Blant anna på grunn av potetkrefttilfella vedtok Stortinget i 1916 vår første «Lov om bekjempelse av skadeinsekter og plantesydommer». Medheimel i lova vart «Kongelig plakat av 8. september 1916 om bekjempelse av potetkreft» vedteken. Det kom forbod mot potetdyrking i 6 år på smitta jordstykke og pålegg om tiltak for å øydeleggja smitta avlinga Det vart forbode å føre ut potet frå eigedomar med potetkreft.

### Karantenetiltak mot potetkreft

Våren 1917 var det første karantene-området oppretta i Kristiansand by og nye funn same sommaren førte til at det vart oppretta eit 7 kmlangt karantenefelt like nord for byen. Karanteneområda omfatta ikkje berre det smitta jordstykket, men heile garden og som regel nabobruk nær inntil.

### Nytt regleverk

Etter at det i løpet av tjueåra vist seg at potetkreften hadde stor utbreiing vart regelverket revidert i 1927. Det kom forbod mot all potetdyrking dei første to år på smitta jordstykke. Seinare vart det berre lov å dyrke resistente sortar så lenge karantenefeltet var oppretthalde. Lokal landbruksselskap og jordstyrer kom inn i kampen mot potetkreften og lokale funksjonærar overtok kontrollen med tiltaka. Desse prinsippa har vore med i alle seinare revisjonar av regelverket, seinast i 01.11.1990. Forbodet mot dyrking av mottakelege sortar innan karanteneområdet har det vore fleire brot på. Nokre år etter angrepet av potetkreft blir nokon freista til å prøve seg med Ringerikspotet eller andre mottakelege sorter. Eigarskifte kan og vere årsak til problem med karantenefelta. I dei nye reglane frå 1990 blir det difor presisert at eigar pliktar å melde frå om karantenerestriksjonar ved sal eller bortforpakting av jord.

## Resistens mot potetkreft

Det viste seg snart setter utbrotet av potetkreft i Europa at visse potetsortar hadde ein høg grad av resistens mot potetkreft. Dei var kalla «immune», men dette medisinske uttrykket har ikkje noko i plantepatologien å gjere etter somplanter manglar immunforsvar. I England og Tyskland vart det tillatt å dyrke resistente sorter på smitta jord i 1918. Våren 1920 var det gitt løyve til å dyrka 4 resistente sorter på smitta jord her i landet. Det var nødvendig å tilsetje inspektørar for å kontrollere at berre resistente sortar vart dyrka på jordstykke med tidlegare funn av potetkreft. Professor A. P. Lunden, NLH og statsmykolog I. Jørstad utvikla ein metode for prøving av resistens mot potetkreft i foredlingsmateriale (Jørstad og Lunden 1932). Lunden og andre norske potetforedlarar har sidan lagt vekt på at resistens mot potetkreft er eit absolutt krav til nye sortar. Samarbeidet om prøvinga av kreftresistens som Lunde og Jørstad starta på Botanisk museum på Tøyen held fram. Statens plantevern flytta til Ås i 1958 og medarbeidarar ved institusjonen har i alle år samarbeidd med potetforedlarane ved Institutt for plantekultur, NLH, om prøving av reistens mot potetkreft i foredlingsmaterialet. Metoden er forbetra og årleg blir det prøv mellom 600 og 800 linjer av potet for kreftresistens (Magnus 1987). Potetsorten Ås (1932) hadde i tillegg til kreftresistens ein høg grad av resistens mot potettørråte og flatskurv. Sorten var eit gjennombrot i foredlingsarbeidet og fekk stor betydning for norsk matforsyning i andre verdskrig. Seinare komdei kreftresistente sortane Prestkvern (1938), Saga (1940), Jøssing (1945), Beate (1966), Laila (1969), Vestar (1972), Jonsok og Ottar (1974), Troll (1981), Rutt (1982), Peik (1984), Hårek og Snøgg (1985) og Brage (1988). Systematisk resistensforedling mot potetkreft er ein av dei viktigaste grunnane til at vi har langt mindre potetkreft i dag enn våre naboland som fortsatt dyrkar Bintje og andre kreftmottakelge sortar. Nye utanlandske sortar blir ikkje godkjent til dyrking i Norge om dei ikkje er resistente mot potetkreft. Eit par eldre kreftmottakelege lokalsorter