# Lauluga omavalitsuspäevale

Nii mõnigi muusik on hämmeldunult küsinud: miks on rahvusvahelise muusikapäeva kõrvale sobitatud veel teinegi, ja veel üsna uus püha? Inimesed ei kipu süvenema, enne kui prahvatavad. Aga vahel on hea, kui keegi küsimusi esitab, sest see annab võimaluse vastata ja selgitada. Omavalitsuspäeva määratlenud sündmus juhtus üle saja aasta tagasi ja seda poleks aus ega õiglane muul ajal tähistada. Seega on saatuse ja juhuse tahtel niimoodi läinud, et esimene oktoober on pidupäev kogu maailma muusikute jaoks, ning mäletamist vääriv tähtpäev eestlaste jaoks, et austada Maakogukonna seaduse väljakuulutamist 1866-da aasta esimesel oktoobril. Selline juhuslik ühildumine on ehk isegi märgilise tähtsusega, kuna Eesti ajaloos on muusikal äärmiselt otsustav roll ka poliitmaastikul: eestlased nimelt laulsid ennast vabaks! Eesti laulupeo traditsioon on osa eestluse identiteedist. Meie koorimuusika äärmiselt kõrge ja rahvusvaheliselt korduvalt tunnustust leidnud tase on paljude erinevate asjaolude tulemus. Selle taga on meie maa käänuline ajalugu, eestlase töökus, saare kadaka vääriline vastupidavus ja muusikaarmastus. Meie väike maa on saatnud maailma mitmeid säravaid tähti, kelle nime ja loomingu tundmiseks ei pea olema eestlane. Nagu näiteks Arvo Pärt või Veljo Tormis. Selleks, et mõista, mida muusika, iseärnais koorilaul, Eesti inimesele tähendab peame ajaloos tagasi minema. Siin on tähtsündmuseks kindlasti Laulupidude kujunemine. Esimene laulupidu toimus 1869-da aasta juunis. Kõigest kolm aastat pärast maakogukonna seaduse väljakuulutamist. Sellel laulupeol kõlasid esmakordselt eranditult ainult eestikeelsed lood. Ja kuigi enamuses esitati saksa heliloomingu tõlkeid, siis kaks teost olid eesti soost inimeste loodud. Need olid Aleksander Kunileidi komponeeritud 'Mu isamaa on minu arm' ning 'Sind surmani'. Mõlemad laulud sündisid Lydia Koidula armastatud luuletuste peale. Samadele tekstidele on loodud ka uuemad ja praeguseks ehk tuntumadki meloodiad: Gustav Ernesaksa 'Mu isamaa on minu arm' segakoorile (1947) ning Alo Mattiiseni variatsioon solistile, koorile ning rokkansamblile - A. Kunileidi viisi põhjal 'Sind surmani' (1988). Kuna Eesti pinnal on olnud väga palju võõraid valitsejaid, siis trotsi täis eestlane on loonud lugematul hulgal luuletusi ning laule kodumaast, vabaduse ihast ning isamaa armastusest. Igale vanusele ja raskusastmele: laulutsükleid suurtele kooridele, teoseid orkestrile ning soolopillidele. Eestimaast või mõnest Eesti paigast inspireeritud heliloomingust võiks korraldada muusika maratoni ja see võiks kesta päevi. Vahel on tunne, et isamaaliste laulude osakaal on peaaegu sama suur kui armastuslaulude kogu. Iga eestlane teab misasi on laulupidu. Paljud on sellest juba sülelapsena osa võtnud, kas siis rongkäigus või pealtvaatajana. Eestlased tulevad kogu maailmast kokku, panevad rahvariided selga ning marsivad õlg õla kõrval kõigile tuttavad viis kilomeetrit. Pealtvaatajad lehvitavad, hüppavad ja plaksutavad, ning loetud tunnid hiljem elavad mäe peal kaasa neile, kes meie armsa laulukaare all esinevad. Kantakse ette uudisloomingut ja lauldakse pisarad silmas laule, mis voolavad meie vereringes juba sünnist saati. Eesti emad sülelastega kõrvuti raukade ja aasia residentidega kes püüdlikult suure hardusega meie üsna keerulist koorimuusikat esitavad. Tammepuu suurused mehed laulmas bassihäälel, endal pisarad silmis. Koorid Narvast ja Kihnust. Väliseestlased Lätist ning Austraaliast. Ise nutan ka iga kord, kui