kaj in nek dan sem Tonetu po tiho rekla; »Daj, pelji me, da se malo pocrkljam. Čisto po žensko sem pomislila, mogoče pa bodo mali bernčki, ki so res čudež ljubkosti, Toneta ganili in bomo začeli iskati novega psa. Ko sva prispela pred hišo družine Jeranovič v Pesnici pri Mariboru sem najprej zagledala pesjak, takoj za tem pa že prve očke, potem še druge… tretji pa se ni hotel obrniti, kazal mi je ritko, kjer je imel belo pikico. Končno me je pogledal in zagledala sem glavico, tisto glavico, tako zelo podobno Ronovi. Po pozdravu z domačimi sem raznežena prosila, če ga lahko malo spustijo. Veselo je skakljal ob naših nogah in v tisti zimski idili poznega popoldneva, obsijani s soncem, je bil zares mali čudež. Pridružil se je še Tone in malo poklepetal. Kar naenkrat pa se obrne proti avtu in reče:« Kaj, Žak, greva domov?«...Mali se ni nič obotavljal in jo je mahnil za njim po dovozni poti navzdol. Osupla nisem vedela kaj naj rečem.… to pa je res nesramno, ne moreš se norca briti iz psa in za šalo povabiti domov… kdaj pa je slišal Kristino, ko je sanjala o novem kužku in njegovem imenu… Misli so hitele skozi mojo glavo s hitrostjo svetlobe in bila sem v zadregi pred prijaznimi gostitelji. Pa je gospa za trenutek skočila v hišo, prišla ven z veliko belo rjuho in rekla: »Izvolite, gospa Rous, kar pojdite!« Še vedno nisem dojela situacije, ko me je še enkrat spodbudila, naj vendar grem, saj vedo, da gre pes na dobro, za kaj drugega pa zdaj ni časa. Vse se je odvilo še hitreje kot prej in kar naenkrat sem bila v avtu, v naročju pa mi je sedel prikupen kosmatinec, in že je Tone pri prvem semaforju spraševal, kam pa zdaj. Novinec po imenu Žak se je obnašal, kot, da se poznamo že celo večnost , užival je v vožnji in bil očitno zadovoljen. In to v vsega desetih minutah vožnje ali največ pol ure odkar smo se poznali. Mahnila sva jo do Kristine, ki se je učila pri sošolki. Ko je prišla k avtu, sem odprla okno in rekla:« Tu imaš zdaj svojega Žaka.« Vsak, ki si je kdaj želel psa in ga naposled le dobil ve, kako se je počutila , ko so ji klecnila kolena in so solze radostnice planile na dan. Zgodila se je ljubezen. Šele čez kako uro sem se povsem zavedla, da imamo bernčka, da pada noč, trgovine se zapirajo, mi pa smo popolnoma nepripravljeni na novega družinskega člana. Vendar smo se kaj hitro spomnili, kako je treba z bernskim dojenčkom. Kmalu je že veselo spančkal v svoji posteljici. Zares je prišel domov, saj ni niti enkrat jokal ali kako drugače kazal nezadovoljstva. Dejstvo, da je zima, me sploh ni več zanimalo, pred vrata sem si pač nastavila debele zimske škornje in toplo bundo s kapuco. Na vrtu pod hruško smo za prvo silo na sneg posuli malo sena, ki ga je posodila naša Slavica, zajčica. Z njo sta se takoj dobro razumela , danes včasih celo spita skupaj. Hja, naša srca je osvojil na mah in danes po dobrih dveh letih je naš vedno večji prijatelj in še vedno zelo zadovoljen.. Po lepoti sta z Ronom enaka, po značaju pa različna. Eden od jutranjih sprehajalcev, ki jih srečujemo, ga je opisal takole:» Lep si, lep, a domišljav tudi!«. Posebej sta povezana s Kristino. Tudi Helenino srce je omehčal, nič več se ga ne boji imeti rada, saj ve, da s tem ne dela krivice Ronu, tudi mi mu je ne. Za časa skupnega življenja smo bili drug do drugega zares ljubeči. Za nameček pa smo ugotovili še, da je Žak Ronov nečak. Takšna je naša sreča zdaj…na tej strani mavrice. V imenu celotne družine mama Cvetka Rous