назначений настоятелем Свято-Покровської церкви у с. Бережець Володимир- Волинського повіту . З 1920 р. по 1938 рр отець змінив декілька волинських парафій. Зокрема мав парафію і у селі Карасин Маневицького району Волинської області. Цікавим є той факт, що після звернення послів (депутатів) від Української парламентської репрезентації Волині до митрополита Діонисія і Синоду про зняття анафеми з гетьмана Івана Мазепи змусили церковну ієрархію дати мовчазну згоду на проведення панахид у храмах Божих Волині й цілої Польщі. Як повідомляє газета «Українська нива», яка виходила в Луцьку у 1930-х рр., першу таку панахиду на Волині відправив саме отець Михайло 5 березня 1933 р. у селі Воютин . Зауважимо, що даний священик відіграв особливу роль в ініціюванні та проведенні Другого Галицького Православного з’їзду, що відбувся у м.Тилява 2.10.1928 р., який став однією із кульмінаційних подій боротьби православної громадськості Лемківщини за дерусифікацію Православної церкви через запровадження української мови в її практику,зокрема в богослужіннях. У 1939 р. – знову на Волині. Можемо констатувати, що священик користувався великим авторитетом серед духовенства округи та вищого духовного керівництва Волині, оскільки часто був делегований на різні церковні та світські заходи. За відмову у 1940 році зректися віри та стати атеїстом – табір ГУЛАГ «Сосновка-Асіно» в Томській області, священик не полишав думки про допомогу українському православ’ю та проявив мужність при багаторазових допитах і не зрікся віри в Бога. Перебуваючи в с.Мельниці на Волині священика час від часу запрошували читати лекції з теології та Закону Божого в Товариства імені митрополита Петра Могили. В даному населеному пункті 1938 році розгорнув активну діяльність. Ним був організований гурток молодого церковного братства, створена бібліотека, зібрана хорова капела та ін. Із спогадів старожилів, у церквах парафій о.Михаїла діяли курси для дітей з вивчення Божого слова. Відповідна наповненість уроків отця зумовила результативність його діяльності: високий духовно-моральний розвиток учнів та подяки від батьків. Цікавим є той факт, що Михайло Попель сам писав для дітей твори, які у римованій формі розповідали про Бога, церкву. У 1946 р. внаслідок операції «Вісла» Попелів переселили з Лемківщина на захід Польщі.Михайло Попель був членом Українського суспільно-культурного товариства, що діяло у Варшаві в другій пол. 50-х рр ХХ ст. Виступав на організаційних з’їздах даного товариства із доповідями. Основна думка всіх доповідей отця – необхідність істинної віри в Бога, життя за його законами, відданість православній церкві. В останні роки життя протоієрей страждав від запалення простати . А за декілька днів перед смертю був прооперований через відмову нирки. Можемо припустити, що причиною хвороби стали нелюдські умови сибірського табірного життя. Та все ж священик не полишав церковної служби. 7 січня 1961 р. отець Михайло востаннє провів Божественну літургію в храмі Св. Петра і Павла в Зеленій Горі о 7 год. 40 хв., а 16 січня того ж року у шпиталі помер, що засвідчує довідка про смерть. Похований на комунальному кладовищі м. Зелена Гора. Церковно-релігійна та місіонерська діяльність протоієрея була неодноразово відмічена численними церковними і державними нагородами. Отож, церковно-релігійна та громадська діяльність Михайла Попеля на сьогодні залишається малодосліджена, та існує достатня кількість джерел, які дозволили охарактеризувати його здобутки та визначити місце й роль у громадському та національно-релігійному житті України.