poliitikakujundamisvõime nõrgenemise, mida on püütud tasakaalustada valitsustipu tugevdamise, riigiaparaadi koostoime ja poliitika koordineerimise võime parandamisega.

Siiski on esindusdemokraatia üha nõrgenenud ja poliitikud otsustanud loovutada üha uusi valdkondi tehnokraatlikule otsustamisele. Tulemuseks on seisak, mida katkestavad muutused eeskätt kriisidele reageerimisel jõulise ülalt alla kehtestamisega. Nagu teame muuhulgas 2007- 08 suure majanduskriisi kogemusest, soosib see raha ja võimu juures olijaid ning vajadusel kannatavad kõik teised. See süvendab inimeste võõrandumist ja tekitab aeg-ajalt proteste, mis irratsionaalsena maha surutakse. Tekkiv frustratsioon annab pinnase uutele populistlikele jõududele, mis aga enamasti jäävad hätta oma ideede praktilise teostamisega, kui võimule pääsevad, sest reeglite järgi pole poliitiliseks tegevuseks suuremat ruumi. Võimulolijate ja vastasrinna pinge on igihaljas, ent eripärane on ühe ideologiseeritud valitsemisdoktriini kinnistamine mahukate reeglitega, mis oluliselt suurendab süsteemi inertsi ja vähendab muutusevõimalusi.

Kohalikul valitsemisel on koroonakriisist väljumise keskne küsimus sellel pingeväljal tsentraliseerimise ja detsentraliseerimise pinge ja ka hierarhilise valitsetuse suhe teiste valitsetusvormidega nagu enese- ja koosvalitsetus. Harjumuspärasema hierarhilise valitsetuse kõrval tugineb valitsetus tervikvaates ka toimijate enesekorraldusvõimele ehk enesevalitsetusele ning koostööle ehk koosvalitsetusele (vt Kooiman 2003). Esmapilgul tugevdas koroonapandeemia selgelt hierarhilist valitsetust: ühised piirangud, meditsiinivarustuse ja vaktsiinide hanked, vaktsineerimiskorraldus jne. Samuti võib hierarhiat ja tsentraliseeritust soodustada infotehnoloogiavahenditele ning andmepankadele põhinev korraldamine. Samas ei tasu jätta märkamata, et enamiku rakendatud meetmete edu sõltus inimeste valmidusest neid järgida, see tähendab enesevalitsetusest. Samuti kasutasid paljud suuremad riigid regionaalset ja kohalikku valitsemistasandit ja ka valitsusväliste osaliste panust küsimuste praktilisel korraldamisel, mis viitab koosvalitsetuse joontele.

Eriti poliitika rakendamine on suuresti kohalik ja kontekstuaalne. Isegi koroonavaktsiini süstid tuleb anda kohalike spetsialistide poolt otse inimestele, kes kas on või ei ole valmis vaktsiini saama ning paljusid tuleb otse veenda. Sama ja ehk isegi veel enam on majanduse ja laiemalt aktiivse elutegevuse taastumise osas, sest inimeste ettevõtlikkus algab tegevuskeskkonnast. Majandus võib olla riigi poolt motiveeritud ja võimendatud, ent lõpuks sõltub see sellest, et uut lisandväärtust loovad algatused peavad tegema inimesed ja inimesed kas teevad neid või mitte. Seega toimuvad siin konkreetsemal tasandil erisuunalised arengud ning ehk võimaldab koroonakriis isegi paremini eristada, mis tasandil või küsimustes on otstarbekas tsentraalsus ja hierarhia ning missugustes detsentraliseerimine ja teised valitsetusviisid. Kesksel poliitikakujundamisel ja eestvedamisel on oma tugevused laiade arengusuundade ja - raamistike kujundamisel, nagu ka kriisijuhtimisel, samas sujub interaktiivne rakendamine ja ka poliitika kohandamine sageli kohapealse kogemuse toel paremini. Koroonakriis võib anda tõuke, liikumaks valitsetusviiside ning tsentraliseerimise ja detsentraliseerimise dünaamika läbimõeldud juhtimise suunas.