platí) je v čase stabilní. Z toho vyvozují, že po každé změně legislativy včetně změny sazby DPH směřuje chování daňových subjektů k určité rovnováze. V úvodu také vyčíslují daňovou mezeru DPH 7 v Itálii v letech 1980 až 2004 , která se pohybovala mezi 37 % koncem 80. let a 27 %koncem 90. let minulého století a v dalších letech zase rostla až na 33 %v roce 2004. Chang, Gebauer, Parsche (2003) udávají vlastní odhady mezery DPH v Německu v letech 1994 až 2001 dosahující v průměru 6 %, i když v roce 2001 to bylo již 9,7 %. Dále pak srovnávají hodnoty mezery DPH v 10 členských státech EU v letech 1994 až 1996. Nacházejí nejvyšší hodnoty průměrné daňové mezery v Belgii (19,3 %), v Řecku (20,2 %) a v Itálii (34,5 %) a naopak nejnižší úroveň daňových úniků v DPH v poměru k hypotetické daňové povinnosti v Nizozemí (2,4 %), ve Velké Británii (3,8 %) a v Dánsku (4,2 %). Christie a Holzner (2006) vyčíslují místo daňové mezery jiný indikátor daňových úniků, tzv. podíl skryté spotřeby a také opačný ukazatel tzv. míru plnění daňových povinnosti. Výpočty provádějí nepřímou metodou z národních účtů zvlášť pro DPH a zvlášť pro spotřební daně. Jejich odhady jsou vyšší než odhady mezery DPH ve výše jmenovaných pracích, je to zřejmě způsobeno odlišností použité metody. Agha a Haughton (1996) sledovali závislost mezi úniky DPH a základní sazbou DPH, počtem sazeb atd. K tomu používali odhady daňové mezery v 17 zemích OECD v roce 1987. Výše těchto odhadů však není v jejich práci bohužel uvedena. Tito autoři zjistili, že čím vyšší je sazba DPH, tím nižší je stupeň plnění daňových povinností, stejně tak počet daňových sazeb negativně ovlivňuje placení DPH, naopak výnosy z DPH se zvyšují s délkou fungování DPH v dané zemi a menší země mají nižší daňové úniky. Ostatní faktory, jako např. podíl DPH na HDP, podíl registrovaných plátců DPH v populaci nebo přísnost penalizace se neprokázaly jako významné pro velikost mezery DPH. Aizenman a Jinjarak (2005) se zabývali závislostí výkonnosti DPH z hlediska státního rozpočtu na vybraných vysvětlujících faktorech. Nepoužívali údaj o mezeře DPH, ale tzv. C-ratio, které vyjadřuje nejen daňové úniky, ale i čistotu daňového systému. C-ratio je vypočteno jako podíl výnosu z DPH děleného celkovou spotřebou (tedy jakési efektivní sazby DPH) a základní sazby DPH. C-ratio dosahuje hodnoty 1, pokud je uplatňována základní sazba na celou produkci a zároveň neexistují daňové úniky. Autoři identifikovali jako faktor snižující C-ratio, a tedy efektivitu výběru daně, podíl zemědělské výroby. Naopak vyšší urbanizace, obchodní otevřenost státu, stabilita politického systému a HDP na obyvatele C-ratio zvyšují. Bodin et al. (2001) sleduje závislost efektivnosti výběru DPH vyjádřeného tzv. VRR na mnoha faktorech. Indikátor VRR (VAT Revenue Ratio) se vypočítává se podle následujícího vzorce:

$$𝑉𝑅𝑅 𝑉𝑅𝑅 = (1) 𝐵.𝑟$$

kde, VR jsou celkové výnosy z DPH, B je konečná spotřeba domácností, neziskových organizací a vlády snížená ovýnosy z DPH(protože je v národnímúčetnictví vyjádřena v konečných cenách včetně DPH), r je základní sazba DPH uplatňovaná v daném státě. Bird, Martinez-Vazquez, a Torgler (2004) se soustřeďují v hledání vysvětlujících proměnných daňových úniků zejména v rozvojových zemích na tzv. faktory poptávky, tzn. sociální a institucionální veličiny zahrnující např. index efektivnosti vlády, index rizika pro zahraniční investory, regulace vstupu na trh, daňovou morálku populace, příjmovou nerovnost a fiskální decentralizaci. Tato studie ale nezkoumá přímo úniky na DPH nýbrž celkový výběr daní vůči HDP. Barbone, Bird, a Vázquez-Caro (2012) se zabývají naopak jen úniky na DPH a to zejména v souvislosti s administrativními náklady na výběr DPH na straně plátců. V závěru své práce nacházejí pozitivní

4