Esindusdemokraatia kriisi keskmes on poliitika ja valitsemise muutumine, mida nüüdisajal mõjutab kasvav killustatus, mediatiseerumine ning ees- ja tagalavapoliitika lahknemine (vt nt Hay 2007, Louw 2010, Blühdorn 2013, Papadopoulos 2013). Kodanike eelistuste killustumine viib erakondade suhtekorralduslikumale ja manipulatiivsemale seosele liikmete ning valijatega. Seda võimendab mediatiseerumine ehk poliitikute kohanemine kommertsialiseerunud massimeedia värvikusejanuga ja sellega manipuleerimise võime kujunemine. Sidusus uusliberalismi killustatuses saavutatakse kohati valgustkartvate võtetega, mille avalikukstulekul mängitakse süümänge, et vastutus kellelegi teisele lükata või vähemalt mitte ise süüdi jääda. Samas on palju avalikuks tehtavat üksnes müüginumbreid kasvatav väänatud värvikus.

Vaatemängupoliitikale ja võimusuhetele spetsialiseeruvatel poliitikutel ei jää piisavalt aega sisuliseks poliitikakujundamiseks ega valitsemiseks, mistõttu lähevad nad kaasa tehnokratiseerivate algatustega, nagu agenturiseerimine, turusarnastamine, juridiseerimine ja kohtuvõimustamine, ning pädevuste loovutamisega nii siseriiklikele kui ka rahvusvahelistele tehnokraatlikele institutsioonidele. Tulemusena lahkneb häältele suunatud eeslavapoliitika valitsemisele suunatud tagalavapoliitikast ning kujuneb omalaadne topeltmäng, kus demokraatliku raamistiku sees toimitakse teisest loogikast lähtudes.

Kuigi need probleemid kajastuvad ka kohalikul tasandil, pole see tänu elanike praktilisemale kogemusele võimukandjate tegevuse viiside ja tulemuste osas nii terav kui üleriigilisel tasandil. Siiski tõi suuremate üksuste tekkimine omavalitsusreformiga esindusdemokraatia selgemalt ka varem kogukondlikesse omavalitsustesse. Sellel on oma plussid pluralismi ning toimijate ja arvamuste mitmekesisuse osas, ent eeltoodud riske tasub arvestada ja võimalusel maandada. Koroonakriis on ees- ja tagalavapoliitika lõhet pigem suurendanud, sest poliitikute kokkupuuted valijatega on olnud paljus virtuaalsed ning praktiline poliitikakujundamine ja valitsemine on tavapärasest veelgi tehnokraatlikum. Siin on koroonapiirangutest väljumisel leevendav mõju, ent küsimustering tervikuna ja eriti poliitikute võimalused kohalikku elu juhtida, aga ka selle eest vastutada, vajab selgelt läbimõtlemist.

Juba viimased kaks kümnendit on külma sõja järgset üleilmastumisoptimismi varjutanud julgeolekustamine, see tähendab eri teemade käsitlemine turvalisuse võtmes, võimalike riskide kaudu. Seda võimendavad tehnika arenguga hüppeliselt paranevad arvepidamise, jälgimise ja pistelise sekkumise võimalused, mis suurendavad valitsuse domineerimisvõimalusi (vt nt Buzan jt 1998, Nyers 2009, Bigo jt 2019), räägitakse isegi autoritaarsest liberalismist, eriolukordade kaudu valitsemisest (nt Dean 2007).

Ühelt poolt on maailm muutunud suletumaks, piirid rohkem kontrollituks ja raskemini läbitavaks ning vabakaubandus ja vaba liikumine vähenenud. Teisalt on küsimus vaba tegutsemise ja uue algatamise ruumis. Kuigi teatud ettevaatlikkus on kasuks, tasub mõelda, kuhumaani kõike turvata ja piirata, nii et säiliks ka arenguvõimalus ning energia sellega midagi peale hakata. Koroonakriis on neid suundumusi võimendanud ning sellest väljumisel vajab turvalisuse, vabaduse ja ettevõtlikkuse suhe selgelt läbimõtlemist. Teatud turvatunne ilmselt soodustab