- - Få elektroniske systemer i kommunal sektor er lagd med tanke på at bevaringsverdig dokumentasjon skal sikres for framtiden, spesielt utfordrende for fagsystemer.
- - Mye arkivmateriale er også utilgjengelig for brukerne blant annet på grunn av manglende systematisering av dokumentasjonen og manglende publikumstjenester.
- - Behov for å øke kompetansen i kommunene om sikring og tilgjengeliggjøring av arkivene
- - Betydelige svakheter i departementets styringsinformasjon og i styringsdialogen med Arkivverket om utfordringene i kommunal arkivsektor
- - Manglende tilsyn og oppfølging av kommunal sektor fra Arkivverket
- - Regelverket for hva som skal bevares eller kasseres, er utdatert.
- - Manglende arkivplikt for private som utfører offentlige oppgaver

Enkelte av forholdene som Riksrevisjonen påpekte i 2010, er ikke lenger like aktuelle, men på et 71 overordnet nivå er utfordringene i all hovedsak de samme. Det gjelder særlig manglende arkivplikt for private som utfører offentlige oppgaver, og manglende magasinkapasitet for papirarkiver - som i det siste har blitt aktualisert av den pågående kommunereformen. Den største utfordringen er allikevel et regelverk som i liten grad er tilpasset digitalisering, og et stort etterslep, av eldre elektroniske systemer som det ikke er tatt uttrekk fra. Selv om antallet kommuner og fylkeskommuner som er tilknyttet en arkivinstitusjon, har økt, er det fortsatt en liten andel som ikke er tilknyttet en arkivinstitusjon eller har opprettet en ordning for bevaring og tilgjengeliggjøring av eldre arkiver. Alle arkivinstitusjoner tilbyr heller ikke tjenester for bevaring og tilgjengeliggjøring av digitale arkiver.

#### 6.6.5 Strategier og samarbeid for bevaring av private arkiver

I NOU 1987: 35 ble det vektlagt at private arkiver sammen Samtidens arkiver - fremtidens kildegrunnlag med offentlige arkiver utgjør samfunnets arkiver, og at arkiver etter bedrifter, organisasjoner og privatpersoner bør bevares og tilgjengeliggjøres som en del av kulturarven og som kilder til 72 framtidig forskning. Forut for arkivlova hadde hverken det offentlige eller eierne av private arkiver plikt til å ta vare på disse arkivene. Med innføringen av arkivlova fikk Arkivverket for første gang et formelt ansvar og juridiske virkemidler for å sikre private arkiver. Riksarkivaren fikk en plikt til å holde oversikt over verneverdige private arkiver og føre register over private arkiver som blir tatt vare på av offentlige og i private institusjoner. Riksarkivaren fikk også myndighet til å registrere private arkiver som særskilt verneverdige, se kapittel 22. NOU 1987: 35 anslo at andelen private arkiver i hyllemeter utgjorde om lag 5 prosent av den totale mengden bevarte papirarkiver. I dag utgjør de private arkivene om lag 20 prosent av den totale mengden. Dette er et resultat av et mer målbevisst arbeid med bevaring av private arkiver i Arkivverket, kommunale og private arkivinstitusjoner, museer og biblioteker. Et viktig tiltak har vært at Arkivverket og ABM-utvikling i 2003 i fellesskap etablerte et landsdekkende nettverk av institusjoner som koordinerer arbeidet med sikring av private arkiver. Riksarkivet fikk rollen som nasjonal koordinator, mens en regional institusjon fikk en tilsvarende regional rolle i hvert fylke. Disse institusjonene, hovedsakelig museer og kommunale arkivinstitusjoner, utgjør i dag et nettverk av fylkeskoordinerende ledd. På nasjonalt nivå er det etablert tilsvarende nettverk, der blant annet Arkivverket, Nasjonalbiblioteket og de private arkivinstitusjonene deltar. Arkivverket har utarbeidet en nasjonal strategi for arbeidet med private arkiver (2015 - 2020) basert på innspill og tilrådinger som er innhentet gjennom fellesprosjekter om private arkiver som et ledd i