Arad igazán csak az 1699- es karlócai béke után lett jelentős. A Temesköz ekkor még török kézen maradt, ezért a Maros vonalán szükség volt egy határerődre. Az 1718 -as pozsareváci béke után megsz$nt Arad határerőd jellege, de Ausztria sorozatos törökellenes háborúi miatt fontos szerepe volt a Balkán felé operáló császári seregek ellátásában. 1763 és 1767 között került sor egy új, modern erőd felépítésére a Maros kanyarulatában, Ferdinad Philip Harsch tábornok tervei alapján. Az itt megvalósított erődítési elvek egyedülállóak voltak a maguk nemében, ezért 'aradi rendszernek' nevezték. A francia háborúk alatt hadifogoly gy$jtőhelyként szolgált, és börtön funkcióját a későbbiekben is megőrizte.

1848-ban Arad viszonylag elhanyagolt állapotban volt (ami nem csoda tekintettel arra, hogy 60 éve nem volt háború a törökkel). Eredetileg úgy tervezték, hogy 3600 katonát és 296 löveget fogadjon be, ehelyett egy kiöregedett katonákból álló gyenge helyőrségi zászlóalj és 36 löveg képezte a helyőrséget. A várban állomásozott még a debreceni 39. gyalogezred 4 százada, valamint a 2. ulánusezred törzse. A szerb felkelés miatt ez utóbbi alakulatok elvonultak a harctérre, helyüket magyar nemzetőrök vették át. A vár parancsnoka Johann Berger altábornagy nem lelkesedett a magyar ügyért és fokozatosan igyekezett erősíteni a vár védelmét (lövegek, katonák számaának növelésével)), a nemzetőröket pedig eltávolította az erődből. A magyar kormány a tiszántúli önkéntes nemzetőrség gyülekezőhelyéül Aradot jelölte ki, de Berger nem volt hajlandó őket beengedni a várba. Ezzel tulajdonképpen megtörtént a szakítás, de a felek gyengesége megakadályozta összecsapást. Berger 1848. október 4- től lépett fel támadólag, követelte a város behódolását, majd október 7- től lövetni kezdte Aradot. Az ostrom során ez többször megismétlődött, így a város fokozatosan romhalmazzá vált.

Az ostrom kezdetekor a helyőrség 1350 főt számlált 66 löveggel, az ostromlók létszáma 7000 és 8000 fő között ingadozott (köztük sok nemzetőr és újonc), 20 -30 tábori- és növekvő számú ostromlöveggel, A magyar csapatok ereje és minősége sokáig csak a vár körülzárását tette lehetővé, azt is csak akkor, ha a temesvári helyőrség vagy a bánsági császári csapatok éppen nem akartak utánpótlást szállítani a várba. A császáriakkal szemben a magyar csapatok rendre alulmaradtak (november 13-17., december 14-25, 1849. február 6-9.) így az ostromzár felszakadt, és a vár készleteit rendre sikerült feltölteni, igaz Arad városából viszont nem sikerült őket kiszorítani. A legsúlyosabb - februári összecsapásban a magyarok 10 ostromlöveget és 400 főt vesztettek. Az osztrák sikerek nyomán gyorsan cserélődtek a magyar parancsnokok Máriássy János őrnagy december végéig, Gaál Miklós ezredes február közepéig, majd rövid ideig Kiss Pál ezredes, végül április elejétől Vécsey Károly tábornok irányította az ostromot.

Rendszeres ostromról a nehézlövegek hiánya miatt sokáig nem lehetett szó, december 3- ról 4-re virradó éjszaka megpróbálták meglepetésszer$en elfoglalni a várat, de a terv kudarcot vallott. 1849 elején a magyaroknak már 32 ostromlövegük volt (január végén már 44), és ezekkel már meg lehetett kezdeni a vár lövetését (január 10.). Az ostrommunkálatok Vécsey irányítása alatt gyorsultak fel. Április végére egy csatornával elzárták a Maros kanyarulatában fekvő várat, és a csatorna mögött is beásták az ostromlöveg eket. Aradot így teljesen sikerült elvágni a külvilágtól. A helyőrség nem törhetett ki, a temesvári csapatok pedig nem nyújthattak segítséget a megváltozott