nauke su uvek vezane za čovečanstvo. Krajnja tendencija duhovnih nauka, kako istorija pokazuje, jeste da čovek svojim istupom u prirodnu, stekne dovoljno znanja i iskustva, da bi se vratio sebi i došao do razmišljanja o sebi samom. Predmet i jednih i drugih nauka jeste u objektima koje saznanje stvara kako bi sebi omogućilo da utiske konstruiše, s tim što je razlika u nameri tog stvaranja - kod duhovnih nauka se razumevanjem stvara jedan duhovni sklop, a kod prirodnih fizički predmet.

Objektivnost počiva na tome što su i subjekt i objekt isti i što je opštenje objekta sa subjektom zapravo manifestacija samoga života, odnosno te istosti. Imate istost sa obe strane i samo komuniciranje medju njima je takodje jedan modalitet te istosti. (Kosi hitac, kakve to veze ima sa mnom? Nikakve. To može imati veze sa mnom u koliko me zanima fizika, ali to sa mojim identitetom, mojim bićem nema nikakve veze.) Diltaj pretpostavlja suštinsku razliku izmedju duhovnih i prirodnih nauka. U duhovnim naukama imamo posla sa razumevanjem, a u prirodnim imamo posla sa objašnjenjem. U prirodnim naukama, ma koliko bli zainteresovani za dogadjaje u prirodi ono sa čim imamo posla nismo mi sami, već je nešto drugo. Kada razumem zakonitosti prirode koja nije duh, ja nisam ništa razumeo o sebi samom. Baveći se razumevanjem prirode, ja nisam u igri, ništa mi od toga ne zavisi. Ja se kao ja duhovno ne uzdižem, niti mogu biti pogodjen time, jer to je sfera drugosti u odnosu na mene. Tu nemam unutrašnju perspektivu. Perspektiva prirodnim naukama, egzaktnim naukama jeste kauzalno objašnjenje. Kada me se nešto tiče, onda osećam da me iznutra pogadja. Poenta u razumevanju jeste da ja shvatim da baveći se nečim što izgleda da je drugačije od mene zapravo ja sam u igri. Ovde nije moguće razumevati nezavisno od toga ko sam ja. Postoje neke stvari koje izmiču mojoj svesti. dakle, ja ne razumevem samo svojim saznanjima, već sobom, ja sam tu sredstvo razumevanja, ali i subjekt razumevanja. P roces razumevanja nije samo čisto razumevanje, ako se razumevanje shvati kao racionalan proces, već je to interakcija dva duha, dva životna entiteta pri čemu uvek, i onaj koji tumači i ono što se tumači i ono što se dobija kao rezultat u procesu razumevanja, kao njegov ishod uvek jeste više od onoga što se može znati da jeste.

Diltaj optimistički pretpostavlja da je moguće preskočiti ovaj jaz, odnosno da je jaz izmedju subjekta i objekta samo privremeni privid. Njegova pretpostavka jeste metafizička utoliko ukoliko on tvrdi, što ne može da dokaže, da je krajnji osnov i onoga što jeste i onoga koji misli i razumeva jedno te isto, a to je život. To se ne da dokazati. Život je jedna vrsta interpretativnog konstrukta, koji je obuhvatan i koji navodno treba da učini sporednim, nevažnim razlike u načinu egzistencije izmedju onoga ko sada misli i onoga što je tu preda mnom, što mi se nudi kao predmet koji treba da razumem. Veza izmedju tvari i semantike - on to varira tako što kaže da značinski sklop i delatni(?) sklop su jedno te isto. Značinski sklop je ono što nosi značenje, ali nosilac značenja nije ništa drugo od onoga što je realnost, što je na delu, što deluje što je faktički tu prisutno oko nas. Poenta u razumevanju jeste da ono što je delatni sklop da ga razotkrijem kao ono što je nosilac značenja. Kada mi se ono što naizgled liči samo na nekakav faktički sklop koji je nekako ustrojen oblikovan, kada mi se iz toga pojavi nešto što je smisaono, kada mi se otkrije značenje, onda mogu da znam da sam ga razumeo. On tvrdi da je svuda prisutan smisao.

Tvorevine objektivnog duha su izraz života, koji je sebe ispoljio u njima. Ali ja mogu da znam da je nešto izraz, ali jedno je znati to, a druga stvar je kako to protumačiti. Sredstvo tumačenja izraza, ili put preko kojega ja moram da dodjem da otključam taj izraz jeste doživljaj. Ako taj izraz uspemo da