konkursbo som tidligere ble vedtatt innstilt i medhold av konkursloven § 135 etter en begrenset bobehandling. Foreningen uttaler videre at legalpant i tredjepersoners eiendeler utgjør en ikke ubetydelig del av boets mulighet til å sikre midler til nødvendig bobehandling, og at en opphevelse av bestemmelsen vil redusere boets mulighet til å få dekket kostnadene ved nødvendig bobehandling. Etter Advokatforeningens syn vil det alltid være slik at en tredjeperson som har valgt å stille en realkausjon for en hovedskyldner, vil være avhengig av hovedskyldneren og dennes videre disposisjoner. Allerede i det sikkerheten stilles, vil det være en risiko for mislighold fra hovedskyldnerens side, og i verste fall risikerer man tiltredelse og tvangsrealisasjon av panteobjektet. Etter Advokatforeningens syn er ikke ordningen med legalpant til dekning av utgifter ved nødvendig bobehandling av hovedskyldnerens konkursbo i noen særstilling, og ordningen vil på linje med øvrige risikomomenter anses å være en påregnelig konsekvens av sikkerhetsstillelsen. I den grad risikoen i liten grad er kjent for kausjonister mv., tilsier ikke det i seg selv at bestemmelsen bør oppheves. Det kan i stedet vurderes om det skal stilles større krav til informasjon om denne risikoen før sikkerhetsstillelsen finner sted. På bakgrunn av samme vurderinger, samt at pantet er begrenset til fem prosent, mener Advokatforeningen at legalpanteretten i tredjepersoners eiendeler heller ikke bør begrenses til kun å gjelde i konsernforhold. Alle høringsinstansene som uttaler seg om spørsmålet, støtter forslaget om å begrense ansvaret slik at tomme eller uopplånte realkausjoner ikke omfattes, og at legalpantet begrenses slik at det ikke overskrider beløpet det er stilt realkausjon for. Når det gjelder spørsmålet om renter av ubrukte legalpantmidler, mener Norges kemner- og at dette bør lovreguleres. Denne høringsinstansen mener at kommuneøkonomers forbund rentesatsen bør settes til basisrenten for flytende renter. og mener på Konkursrådet Oslo byfogdembete sin side at det ikke bør innføres en slik hjemmel. uttaler at spørsmålet ble tatt opp i Konkursrådet uttalelse nr. 57 fordi det er et praktisk spørsmål som var uløst. Konkursrådet uttaler at når boet trenger deler av legalpantemidlene, er det fordi det ikke er nok midler i boet til å dekke nødvendige boomkostninger. Boet vil da ikke ha penger til å betale renter, og en plikt til å betale renter vil være en nødvendig boomkostning som i tilfelle skal dekkes av legalpantemidlene. Spørsmålet om renteplikt vil derfor kun oppstå når boet ikke har behov for å benytte noen del av legalpantet, slik at hele beløpet boet har oppbevart, refunderes til panthaveren. Konkursrådet viser videre til at panthaveren har anledning til å inngå en avtale med boet om rentekompensasjon dersom det er store beløp som overføres. Oslo byfogdembete reiser spørsmål om det er hensiktsmessig å lovregulere en plikt for boet til å betale renter for ubenyttede legalpantemidler, og uttaler at det i så fall bare bør omfatte rentebeløp på over ett rettsgebyr, slik at ikke panthaver, pantsetter eller bostyrer bruker tid og ressurser på beregning og betaling av småbeløp. Når det gjelder innløsning av pantet, mener at det vil være hensiktsmessig med Konkursrådet regler om at finansinstitusjoner, etter anmodning fra konkursboet, plikter å forskuttere legalpantebeløpet for eiendeler av liten verdi. Konkursrådet mener det enkleste da er at finansinstitusjonen selv setter en verdi. På den måten vil man spare en god del diskusjon, og boet får raskt tilgang til midler.