får kompensert rentetapet som påløper ved at beløpet stilles til boets disposisjon. På den annen side kan muligheten for rentekompensasjon gi en viss økonomisk usikkerhet for boet ved benyttelse av legalpanteretten. Dersom det skal gis en rentekompensasjon, er det mye som taler for at denne i så fall bør utgjøre en standardkompensasjon, for eksempel basisrenten for flytende renter. En eventuell renteplikt for boet bør reguleres i loven for å unngå tvil om det skal svares renter av beløpet. Dersom det er avtalt en høyere rentekompensasjon, bør slik avtale gå foran standardkompensasjonen. Departementet ber om høringsinstansenes syn på om det bør lovfestes en plikt for boet til å svare rente av forskuttert beløp til dekning av legalpant som senere tilbakebetales til innløseren.»

Videre tok departementet opp spørsmålet om verdsetting av formuesgodet ved innløsning av pantet:

«Etter panteloven § 6-4 tredje ledd kan boet eller den som vil innløse boets panterett, kreve formuesgodets verdi fastsatt av tingretten. Til grunn for verdsettelsen kan tingretten innhente takst som dekkes av boet. I særlige tilfeller kan tingretten bestemme at verdsettelsen skal skje ved skiftetakst etter skifteloven § 125. Konkursrådet mener denne verdsettelsesmåten er dyr og tidkrevende og blir lite brukt. Konkursrådet uttaler: «Lovens løsning er svært lite velegnet for å inndrive små beløp i legalpant, for eksempel i pantsatt løsøre, motorvogner, mv. I og med at panthaver ikke har en plikt til å innløse legalpantet må boet, om det ikke får til en avtale, enten vente på salg av eiendelen eller begjære tvangssalg. Det siste er lite hensiktsmessig da boer som har lite midler raskt vil bruke opp det man kan få ut av legalpantet bare ved å diskutere med panthaverne. Konkursrådet mener derfor at det bør utredes enklere måter å få tilført boene midler fra legalpantet. En mulig løsning kunne være å pålegge panthavere, som er finansinstitusjoner, å betale et akontobeløp av legalpantet basert på en uavhengig verdsettelse av panteobjektet. For biler, kan man tenke seg en NAF-takst. Det at finansinstitusjonen selv setter en foreløpig verdi kan også være en løsning. Boet vil da raskt få utbetalt midler til bobehandling uten at det blir en omfattende diskusjon eller en taksering. Dersom salgssummen er høyere enn den verdi som ble satt, vil boet få en tilleggsbetaling (om boet fortsatt har behov for midler). Dersom man overlater den foreløpige verdsettelsen til finansinstitusjonen må den ha ansvaret for sin egen forskuttering, slik at boet kan bruke det beløp som betales akonto til boomkostninger uten å måtte risikere tilbakebetaling der midlene er forbrukt.» Departementet har ikke utformet noe lovforslag basert på en slik løsning som Konkursrådet skisserer, men tar gjerne imot synspunkter fra høringsinstansene.»

### 4.3 Høringsinstansenes syn

Finansieringsforetakenes mener bestemmelsen om legalpant i Finansieringsforetakenes mener bestemmelsen om legalpant i forening Finans Norge tredjepersoners eiendeler bør oppheves i sin helhet.