rahvuskultuuri pärast. Seoses konkurentsiga teiste maade tööjõu poolt ja immigratsioonihirmudega tugevnes võõrakartus, soov jätkata oma elu ja majandust võimalikult segamatult ja vanamoodi. Tugevnesid majandusliku protektsionismi tungid: majanduslikud väärtusloomeahelad, mis teatud toodete puhul olid laienenud üle kogu maailma, hakkasid sõltuvuskartuse tõttu uuesti lühenema.

Tugevnesid kartused seoses tehnoloogilisest arengust tuleneva tööhõivekaoga. Kui varem oli uute tehnoloogiate rakendamine küll hävitanud palju traditsioonilisi töökohti, kuid aidanud luua ka uusi, siis käesoleval perioodil, kus automatiseerimine, robotiseerimine ja digiteerimine (kuni tehisintellekti rakendamiseni välja) võivad kaotada suhteliselt lühikesel perioodil väga palju töökohti nii tööstusest kui ka lihtsamat laadi teenindusest, pole selge, kui kiiresti tekivad nende arengutega seotud uued töökohad, mida need inimestelt eeldavad ja kes saaksid neile pretendeerida. Ka riikidesisest nn ääremaastumise probleemi pole tänapäeval võimalik lahendada ainult teatud tugirahastuse suurendamisega raskesse olukorda sattunud piirkondadesse. Positiivset nihet on siin võimalik saavutada vaid juhul, kui lisaks sellele, et elanikkonnas levivad laiemalt hõreasustuses elamist soodustavad väärtused, suudetakse neisse piirkondadesse luua ka märgatavas mahus uut laadi, suuresti juba uuel tehnoloogilisel baasil toimivat tööhõivet ning rakendada uusi tehnoloogiaid ka seal elavate inimeste tavaelu soodustamiseks (Varblane jt 2020).

Viimase perioodi üheks olulisemaks trendimuutuseks võib lugeda ka sellise, esialgu väga progressiivseks peetud nähtuse, nagu uutele infotehnoloogilistele lahendustele põhineva sotsiaalmeedia pöördumine ühiskonna ühist tegevusvõimet takistavale rajale. Selle kandjaks on niinimetatud kajakambriefekt, eri inimrühmade suletud tõemullide tekitamine, kus oma tõde vaid võimendatakse. Nii süvenevad vastuolud, tekkivad ja arenevad erisugused vandenõuteooriad ja muutub keerukaks laiem rühmadevaheline kommunikatsioon ühiskonnas kui tervikus. On rõhutatud, et võitlus covid`i vastu pole mitte ainult võitlus pandeemia vastu, vaid võitlus pandeemia vastu 21. sajandi sotsiaalmeedia domineerimise tingimustes. Äärmiselt tulemuslikult on saanud võimendada näiteks maskikandmise vastaseid meeleolusid, arusaamu, et vaktsiinide kasutuselevõtt on üliohtlik või toimub vaid kellegi huvides jne. Sedasama suletud inforuumide, kajakambrite ja ainult oma ringkonna arvamuse usaldamist võis Eesti ühiskonnas täheldada oluliste probleemide lahendamisteede üle vaidlemisel ka koroonakriisile eelnevatel aastatel ja võib karta, et see jätkub ka pärast pandeemia lõppu.

Pole eriti selge, et COVID-19 nakkuspuhang oleks loonud mingeid uusi erilisi globaaltrende, pigem põimus juba varem käivitunutega, võimendas ja kiirendas see juba varasemaid trende. Koroonaajastust väljumine nii majanduses kui ka laiemalt peab uue keskkonnana mitte arvestama mitte mingit varasemat taastunud nn normaalsust. Seda normaalsust, kui selle all mõista suhteliselt selgelt väljakujunenud trendide kulgemist mingis suunas ilma suurte kvalitatiivsete muutusteta, ei olnud enam olemas enam ka koroonaeelsetel aastatel: tugevad tagasilöögid looduskeskkonnas, raskused tööhõive ümberkorraldumisel ja keskklassi nõrgenevad positsioonid reas maades, eriaspektsed nn kultuurisõjad, parempopulismi tõus, rea riikide pöördumine oma poliitikates majandusliku protektsionismi suunas, USA ja Hiina vahelise jämedates joontes positiivse geoökonoomilise kokkumängu asendumine terava