## NA TEJ IN ONI STRANI MAVRICE

Nenehno pogledujem tja čez mostiček, na ono stran mavrice, kjer si ti, dragi naš Ron, na tistem velikem zelenem travniku.Vem, da si poglavar čudovitega tropa berncev. Tam ste zbrani vsi, ki ste nam tako zelo polepšali življenje. Ti dragi naš Roni, Ronči, Ronček, sama sem ti najraje rekla »moj fant,« si v naših mislih lučka, ki ne bo nikoli ugasnila in vsak lep spomin nate prižgeta žarek, novo barvo mavrice. Ko so se posušile solze in ko smo mi, tuzemeljska tvoja družina Tone, Kristina, tvoja Helena in jaz morali sprejeti dejstvo, da si se po devetih letih od nas poslovil, smo vsak zase iskali poti kako naprej. Mene si postavil v težak položaj, saj sem izgubila pomočnika, ki mi je pomagal pri vzgoji otrok, saj je Helena vsako drobno in malo večjo najstniško težavo zaupala prav tebi, ob tebi potolažila srce in dušo ter vedno znova našla polno energije za šolske in druge obveznosti. Kristina skoraj ni potrebovala igrač, kar naprej je namreč poležavala na tvojem hrbtu, če pa se je na sprehodu preveč oddaljila na tistem malem kolescu pa smo izza prvega ovinka zaslišali: »Mami, mami, Ron mi ne pusti dalje!« Pa ko je prišel domov Tone, utrujen, dotolčen od sestankov in skrbi zaradi službe, mu nisi pustil kaj dolgo na to misliti, kar hitro sta jo mahnila tja na mariborsko Piramido, v pozni jeseni na primer najraje v vinograd po paberke. Ti si jih našel kar sam, kakšnega pa ti je odtrgal Tone. Vsi v okolici so te občudovali, do vseh si bil prijazen, pokroviteljski, vsak jok otroka v parku je bilo treba preveriti, rad si imel vse živali, tudi labode, ko so pihali vate. Le kakšen velik predstavnik pasjega rodu se ni smel oholo in napadalno obnašati. Takrat smo opazili, da znaš biti zares strog in da se ni šaliti s tabo. Bil si zares veličasten, dominanten, ob tebi smo se počutili varno, tvoje srce polno nežnosti in ljubezni pa nam je lepšalo vsak dan. Tisti dan v jeseni 2000, ko je tvoj srček prvič pokazal, da peša in ko si ležal v komi, smo prvič zaslutili strah in žalost, vedoč, da te izgubljamo. Le tvoja Helena se ni dala in je kar nekaj ur šepetala v tvoje uho;«Ron, ne odidi še, prosim, počakaj do moje mature, brez tebe ne bom zmogla…« Z veterinarjem na čelu smo bili naslednje jutro osupli. Čudežno si se prebudil, postavil na noge in, kot da bi se odločil poslušati Heleno, z nami ostal do marca. Tisti dan, nekaj po Heleninem maturantskem plesu,najraje še vedno puščam v temi. Dokončno si se poslovil in odšel na ono stran mavrice. Tja bi ti rada sporočila še enkrat: hvaležni in srečni smo, ker smo te poznali in živeli s tabo, naš Ron. Devet mesecev kasneje, decembra 2001, je Kristina, stara dobrih 12 let, na moje začudenje, saj ni segala po dnevnem časopisju, neko jutro rekla:« Glej, mami, bernce prodajajo…pokliči,« V družini smo si rekli, da dokler ne odžalujemo Rona, ne bomo iskali novega. Helena tako ali tako ni hotela nič slišati na to uho, češ, saj tako ne bi mogla imeti več rada drugega psa, Tone pa, da psa sploh ne bomo več imeli, ker take žalosti ne bomo več prenesli…Kljub temu pa sem začutila, da Kristina goji željo po kosmatem prijatelju, pa še najstniška leta so pred njo, ko je takšen prijatelj po mojem mnenju še kako pomemben. Zase sem sicer vedela, da želim zopet imeli bernca, le na pomlad sem hotela počakati, saj se mi zdijo letne počitnice najprimernejši čas za odraščajočega kosmatinca. Kljub temu sem poklicala. Na drugi strani se je oglasil prijazen glas gospe in pojasnil, da imajo res mladičke, stari so en mesec. Vedela je tudi za našega Rona, saj je bil med prvimi te pasme v Sloveniji. Razumela je našo žalost, povedala sem namreč, da kličem kar tako. Januarja 2002 je Kristina zopet vzkliknila, da je v časopisu spet oglas o bernskih mladičih, pa še ista številka je kot zadnjič. Ko sva se spogledali, je povesila pogled, češ saj razumem - zima je. Nisem si mogla