føre til at dokumentasjonen taper noe av sin verdi for ettertiden. Dette kan tale for en videre innsynsrett i opplysninger som ikke fortsatt må anses som taushetsbelagt etter forvaltningsloven. Etter utvalgets vurdering bør ansatte i arkivsektoren (arkivarer, historikere og andre fagpersoner) som håndterer innsynsspørsmål, kunne gjøre dette uten å ha omfattende juridisk kompetanse, for eksempel om særlovsregler om innsyn og taushetsplikt, eller inngående kunnskap om hvordan en anvender rettskildeprinsipper for å avklare hvilke regler som gjelder. Dette taler for klar lovregulering.

#### 20.4.3 Hvilke regler bør gjelde for behandling av innsyn i overført dokumentasjon?

########## Behov for klare regler

Forvaltningsorganer som behandler forespørsler om innsyn, bør ha klare regler om innsyn og taushetsplikt å forholde seg til. Dette gjelder spesielt for arkivinstitusjoner fordi disse har store mengder dokumentasjon fra mange forskjellige fagområder og mange henvendelser om innsyn å håndtere. Spørsmål om lovvalg og tolkning av særlovsbestemmelser krever en grad av juridisk kompetanse som arkivinstitusjonene sjelden har. Arkivarene har normalt bakgrunn fra historiefag eller lignende kompetanse som er relevant for forståelse av arkivene, deres kontekst og historie i en større sammenheng. Denne kompetansen må de ha for å ivareta sine faglige oppgaver på en god måte. Det kompliserer vurderingene dersom Nasjonalarkivet i de forskjellige sakene må gjøre konkrete vurderinger av betydningen av og innholdet i de forskjellige særlovsbestemmelsene. Det bør være lovgivers oppgave å legge til rette for at de respektive faggruppene som skal være lovanvendere i det daglige, har et så klart og tydelig rettskildebilde som mulig å forholde seg til. Dette er viktig både for å sikre riktige avgjørelser og for å unngå at uforholdsmessig mye tid går med til rene lovtolkningsspørsmål. I og med at brudd på bestemmelser om taushetsplikt er belagt med straff for den enkelte tjenestemann, jf. straffeloven § 209, bør også lovgiver bestrebe seg på å fastsette klare og tydelige regler. Samtidig kan det være reelle hensyn som taler for mer eller mindre innsyn enn offentleglova og forvaltningslovens taushetspliktregler gir anvisning på. I disse tilfellene er det mer hensiktsmessig å legge til rette for en god praksis gjennom egne regler for arkivsektoren enn å importere regler fra særlovene. Særlovene er laget for å imøtekomme andre behov enn behandling for arkivformål i allmennhetens interesse. Utvalget legger til grunn at det er et vesentlig poeng at statens arkivinstitusjon skal ha en selvstendig posisjon i sine vurderinger av innsyn og taushetsplikt og være uavhengig av myndighetenes egne synspunkter og interesser. Arkivverket er per i dag underlagt offentleglova i sine innsynsvurderinger av overført dokumentasjon. Samtidig er mange av de bestemmelsene som har til hensikt å beskytte forvaltningen under sakens gang, irrelevante i arkivinstitusjonens vurderinger. Arkivlovens formål er nettopp å sikre at dokumentasjon er tilgjengelig for ettertiden, og selv om de overførende organene kan være interessert i hemmelighold også lang tid etter at saken er avsluttet, vil en arkivinstitusjon i liten grad være opptatt av slike hensyn, men se det som sitt samfunnsoppdrag å bidra til opplysning. Samtidig vil en arkivinstitusjon også være opptatt av å sikre at «den lille mann» har nødvendig grad av beskyttelse, noe som er helt i tråd med personvernprinsippet om retten til å bli glemt. Et godt eksempel er innsyn i etterforskningsdokumenter. Politi og påtalemyndighet kan gi media innsyn i taushetsbelagt informasjon. Det er ikke gitt at det i samme utstrekning skal gis innsyn i saker som er overført til langtidsbevaring for å ivareta arkivformål. Selv om behandling til