#### 5.9.9 Helsepersonelloven, helseregisterloven og pasientjournalloven

Helsepersonelloven har regler om dokumentasjonsplikt. Loven har egne taushetspliktregler. Disse er like forvaltningslovens taushetspliktregler, men adgangen til unntak er regulert noe annerledes. I tillegg har taushetsplikt etter helsepersonelloven ingen «utløpsdato» slik forvaltningsloven har. Helseregisterloven § 3 slår fast at loven gjelder for behandling av personopplysninger i Helsearkivregisteret i Norsk helsearkiv. Når det gjelder andre arkivinstitusjoners behandling av overførte arkiver, sier helseregisterloven § 17 at «[e]nhver som behandler helseopplysninger etter denne loven, har taushetsplikt etter helsepersonelloven §§ 21 flg. Andre som får adgang eller kjennskap til helseopplysninger fra helseregistre, har samme taushetsplikt».

#### 5.9.10 Internasjonale standarder

ISO og andre organisasjoner har utarbeidet en rekke standarder som har betydning for dokumentasjonsforvaltning i offentlig og privat sektor. Noen slike standarder er på overordnet nivå og drøfter for eksempel begrepsbruk, mens andre gir føringer for virksomhetenes kontrollsystemer eller internkontroll. Det finnes standarder knyttet til enkeltoppgaver som langtidsbevaring også.

## 6 Utviklingstrekk og utfordringsbildet

Digitaliseringen skaper utfordringer for arkivsektoren og arkivloven. Forvaltningen har tatt i bruk digitale infrastrukturer og systemer, men arkivregelverket er ikke blitt tilpasset effektene av den digitale transformasjonen: Stadig økende informasjonsvolum og endringstempo, variasjon i oppgaveløsning og arbeidsprosesser, nye formater, lagringsmedier og endrede egenskaper ved dokumentasjonen. Dessuten vil framtidens arkivbrukere ha andre muligheter for å forstå, tolke og finne fram i dokumentasjon og arkiver enn vi har i dag. Landskapet rundt loven er også endret av et mer omfattende personvern, flere individuelle rettigheter og utsetting av offentlige oppgaver.

### 6.1 Innledning

Gjeldende arkivregelverk og metoder ble utviklet med tanke på manuell saksbehandling og papirbaserte arkiver. Da gjeldende arkivlov ble utredet på 1980- og 1990-tallet, var arkivsektoren i ferd med å etablere en metodikk for håndtering av førstegenerasjons digitale arkiver. Disse lot seg håndtere innen rammen av gjeldende regelverk. Men det norske samfunnet har i likhet med resten av verden gjennomgått en transformasjonsreise og funnet nye måter å utnytte potensialet med digitale infrastrukturer og digitale løsninger. Dette er en prosess som har pågått over lang tid, men som har skutt fart på 2000-tallet. Loven er ikke blitt revidert siden den trådte i kraft i 1999. Gjeldende regelverk og metodikk er derfor ikke tilpasset effektene av den digitale transformasjonen som økt informasjonsvolum og endringstempo, variasjon i oppgaveløsning og arbeidsprosesser, nye formater, lagringsmedier og endrede egenskaper ved dokumentasjonen. Måten vi kommuniserer og utveksler informasjon på er også radikalt endret kvalitativt og kvantitativt. Loven regulerer ikke dette på en tilfredsstillende måte. Arkivlova skal legge til rette for langtidsbevaring og tilgjengeliggjøring av dokumenter med stor kulturell eller forskningsmessig verdi, men regelverket tar ikke høyde for at digitalisering og nye verktøy vil endre bruksmønstre og bruksområder og gi framtidens arkivbrukere andre muligheter for å forstå, tolke og finne fram i dokumentasjon og arkiver enn det vi har i dag. Arkivlova skal også sikre rettslig og viktig forvaltningsmessig dokumentasjon. Rettsutviklingen på andre områder har imidlertid gitt arkivsektoren nye oppdrag og større ansvar. Det å sikre rettslig og