men må føres hjem for langtidsbevaring. Langtidsbevaring er omtalt i kapittel 21. Overgangen fra administrativ bruk til lagring har aldri vært helt klar med hensyn til når dette kan og skal skje, og når det faktisk skjer. Det varierer betydelig mellom virksomheter hvor lenge de bruker dokumentasjonen sin, og hvor aktivt de bruker den. Fordi arkivformål tilsier bevaring over svært lang tid, er det nødvendig å fastsette et tidspunkt når dokumentasjonen skal overføres til langtidsbevaring. Utvalgets forslag i kapittel 21 er at overføringen skal skje tidligere enn i dag for de fleste virksomheter. Et krav om at langtidsbevaring skal skje i Norge, og at dokumentasjon må hentes ned fra skyer i utlandet når det ikke lenger er i administrativ bruk, kan støte an mot prinsipper om fri flyt av data, se blant annet personvernforordningen artikkel 1. Langtidsbevaring i Norge innebærer at skytjenester ikke kan tas i bruk for lagring som skal foregå over svært lang tid. Etter utvalgets vurdering foreligger det imidlertid særegne hensyn for dokumentasjon som ikke lenger er i administrativ bruk. For det første sprenger tidshorisonten for lagringen alminnelige avtaleperioder. Det er tale om lagring over mange generasjoner og hundreår. Dette er et tidsspenn som varer lenger enn det både skyleverandører og kundene som skal følges opp, kan forventes å bestå. For det andre har lagring over så lang tid tekniske utfordringer som bare delvis er løst. Markedet skal selvfølgelig bistå i utviklingen av teknologien som skal til, men lagringsoppgaver for så lang tid er etter utvalgets syn mest egnet for offentlige virksomheter, gjerne spesialiserte arkivinstitusjoner. For det tredje vet en ikke hvor lenge EU vil opprettholde sin gjeldende uniforme personvern- og informasjonssikkerhetsregulering. Ved langtidsbevaring i Norge vil det ikke oppstå spørsmål om jurisdiksjon eller lignende. I tillegg til at en trygger allmennheten når det gjelder nasjonal rådighet over dokumentasjon, sørger en også for å bevare og utvikle norske kompetansemiljøer på digital langtidsbevaring. Utvalget går på denne bakgrunn inn for at langtidsbevaring av dokumentasjon som er omfattet av arkivloven, bare kan skje i utlandet dersom minst én kopi ligger i Norge.

#### 18.4.8 Fare for kidnapping av data

Kidnapping av data er en type datakriminalitet hvor virksomhetens data blir utilgjengelige. En måte dette gjøres på, er å kryptere data som virksomheten har lagret på (internettilkoblede) eksterne servere, og kreve løsepenger (slik programvare kalles «ransomware»). Sikkerhetskopiering kan redusere tapene. Dette er et spørsmål om informasjonssikkerhet. Det krever spesialkompetanse og teknologi for å forebygge, oppdage og håndtere trusler mot informasjonssikkerheten og datakriminalitet. Å bruke store aktørers skytjenester gir tilgang til informasjonssikkerhetskompetanse som mindre virksomheter ikke kan bygge opp selv. Slik sett kan skylagring være sikrere enn andre former for lagring, men virksomheten må uansett gjennomføre en risikovurdering med utgangspunkt i dataene det er tale om.

#### 18.4.9 Fare for sammenstilling av data

Data kan brukes på mange måter. Ved å sammenstille liker-klikk på Facebook er det visstnok mulig å si mye om en person. I tillegg til sammenstilling av ulike datasett kommer avanserte maskinelle analyser av ett og samme materiale. Dette er kraftige verktøy. I foredraget til ny arkivforskrift stilte statsråden spørsmål om sammenstilling av informasjon fra ulike offentlige virksomheter kan gi behov for gradering (av dokumenter som i utgangspunktet ikke er gradert). Gradering er en skjermingsstatus etter sikkerhetsloven. Ugradert informasjon oppnår ikke status som gradert som følge av en samling av større mengder ugradert informasjon. «Sensitivitetsgraden» eller skadepotensialet kan derimot øke som følge av at mengden med