Rett på kompensasjon forutsetter i henhold til kompensasjonsforskriften § 3 at skadelidte er påført en varig psykisk belastningsskade som følge av tjenestegjøring i internasjonal operasjon. Videre kreves det at den psykiske belastningsskaden har medført varig ervervsmessig uførhet.

De nærmere krav til årsakssammenheng utledes av betingelseslæren. Etter betingelseslæren vil den psykiske belastningsskaden være årsak til hele skadelidtes ervervsuførhet dersom den har vært en nødvendig og tilstrekkelig betingelse for uførhetens inntreden. Det er skadelidte som bærer bevisbyrden for at det foreligger en slik nødvendig og tilstrekkelig årsakssammenheng.

Kravene til bevis for å konstatere årsakssammenheng er lempeligere etter kompensasjonsordningens del I enn for del II, jf. Forsvarsdepartementets tolkningsnotat av 22. november 2010 og presiserende tolkningsnotat av 7. november 2014.

Etter forskriften del II gjelder de alminnelig krav til bevis, jf. forskriften § 4 a, hvor det fremgår at det er de bevistema og beviskrav etter det lovfestede objektive ansvaret i forsvarspersonelloven § 12 b som gjelder. Det skal derfor foretas en strengere vurdering av bevis under ordningens del II enn det som det er gitt anvisninger på etter del I.

Kravene følger av de alminnelige erstatningsrettslige regler. Det er det mest sannsynlige faktum som skal legges til grunn. Det er den som krever erstatning som har bevisbyrden. Prinsippet kommer til uttrykk i forskriften § 3, som slår fast at det alminnelige krav til årsakssammenheng gjelder, og at det må være en sannsynlighetsovervekt for at tjenesten er årsak til den psykiske belastningsskaden. Det skal foretas en fri bevisbedømmelse. Det oppstilles da ingen begrensninger for hvilke bevis som skal fremlegges, men vekten av dem vil naturligvis variere, jf. bl.a. Rt. 1998 s. 1546 og Rt. 2010 s.

- 1547. Det er ikke et vilkår at det foreligger tidsnære bevis i form av journaler eller lignende, for at

beviskravet etter forskriften § 4 a skal være oppfylt. Spørsmålet i denne forbindelse er hva som anses som mest sannsynlig årsak til at skadelidte utviklet en psykisk belastningslidelse.

Saken har vært til behandling to ganger tidligere i nemnda og det er til sammen innhentet 3 spesialisterklæringer. Den første erklæringen er innhentet fra psykolog Greve og er datert 15. juni 2012. Han konkluderer med at klager ikke er påført en psykisk belastningsskade som følge av tjenesten. Det er videre innhentet en spesialisterklæring fra psykolog Trond Ivar Hegge datert 22. juni 2014, samt to tilleggserklæringer fra samme psykolog datert 5. januar 2015 og 8. mai 2015. Han konkluderer i likhet med Greve med at klager ikke er påført en psykisk belastningsskade som følge av tjenesten. Den siste erklæringen i saken er innhentet av psykiater Helge Haugerud og er datert 12. juli 2017. Etter spørsmål fra klagers advokat har Haugerud avgitt en tilleggserklæring datert 15. november 2017.

Psykiater Haugerud finner at klager fyller kriteriene for ICD-10 diagnosene F40.01 Agorafobi med panikklidelse, F33.1 Tilbakevendende depressiv lidelse, aktuell episode moderat og F10.1 Skadelig bruk av alkohol. Psykiater Haugerud vuderer den medisinske invalididteten som følge av diagnosene til 30%. Psykiater Haugerud kommer, i likhet med psykolog Greve og psykolog Hegge, til at det ikke er årsaksammenheng mellom klagers psykiske plager og hans tjeneste i xxxxxxx.

Sentralt for nemndas tidligere hjemvisning har vært klagers opplysninger om tidspunkt for debut av plager etter tjeneste og dokumentasjon omkring dette. Klager har selv tidligere gitt opplysninger om at de psykiske plagene dukket opp 3-4 år etter tjenesten, og at han på midten av 80-tallet skal ha gått til DPS 2-3 ganger i uken for behandling for dette. Han har gitt opplysninger om behandling ved et spesifikt legesenter og ved DPS. Dokumentasjon omkring dette og betydningen av dette for årsaken til klagers plager, har vært søkt belyst gjennom nemndas tidligere hjemvisninger. Men tross opplysninger om behandling ved konkrete legesentre og DPS, har det ikke vært mulig å fremskaffe noe dokumentasjon som bekrefter dette. Tvert imot synes klager å bli mer diffus med hensyn til hvor og når han skal ha påbegynt behandling. Klagers advokat bekrefter under nemndsmøte at de ikke har klart å fremskaffe dokumentasjon på dette, og klager selv oppgir under nemndsmøte at behandlingen muligens fant sted på et senere tidspunkt. Nemnda bemerker at det ikke er et krav om tidsnær dokumentasjon. Dog er det relevant å se hen til klagers opplysninger om forhold som gjør det