ahmedheakl/docatlas_instruct huggingface dataset:
penoj por lernadi la Biblion, kaj ĉiuj niaj penoj lerni la Biblion estos nur akademia ekzerco. Ofte homoj legas la Biblion sen efektiva kompreno. Tio estas larĝskala malsano. La judoj en la tempo de Kristo aspiris al scio de la Vorto de Dio; ili entuziasme fidis al la skriboj de la Malnova Testamento (Joh 5:45; Ag 6:11); kaj opiniis, ke sciante la Skribojn, ili ricevos eternan vivon (Joh 5:39), kaj tial ili ĉiusemajne publike legis la skribojn en sinagogoj (Ag 15:21), iuj el ili aldone al tio ĉiame profunde studis ĉapitrojn de la Skriboj, tamen ili ne havis plenan komprenon de tiuj lokoj en la Skriboj, kiuj diras pri Kristo. Jesuo malkaŝe diris al ili: 'Vi esploras la Skribojn... Se vi kredus al Moseo, vi ankaû kredus al mi, ĉar li skribis pri mi. Sed se vi ne kredas liajn skribojn, kiel vi kredos miajn vortojn?' (Joh 5:39, 46, 47; Lk 16:29 -31). Ni povas imagi la indignon de la judoj, dirantaj: 'Ni ja legas la Biblion! Ni kredas ĝin!', sed fakte, pro sia malvasta spirito, ili legis, tamen ne komprenis; ili rigardis, sed ne vidis. Ne estas pli blindaj homoj, ol tiuj, kiuj ne volas vidi. Dum nia vivo en ĉiuj niaj agoj ni devas atenti por ne similiĝi al tiuj judoj.

###### SUPLEMENTO 3: La Baldaûa Reveno De Kristo

En Mt 24:36 Kristo diras, ke neniu scias pri la tempo, kiam li revenos: 'Sed pri tiu tago kaj horo scias neniu, eĉ ne anĝeloj de la ĉielo... sed la Patro sola'. (kmp. Ag 1:7). Tamen, kiam la disĉiploj demandis Jesuon: 'Kio estos la signo de via alesto?' (Mt 24:3), Jesuo ne diris, ke al tiu ĉi demando ne estas respondo. Li donis al ili signojn, kiuj estos videblaj ĝuste antaû lia reveno. Li ne farus tiel, krom se li volis, ke antaû lia reveno homoj povu kompreni, ke ili ja vivas en la 'lastaj tagoj'. Do, ni havas esperon kaj kredon, ke ĝuste ni estas tiuj, kiuj vivas en tiuj lastaj tagoj.

###### La signoj De La Reveno De Kristo

En Mt 24 kaj Lk 21 Jesuo diras pri tempo, kiam

- 1) Aperos falsaj profetoj, deklarantaj sin Kristo
- 2) Militoj kaj perfortoj plenigos la teron
- 3) 'Estos malsatoj kaj tertremoj en diversaj lokoj'
- 4) Homoj apostatos for de la Vero

5) 'Homoj malfortiĝos de timo kaj de atendado de tio, kio venos sur la mondon, ĉar la potencoj de la ĉielo ŝanceliĝos' (Lk 21:26).
'Kaj Mi metos malamikecon inter vi kaj la virino kaj inter via idaro kaj ŝia idaro; ĝi frapados vian kapon, kaj vi pikados ĝian kalkanon' (Gen 3:15).

Tiu ĉi verso estas tre lakona, sed ĝi enhavas vastan informon, kiun ni penos klarigi. Antaû ĉio necesas klarigi, ke en la originala hebrea teksto la vorto, tradukita 'idaro', estas fakte 'semo', kaj povas enhavi aû singularan, aû pluralan sencon. La vorto 'semo' signifas posteulon, aû infanon, kaj ankaû povas rilati al homoj, kunligitaj per unu difinita semo. Pli sube ni ekvidos, ke 'la semo' de Abraham estis Jesuo (Gal 3:16), sed se ni iĝas 'en Kristo Jesuo' pere de baptiĝo, ankaû ni iĝas la semo, la idaro de Abraham (Gal 3:27 -29). La vorto 'semo' esprimas ankaû ideon de patreco kaj naskiĝo (1 Petro 1:23); vera semo havas la karakterizojn de sia patro. La semo de la serpento aludas do al tio, kio havas la karakteron de la Edena serpento:

- - miskomprenigo de la vorto de Dio
- - mensogo
- - instigo por ke aliuloj peku

En ĉapitro 6 ni vidos, ke tio ne signifas laûlitere personon, kiu kondutas sin tiele, sed ke en ni estas

- - 'nia malnova homo', nia karno (Rom 6:6)
- - 'la natura homo' (1 Kor 2:14)
- - 'la malnova homo, pereema laû trompaj deziroj' (Ef 4:22)
- - 'la malnova homo kun liaj agoj' (1 Kol 3:9)

Nome tiu 'homo' de peko, kiu troviĝas ene en ni, estas tiu sama biblia diablo, la semo de la serpento. La semo de la virino signifas specifikan individuon - 'vi (la semo de la serpento) pikados ĝian kalkanon' (Gen 3:15). Tiu persono devas piedpremi la semon de la serpento, t. e. pekon - 'li frapados vian kapon'. Frapo al la kapo de serpento signifas morton por ĝi. La nura persono, kiu estas evidenta kandidato por la semo de la virino, devas esti la Sinjoro Jesuo:

'Jesuo Kristo, kiu neniigis (per la kruco) la morton (kaj sekve, la forton de peko - Rom 6:23) kaj enlumigis la vivon kaj la senmortecon per la evangelio' (2 Tim 1:10).
1. poglavje: Identiteta moralne teologije 9

9

predvsem v zadnjih desetletjih začela uporabljati beseda ali krščanska etika (namesto moralna teologija). Ko govorimo o etosu mislimo na tiste krščanski etos etične ali moralne drže, ki so skupne določeni skupini in imajo kolektivni pomen. O etosu lahko govorimo tudi v primeru posameznega človeka kadar govorimo »to je 4 njegov etos«, »to je njegova etična drža ali zadržanje« . Pri našem predmetu ne bomo razlikovali med etiko in moralo - oba pojma bomo uporabljali kot sinonima. Predmet nosi naslov - v skladu s dolgoletno tradicijo - moralna teologija teološka etika , lahko pa bi se imenoval tudi . Pomembno pri tem pa je dejstvo, da pod pojmom moralne teologije ne razumemo skupka nekih večnih norm, ki se jih bomo naučili in jih potem udejanjali v vsakdanjem življenju, ampak pomeni razumsko razmišljanje osvetljeno z lučjo božjega razodetja o človekovem delovanju. Ne gre torej za učenje nekega moralnega kodeksa (zapovedi in prepovedi), ampak za razmišljanje o tem, kako naj človek danes živi kot kristjan, da bo živel v polnosti svoje življenje. Kako naj se sooči z raznimi izzivi, ki jih predstavlja današnje življenje? Kakšno vlogo ima pri tem vera in skupnost verujočih - Cerkev?

#### 2.2 MATERIALNI IN FORMALNI OBJEKT

Moralna teologija je smer teologije, ki ima za predmet moralno delovanje kristjana in Materialni sicer ga presoja z razumom, ki je osvetljen s krščansk im razodetjem. moralno dejanje objekt (kaj?) moralne teologije je kot tako oz. občečloveška moralna formalni izkušnja (skupno vsem ljudem), objekt (kako? ) pa je specifičen, in sicer gre v luči krščanskega razodetja za presojanje moralnega dejanja . Cilj moralnega delovanja je polna in dokončna uresničitev življenja. Kaj pa je to polno življenje, kristjan spoznava iz razodetja. Moralno življenje je pravzaprav odgovor vernika na božji klic. Razlika med dogmatično teologijo in moralno teologijo je v tem, da dogmatiko zanima predvsem raziskovanje odrešenjske resnice, medtem ko moralna teologija r aziskuje človekovo delovanje v luč i odrešenjske resnice. Moralna teologija
- Kristo 'ne havas ĉiutagan necesecon, kiel tiuj ĉefpastroj, oferi oferojn, tion li faris unue pro la propraj pekoj, poste pro la pekoj de la popolo; ĉar unufoje por ĉiam, oferante sin mem' (Heb 7:27). Sendube, Paûlo emfazis la similecon inter la oferdonoj de la pastroj kaj Kristo. Li ripetas tion en Heb 9:7 (kmp. vv.12, 25). La diferenco estas en tio, ke Kristo faris tion unufoje, sed la nur ĉefpastroj okazigis tion ĉiujare. Se diferenco estus en tio, ke Kristo oferis por la popolo, tio estus substrekita. Sed estas dirite, ke Kristo unue oferdonis pro siaj 'pekoj', kaj aparte 'pro la pekoj de la popolo' - liaj pekoj ne estis niaj pekoj. Tamen estas dirite, ke li estis tute senpeka kaj tio signifas, ke pekema estas la homa naturo mem.

- - Dio 'revelis el la mortintoj la grandan paŝtiston de la ŝafoj, nian Sinjoron Jesuo, per la sango de la eterna interligo' (Heb 13:20), t. e. per lia propra sango. El tio ni vidas, ke nia Sinjoro estis la paŝtisto kaj samtempe ankaû oferaĵo.
- - Necesas atenti, ke ĉiuj mencioj pri besta oferdono laû la leĝo de Moseo figure respegulas la oferon de Kristo. La altaro, simbolo de Kristo, ĉiujare estis purigata per sango de oferaĵoj (El 30:10), tio indikas, ke Kristo purigis sin mem per sinoferdono. Fakte, la tabernaklo mem metafore reprezentis Kriston, kaj devis esti purigata per sangoverŝado (Heb 9:23). La tabernaklo mem ne faris pekon, sed ĝi devis esti purigata per sango, ĉar ĝi asociiĝis kun peko. Same statas pri Kristo. Kiel la ĉefpastroj komencis sian diservon per sinsangpurigo, tiel same Kristo purigis sin per sia propra sango antaû ol komenci sian servadon por ni en la ĉielo (Lev 8:23).

Ke Kristo purigis sin mem, tute ne signifas, ke li persone estis pekulo. Oferdoni oferon pro peko ne ĉiam signifas, ke la oferanto pekis. (Ekzemple, en Lev 12 virino faris tion post naskiĝo de bebo).

- 9.4 JESUO KIEL NIA REPREZENTANTO

Pli supre ni vidis, ke la bestaj oferoj ne povis tute reprezenti pekemajn estis homojn. Jesuo reprezentanto de ni, kiu 'devis en ĉio similiĝi al siaj fratoj' (Heb 2:17). 'Li gustumis morton por ĉiu' (Heb 2:9). Kiam ni pekas, ekzemple, dum kolero, - Dio povas pardoni nin 'en Kristo' (Ef 4:32), ĉar Dio povas kompari nin kun Kristo, kiu, kiel ni, estis tentata peki (ekzemple, koleri), sed kiu venkis ĉiujn tentojn. Dio povas pardoni niajn pekojn (ekzemple, koleron), ĉar ni, estante en Kristo, estas kovritaj per lia justeco. Kristo, kiel nia
- • •

Pomembna prelomnica v življenju posameznika je bila poroka. Dekleta so se večinoma poročala zelo mlada, kar je bilo neke vrste pričakovano zagotovilo, da bodo lahko povila kar največ potomcev in s tem zagotovila dovolj delovne sile na kmetiji in naslednika, ki bo s kmetijo nadaljeval. Fantje so bili praviloma starejši in bolj izkušeni. Poroka se je začela s poročnim obredom, civilnim v mestu in cerkvenim v nevestini domači fari. Pred odhodom se je od ženina in neveste s postavljanjem mlajev, z izročanjem pisma v katerem so določili odkupnino za nevesto in s šrango, poslovila cela vas, še posebej pa njuni vrstniki.

Sledila je poročna gostija (ohcet) na nevestinem domu, na katero so povabili sorodnike, prijatelje, znance in vaščane in kjer so dobro jedli in pili, kjer sta godec in glavna priča poskrbela za zabavo, za prodajo venčka (kranceljna) in nevestinega šopka in kjer so vse do 50. let 20. stoletja namesto torte postregli s poročno pogačo okrašeno s cvetjem iz papirja. Od 60. in 70. letih pa vse do danes, ohceti organizirajo pretežno v gostilnah bodisi v domačem kraju, vedno pogosteje pa tudi drugje.

Po ohceti je sledil sprejem mladoporočencev na ženinovem domu, kjer je ženinova mati simbolno predala vodenje hiše novi gospodinji. Po enem tednu je šla mlada žena na svoj nekdanji dom. Sprejeli so jo kot gostjo, s čimer so dokončno potrdili novo zakonsko skupnost.

- • IN NAVADE OB SMRTI • IN NAVADE OB SMRTI

Ljudje so včasih večinoma umirali doma. Sosedje so tu imeli pomembno vlogo. Pokojnika so umili, oblekli, mu pripravili pare. Ob njem so 48 ur bedeli, molili in peli ter se po polnoči tudi zabavali. Smrt je bila tudi družaben dogodek, čas za igre, srečevanja in pogovore, ki so se dogajale ob pokojniku. Izdelali so mu krsto, mu skopali grob in ga odnesli do pokopališča, kjer so se še zadnjič od njega vsi poslovili. Preden so ga odnesli iz vasi, so mu vse morebitno slabo kar je naredil, odpustili. Po pogrebu so na njegovem domu sedem dni molili (sedmina).
Punjab University Library, Lahore.

# Newspaper Index

## Vol. 1 6 No.9 September, 201 7

##### Contents Summary

- 1.Articles Index (5-22)
- 2.E-Journals Databases / E-Books (23)
- 3.Foreign Research Journals (24-25)
- 4.New Arrivals English (26-31)
- 5.New Arrivals Urdu (32-35)
#### 3.2 3.2 VIRI NARAVNEGA MORALNEGA ZAKONA

Moralni teolog Pighin pri opredelitvi naravnega moralnega zakona razlikuje med petimi viri:

- 1. Narava osebe razumemo kot , da razumsko sposobnost posameznika svobodno izbira dobro in se izogiba zlega. Da bi lahko ločeval dobro od zlega razum ne deluje poljubno na podlagi subjektivnih impulzov, ampak na podlagi objektivnih kriterijev, sicer ne bi bilo mogoče narediti nikakršnega razločevanja, ki bi ga lahko primerjali z drugimi. Gre za zakon, ki je vpisan v človekovo naravo. V kolikor pa je človeška narava ustvarjena od Boga, je Bog avtor tudi naravnega moralnega zakona.
- 2. Naravo lahko razumemo tudi kot in ne le razumsko sposobnost človeštva posameznega človeka, da razlikuje med dobrim in zlim. Tukaj avtor povzema misli Enrica Chiavacciaja. Posameznikov razum ne deluje sam v razlikovanju, ampak se razločevanje dogaja znotraj človeške refleksije o moralnih vrednotah, ki se nujno odvija v jeziku, ki ga posameznik prejme od družbene skupine. Posameznik v dialogu z drugimi preverja svoje etično vrednotenje, ima možnost, da popravi svoje razločevanje na podlagi skupne sposobnosti razumevanja, saj vemo, da je človekov razum zmotljiv. Kljub temu ga lahko spoznanja drugih bogatijo in ga podpirajo pri njegovem razločevanju. Ta drugi vir - za razliko od prvega - naravnega zakona je že mogoče zapisati, sicer ga ne bi mogli komunicirati; v tem je tudi v podrejenem položaju v primerjavi s prvim virom. Zato ga tudi ni mogoče vsiliti posameznikovi vesti. Njena teža je odvisna od notranje razumske argumentacije ter od moralne avtoritete, ki jo oblikuje (prim. Deklaracija o človekovih pravicah)
- 3. Tretji vir naravnega moralnega zakona je narava kot način, ki je skupen vsem . Gre za element, ki ga imajo vsi, v moči katerega ima vsak človek osebam postulat dostojanstvo, da je član skupne človeške družine. Gre za , za predpostavko vsake etične refleksije, brez katere bi bila etika absurdna. Če ni skupne človeške narave, potem je vsakdo obsojen, da razmišlja po svoje. Vsakdo bi bil povsem neprimerljiv z drugimi. Iz tega sledi, da bi bilo
ESKO. Kuulkaat, ihmiset! KARRI. Olemmeko kaikki ravitut? (Hetki äänettömyyttä).

- 1:N HÄÄMIES. Tottahan jo mahdamme olla.

2:N HÄÄMIES. Koskas sitten, jos ei jo? KARRI. Siunatkaamme sitten. (Siunaavat istuessaan, nousevat pöydästä). ESKO. Kiitoksia vaan, isäntä! - Nämät ovat hauskat häät, ja hauskemmiksi tuntuisivat vielä, jos ei soittomiehenne olisi niin äkeässä mielenlaadussa. KARRI. Me annamme hänelle anteeksi. ESKO. Me annamme hänelle anteeksi. Mutta pahoin on hän minua haukkunut, hävyttömästi koettanut kunniaani lokaan tuhria, ja rupeisinko retumaan kanssansa käräjätuvan ovissa, (taputtaen hiljaa Teemua päähän, joka istuu rahilla) niin kalliiksi, hyvin kalliiksi tulisi sinulle tämä atria, mies. TEEMU. Katsokaat päälle, hän tukistaa minua. ESKO. En tukista, vaan taputan. TEEMU (nousten rahilta). Taputat. Pidätkö minua poikanulkkina, kakarana, koska taputtelet minua päähän? Katso, ettes makaa tuolla pöydän alla ja kuultele mesiäisiä! ESKO. Minä en pelkää sinua, minä en ole mikään jänis enkä oravakaan. Olenpa Nummisuutarin poika ja kannan tynnörin ja kakskymmentä vakkaa rukiita. TEEMU. Minä kannan kaksi tynnöriä täyteensä. ESKO. Sen kannan minäkin, jos oikein pahan pääni päälleni otan. MIKKO. Oiva mies ei kerskaile, vaan näyttää voimansa, jos niin tarvitaan. ESKO. Tuokaat tänne kaksi tynnöriä. MIKKO. Onhan muitakin keinoja, voimia osoitella. Menkäät painimaan! ESKO. Tules painimaan! TEEMU. Pelkäisinkö? 1:N HÄÄMIES. Iskekäät yhteen kuin kaksi karhua sammaleisella kalliolla. Mutta olkoon se kunniallinen paini.
4. poglavje: Zgodovina moralne teologije 93

4. poglavje: Zgodovina moralne teologije 93 93

mišljenja, ki izhaja iz imitatio Christi. Kristjan je določen za to, da v sebi obnovi božjo podobo. Ta imitacija je možna zaradi tega, ker se je v vsakem kristjanu učlovečila Božja beseda. Na tej ravni Klemen razvija svoj projekt v tem smislu, da vidi etično zahtevo vodeno, usmerjano, zaobjeto od dogodka, ki ga je kristjan deležen v veri v Jezusa Kristusa. Najprej je potrebno obnoviti božjo podobo v človeku, potem pa iz tega izhaja odločanje v Pri Klemenu Aleksandrijskem tako lahko konkretni praksi na podlagi evangeljskih norm. govorimo o moralno teološkem modelu, ki je hkrati racionalen in evangeljski. Problem odnosa med etiko in evangelijem je tako postal sestavni del krščanske refleksije. Drugi odgovor na prej omenjena dva problema pa je bil dan v okviru prevzetja latinskega miselnega sveta, predvsem v pojmu »naravni zakon«, ki ima svoj stoični in pravni izvor. V kakšnem smislu se je ta asimilacija zgodila kot pomemben doprinos filozofiji in znanosti, oziroma iskanju resnice? V okviru rimskega pravnega reda ima funkcijo političnega pojma, ker vsebuje vrednostni svet presežnih vrednot, ki niso last posamezni skupnosti. »quod naturalis ratio inter omnes homines constituit« (Gaio I,1). Opredelitev rimskega pravnika kaže na prepričanje, da na tem »quod« lahko vedno gradimo temelj, ki ni vprašljiv in je primeren za mirno sožitje. Razen tega je že Cicero povezal to idejo s stoično idejo o naravnem zakonu, ki je kakor božja volja v srcih ljudi. Navezava na naravni zakon ali bolj natančno, razmislek o temeljnem soglasju med razumom in vero - krščansko etiko in ratio naturalis tako vzpostavi najbolj natančno rešitev dveh zgoraj navedenih problemov. Vprašanje in problem odnosa med božjo zapovedjo in zakonom razuma, med zakonom Duha in naravnim zakonom, oziroma korektna umestitev slednjega v krščansko etično razpravo je problem, ki se mu ne da izogniti in ga je potrebno vedno znova obravnavati. Tako lahko rečemo, da je tretje stoletje dalo odgovor na vprašanje, kako razrešiti odnos med kerigmo in zgodovino, oziroma kaj pomeni za kristjana, naj dela dobro in se izogiba slabega. Patristična morala pa je tako dala dva temeljna modroslovna principa (hevristična) za oblikovanje odgovora na vprašanje odnosa med vero in naravo: kontinuiteto med stvarjenjem in odrešenjem ter naravni zakon. Tako je postalo neizbežno, da je etična razprava šla svojo pot in se avtonomno razvila, ker se je pač ustvaril prostor, znotraj katerega je bilo potrebno najti ustrezen odgovor.
Pri la justeco de Dio ni ekkonas, studante Lian vorton, kaj ni senpacience atendas la alvenon de Lia Regno, kiam finfine foriĝos ĉiuj duboj kaj klare estos elmontritaj Liaj karakterizoj laû maniero, kiun Lia popolo ĝoje komprenos kaj amos. Kaj tiam resaniĝos ĉiuj niaj nunaj vundoj - intelektaj, moralaj kaj korpaj: 'nun ni vidas per spegulo, malhele; sed tiam okulon ĉe okulo; nun mi konas laûparte; sed tiam mi konos tiel same, kiel ankaû mi estas konita' (1 Kor 13:12,13).
katoliška moralka - daleč stran od nekih okvirjev fiksnih norm - v stalnem razvoju in pomaga tudi neverujočim v njihovem iskanju dobrega.

###### • teologija in Sveto pismo • teologija in Sveto pismo

Sveto pismo je temeljna knjiga za življenje kristjana, vendar ni priročnik moralne teologije, tudi v njem ne najdemo etičnih določil, ki bi jih lahko uporabili v različnih življenjskih situacijah. Dve stvari sta pri pravilni interpretaciji Svetega pisma za moralno teologijo pomembni. pareneza Prvič, v svetopisemskem nauku prevladuje t.i. - torej spodbujanje k izpolnjevanju zapovedi in posnemanju Kristusa, skoraj vedno pa manjkajo etične motivacije, saj se predpostavlja, da jih poslušalec že pozna. Drugič, postavlja se vprašanje glede moralnih vsebin. V Svetem pismu ni sistematičnosti, ne obsega vseh razsežnosti človekovega življenja, ampak samo nekatere v nekaterih vidikih. Problemi nastanejo glede sodobnih moralnih dilem, ki so bile v času nast anka Svetega pisma povsem nepojmljive. Torej, Sveto pismo ne daje odgovora na vsa vprašanja. Iz tega izvira nujnost moralnega razmišljanja, ki s pomočjo razuma osvetljenega z vero poskuša izoblikovati od govore, ki so v skladu s svetopisemskim pojmovanjem človeka in dobrega. V tako oblikovanje odgovora pa se vključuje krščanska skupnost, v prvi vrsti cerkveno učiteljstvo, nato pa tudi razmišljanje krščanskega ljudstva v njegovih različnih oblikah. Tukaj ne gre spregledati zglede življenja - moralno dobro razumemo ne le takrat, ko ga nazorno abstraktno razložimo, ampak predvsem ko nek ideal konkretno zaživi v neki osebi. Zgledi moralnega življenja vlečejo in pričajo o privlačnosti dobrega in o osvobajajoči moči dobrega (Mati Terezija, Janez Pavel II., Albert Schweitzer …) . Sveto pismo je klic k življenju po večnih vrednostnih sodbah. Danes se pogosto dogaja, da ljudje zavračajo Sveto pismo kot Božje razodetje, sprejemajo pa njene nauke kot nauke »dobrega življenja«. Danes mnogi drugače verujoči in neverujoči sprejemajo temeljne evangeljske vrednote za svoja življenjska vodila. Vse to kaže na to, da je človek spozna v temeljnih evangeljskih zahtevah nekaj, kar je navzoče v njihovi notranjosti kot odgovor na moralne probleme.
Se reduce el epílogo a una colección de cartas, dirigidas por D. Pedro de Vargas a su hermano el señor deán, desde el día de la boda de su hijo hasta cuatro años después.

Sin poner las fechas, aunque siguiendo el orden cronológico, trasladaremos aquí pocos y breves fragmentos de dichas cartas, y punto concluido.

Luis muestra la más viva gratitud a Antoñona, sin cuyos servicios no poseería a Pepita; pero esta mujer, cómplice de la única falta que él y Pepita han cometido, y tan íntima en la casa y tan enterada de todo, no podía menos de estorbar. Para librarse de ella, favoreciéndola, Luis ha logrado que vuelva a reunirse con su marido, cuyas borracheras diarias no quería ella sufrir. El hijo del maestro Cencias ha prometido no volver a emborracharse casi nunca; pero no se ha atrevido a dar un nunca absoluto y redondo. Fiada, sin embargo, en esta semi-promesa, Antoñona ha consentido en volver bajo el techo conyugal. Una vez reunidos estos esposos, Luis ha creído eficaz el método homeopático para curar de raíz al hijo del maestro Cencias, pues habiendo oído afirmar que los confiteros aborrecen el dulce, ha inferido que los taberneros deben aborrecer el vino y el aguardiente, y ha enviado a Antoñona y a su marido a la capital de esta provincia, donde les ha puesto de su bolsillo una magnífica taberna. Ambos viven allí contentos, se han proporcionado muchos marchantes, y probablemente se harán ricos. Él se emborracha aún algunas veces; pero Antoñona, que es más forzuda, le suele sacudir para que acabe de corregirse.

Currito, deseoso de imitar a su primo, a quien cada día admira más, y notando y envidiando la felicidad doméstica de Pepita y de Luis, ha buscado novia a toda prisa, y se ha casado con la hija de un rico labrador de aquí, sana, frescota, colorada como las amapolas, y que promete adquirir en breve un volumen y una densidad superiores a los de su suegra doña Casilda.

El conde de Genahazar; a los cinco meses de cama, está ya curado de su herida, y según dicen, muy enmendado de sus pasadas insolencias. Ha pagado a Pepita, hace poco, más de la mitad de la deuda; y pide espera para pagar lo restante.
individualne odgovornosti za svoje življenje in raven dejanske moralnosti ležijo še 8 izven obzorja predklasične družbe.« Da bi bile sploh možne izkušnje krivde, zmote in odgovornosti mora priti do dveh premikov. Najprej mora biti postavljen pod vprašaj stari red in kulturna samoumevnost njegovih vrednot; drugič pa se mora individuum emancipirati iz njegovih arhaičnih povezav v skupnost in se postaviti na lastne noge. Oba pogoja se izpolnita v procesu proti Sokratu. Sicer Sokrat ne uporablja pojma vesti. Dejstvo pa je, da je bilo njegovo dejanje njegovim sodobnikom nerazumljivo. Šele v pozni stoi pride do uporabe pojma vesti in tudi njenega pomena znotraj moralnofilozofske misli (Mark Avrelij, Epiktet, Seneka, Cicero). Stoična morala temelji na naravnem moralnem zakonu. Vest tako postane sposobnost človeka, da razločuje med dobrim in zlim, da z razumom spozna naravni zakon. S tem se relativizira družbena odvisnost posameznikovih moralnih odločitev. Posameznik je podvržen naravnemu zakonu - živeti moralni je živeti v skladu z naravo (prim. prejšnje poglavje).

#### 2.2 STARA ZAVEZA: SRCE KOT ŽIVA POSTAVA

V V Stari zavezi ne najdemo pojma vesti ( najdemo samo v Modr 17,10 - zelo močan vpliv grške miselnosti v biblični svet - in Prid 10,20 - napačen prevod v Septuaginti), vendar imamo že od prvih poglavij Svetega pismo opise fenomena vesti: 1 Mz 3,8 (Adam in Eva); 1 Mz 4,5 (Kajn). V bibličnem svetu je fenomen vesti vedno pojmovan v svojem dialoškem odnosu do Boga, ki je temelj človekovega življenja. Biblična antropologija je radikalno teonomna. Beseda, ki označuje najglobljo notranjost človeka, njegovo središče, njegov jaz, je srce (»leb«). Srce je temeljni pojem bibličnega pogleda na človeka, najdemo ga 858 krat v Stari zavezi. Ne predstavlja samo središča nekega čustvenega sveta človeka, ampak človekovo notranjost v najširšem smislu (zaobjema tudi racionalno in intelektualno raven človeka). »Srce za bibličnega človeka ni le sedež njegovih