om legalpant for boomkostningene. I den sammenhengen kan det være grunn til å peke på at aksjeloven § 8-7 tredje ledd nr. 2 legger til rette for slik sikkerhetsstillelse nettopp fordi et konsern må betraktes som en økonomisk enhet hvor lån og sikkerhetsstillelse mellom selskapene i konsernet må presumeres å være forretningsmessig begrunnet, jf. blant annet Ot.prp. nr. 21 (2002 - 2003) s. 9. Videre vil det selvsagt kunne forekomme tilfeller av omgåelser også utenfor konsernforhold. En begrensning av regelen om legalpanterett i tredjepersoners eiendeler slik at den kun omfatter konsernforhold, vil derfor langt fra treffe «rent» i den forstand at den fanger opp størstedelen av omgåelsestilfellene uten samtidig å ramme sikkerhetsstillelser som ikke inneholder noe element av omgåelse. En så treffende regulering er det imidlertid neppe mulig å få til. Hvis man viderefører en regel om legalpanterett også i eiendeler som ikke eies av konkursskyldneren selv, kan det derfor være et alternativ at bestemmelsen begrenses til konsernforhold. Hovedbegrunnelsen vil i så fall primært være å unngå å ramme privatpersoner.»

For det tilfellet at bestemmelsen i § 6-4 første ledd annet punktum videreføres, foreslo departementet en unntaksregel slik at panteretten ikke omfatter tomme eller nedbetalte realkausjoner, jf. kjennelsen i Rt. 2012 s. 782, som er omtalt i punkt 4.1. Det ble vist til at det at legalpanteretten også omfatter slike realkausjoner, kan fremstå som en svært vidtgående konsekvens av bestemmelsen. Det ble videre vist til at når kausjonisten ikke har noe ansvar overfor panthaveren, kan det virke lite rimelig at vedkommende likevel skal hefte overfor hovedskyldnerens konkursbo. Departementet foreslo også en begrensning av legalpanteretten i samsvar med Lovavdelingens tolkningsuttalelse 24. august 2005, jf. omtalen av uttalelsen i punkt 4.1. Det vil si at der beløpet det er stilt realkausjon for, utgjør mindre enn fem prosent av formuesgodets verdi, kan omfanget av boets legalpanterett ikke overskride beløpet det er stilt realkausjon for. Departementet viste til at uten en slik begrensning vil legalpanteretten beløpsmessig kunne bli langt mer omfattende enn det pantesikrede kravet. Legalpanteretten utgjør i utgangspunktet fem prosent av formuesgodets verdi, og denne verdien trenger ikke å ha noen sammenheng med hvor mye som er stilt i sikkerhet for konkursskyldnerens gjeld. I et tilfelle der formuesgodet har en svært høy verdi, mens sikkerhetsstillelsen utgjør et mer beskjedent beløp, kan en legalpanterett på fem prosent av formuesgodets verdi fremstå som lite rimelig. Departementet drøftet på bakgrunn av Konkursrådets uttalelse nr. 57 spørsmålet om det bør lovfestes en plikt for boet til å svare rente av forskuttert beløp til dekning av legalpant som senere tilbakebetales til innløseren:

«Dersom en panthaver har forskuttert et beløp til dekning av legalpantet, og boet får andre midler til å dekke nødvendige boomkostninger, skal det etter panteloven § 6-4 syvende ledd annet punktum skje en tilbakebetaling til panthaveren. Konkursrådet har i uttalelse nr. 57 tatt opp spørsmålet om panthaveren har krav på renter av beløpet, og uttaler at rentespørsmålet bør reguleres i loven for å unngå tvil. Konkursrådet konkluderer med at det ikke er noen hjemmel for at panthaveren skal kunne kreve renter av forskutterte legalpantmidler. Spørsmålet om rentekompensasjon er ikke omtalt i forarbeidene. Konkursrådet viser til at det tradisjonelle synet i norsk rett er at det kreves hjemmel for å kunne kreve renter før påkrav. Det har imidlertid vært en utvikling i rettspraksis når det gjelder synet på hvilket grunnlag som kreves for å tilkjenne renter, og Høyesterett har åpnet for at avsavnsrenter kan kreves etter en vurdering av rimelighet i det enkelte tilfellet. […]