Saamelaisilla on omat, perinteiset sukujen käytössä olevat keräilyalueensa, joista kerätään hillaa, puolukkaa ja mustikkaa. Suvuilla on myös omat kalajärvensä. Muiden alueille ei perinteisesti mennä. Tapaoikeusjärjestelmä on porosiitajärjestelmän tapaan hyvin joustava. Huonoina hillavuosina on voitu mennä myös muiden alueille poimimaan marjoja.

Kalastuksen saamelaisiin tapaoikeuksiin liittyy, että tiettyjen sukujen nautinnassa on omia järviä, lahtia tai jokien osia. Kaikki tuntevat omat alueensa ja pysyvät omilla nautinta-alueillaan. Huonoina kalavuosina on voitu mennä myös muiden siitojen alueelle pyytämään. Kalojen pyyntiin liittyy saamelainen arvomaailma, aluetta ei ylikalasteta ja huolehditaan siitä, että myös tulevina vuosina on riittävästi kalastettavaa. Yhteisöllisyys ohjaa tapaoikeutta: vaikka nautinta-alueet ovat sukujen hallinnassa, yhteisö huolehtii siitä, että kaikilla on mahdollisuus saada riittävä ravinto ja pyyntisaalis.

Saamen käsityön raaka-aineiden hankinnassa ei ole tarkkoja sukujen ottoalueita, johtuen kenties siitä, että raaka-aineita on runsaasti saatavilla eikä raaka-aineita tarvita merkittäviä määriä. Tapaoikeuden periaate on, että luontoon ei saa jäädä jälkiä raaka-aineiden ottamisesta ja raaka-aineita otetaan vain sen verran kun tarvitaan.

Saamelaisen pyyntikulttuurin tapaoikeusperinteet ovat vähentyneet merkittävästi, joskin vieläkin on 14 käytössä ns. riekonkaarteita ansapolkuina, joissa metsästäjät tekevät omille nautinta-alueilleen omat 15 riekonansojen jononsa ja rykelmänsä. Toisten nautinta-alueille ei mennä pyytämään riekkoja. Perinteisesti riekkoja pyydettiin sen verran kun sitä tarvittiin muun ravinnon lisänä ja myös myyntiä varten huolehtien kuitenkin siitä, että kanta pysyi kestävänä.

Poroja voidaan merkitä korvamerkin lisäksi puu- eli karvamerkillä, jota poron karvaan merkittynä kutsutaan karvamerkiksi, esimerkiksi tilanteessa, jolloin poro on voitu lukea toisen siidan alueella. Karvamerkki on erotettavissa kauempaa kuin korvamerkki. Karvamerkki merkitään poron karvoihin eli turkkiin viilloin. Puu- eli karvamerkki on toiminut myös reviirimerkkinä. Puumerkki voitiin merkitä myös munitusta varten vesilinnun uihin eli pesimäpönttöihin, jolloin se osoitti poronomistajan ja pyytäjän reviirin. Vesilintujen munia hyödynnettiin ravintona ja myös vesilintuja pyydettiin jonkin verran. Puumerkillä merkittyä pesimäpönttöä ja sen lähialuetta pidettiin omaan nautinta-alueeseen kuuluvana. Reviirimerkityllä pesimäpönttöalueella eivät munittaneet tai pyytäneet muut kuin merkin haltija. Saamelainen arvomaailma ohjasi myös munitusta, eli kaikkia munia ei saanut poistaa pöntöistä vaan tuli huolehtia siitä, että vesilintukanta pysyi kestävänä. Nykyisin vesilintuja ei enää muniteta.

Saamelainen luonnon monimuotoisuuteen liittyvä tapaoikeus ohjaa perinteistä maankäyttöä, yhteisön sisäisiä suhteita liittyen maankäyttöön, luo periaatteet nautinta-alueille ja ohjaa luonnonresurssien hyödyntämistä kestävällä tavalla saamelaisen oikeuskäsityksen mukaisesti.

######## Tavanomainen luonnonkäyttö

Saamelaisten perinteinen luonnonkäyttö perustuu saamelaiseen arvomaailmaan, sosiaaliseen järjestelmään ja tapaoikeuteen. Luonnonkäyttö on erilaista eri saamelaiselinkeinoissa. Luonnonkäyttö riippuu myös maantieteellisistä ja luonnon olosuhteista.