sociobiolozi nastoje samo da jednostavno proučavaju evoluciju socijalnog ponašanja čoveka, ali ne navode implikacije u pogledu kulture i sl.

Univerzalne karakteristike ljudske prirode Nakon opisivanja ljudske prirode, sociobiolozi tvrde da su univerzalne osobine ljudi kodirane u njihovim genima, te dokazuju da su geni ti koji iziskuju način ljudskog delanja. Dalje, sociobiolozi pokušavaju da ustanove genetski utemeljen sistem univerzalija kroz prirodu selekciju čovekove biološke evolucije.

Pri opisu ljudske prirode, sociobiolozi, grubo rečeno, smatraju ljude za hvalisave, sebične životinje, čija je kooperacija jedino u cilju održanja onih osobina koje maksimizuju reprodukciju najsposobnijih. Međutim, ovde ima više problema . Prvo, čini se da sociobiolozi donose arbitrarne odluke o tome koji segment ljudskog delanja treba ispitivati i šta je odgovarajuća jedinica analize (organizam je teško raščlaniti, a ne celokupno društvo). Drugo, oni čine grešku reifikacije - mešaju metafizičke pojmove sa konkretnim predmetima, odnosno pričaju o religiji, veri itd, što je čovek kreirao - oni to predstavljaju kao da je to nasledno i nužno u prirodnoj selekciji. I treće, često metafore uzimaju kao realne identete (npr. izvode ropstvo ljudi iz teorija mrava robova, a ropstvo kod mrava ne postoji, dok je kod ljudi nastalo usled kapitalizma). Na kraju, pojam agresije pogrešno tumače - oni navode da države ratuju zato što je to ljudima u genu, što je suludo tvrditi. Ratovi država su proračunati politički fenomen koji vlasti preduzimaju zbog određenih ciljeva, to se ne može izvesti iz čovekove prirode.

Značaj pojma sredine u prilagodljivosti uma Srž sociobiologije jeste da je ljudska priroda i ponašanje opisana u njihovim genima, ali problem sa ovim jednostavnim determinističkim modelom jeste da ispoljene osobine ljudi nisu predstavljene izolovanim genima, već genima, prirodnom selekcijom, sredinom… Neki sociobiolozi tvrde da je osobina samo potencijalno upisana u gen i da se ona ispoljava ukoliko joj odgovaraju uslovi u sredini, međutim, ovo nije beg od determinizma, jer je jedini okidač sredina - gen je i dalje tu sa osobinom, deterministički postavljen, a da li će ga sredina 'uključiti' ili ne, to je već drugo.

Sociobiološki argumenti o postojanju genetske kontrole: navodne univerzalne karakteristike (muškarac da lovi i ratuje, žene da se brinu o kući); sličnost ponašnja ljudi i nekih drugih sisara (ipak, moguće je da su ljudi svojom svešću savladali animalne karakteristike); najveći broj čovekovih osobina je nasledan (ovo je pre dokaz za gentesku varijaciju u populaciji, a ne za genetesku naslednost). Međutim, sociobiolozi zanemaruju alternativna rešenja ili slučajne varijacije. Dokazujući da je svaki aspekt čovekovog ponašanja specijalno adaptivan, ili je tako bilo u prošlosti, sociobiološka teorija postavlja za osnovicu opravdavanja sadašnjeg stanja stvari. To bi značilo da to što smo m i ratoborni, ksenofobični itd. ima svoje obrazloženje, te smo mi samo produkti prirodne selekcije.

Biološki determinizam se u ovom slučaju često interpretira kao genetički determinizam. Ipak, č injenica da XX osobe u proseku pokazuju ve ć u brigu za potomstvo nego XY osobe ne zna č i, sama po sebi, da je XX geneti č ka konfiguracija koja kodira ve ć u brigu za potomstvo. Samo ako kontroli š emo sredinske uzroke i ipak na đ emo geneti č ki glavni efekat, zaklju č ujemo da ova razlika u pona š anju me đ u polovima ima geneti č ki uzrok. Hipoteza, pak, poku š ava da objasni varijabilnost