- protože člověk je vysvobozen z područí hříchu samotným Kristem a je určen ke konečnému dosažení Boha skrze lásku. Staví ho do úzkého vztahu solidarity ke všem lidem skrze bratrskou lásku a církevní společenství, je pro něj podnětem k dosažení nejvyšší míry rozvoje lidstva, protože ho jeho Stvořitel ustanovil pánem nad stvořeným světem. Konečně mu je jako vzor a cíl představen Kristus, vtělený Boží Syn, dokonalý člověk, jehož následování je nevyčerpatelným zdrojem osobního a kolektivního lidským.22 vzestupu. V tomto smyslu si může být katolický pedagog jistý tím, že činí člověka více Týká se to především laického pedagoga, aby dokázal odhalovat svým žákům to, že člověk plně se věnující pozemským záležitostem – jenž žije sekulárním způsobem a tvoří většinu lidské populace – má vysokou důstojnost.
- 19. 19. Povolání každého katolického pedagoga přináší napětí neustálé společenské projekce, neboť je to on, kdo připravuje člověka na jeho zapojení do společnosti tím, že ho uschopňuje k přijetí společenského úkolu. To má vést ke zlepšení struktur, protože je přibližuje k evangelijním zásadám a zároveň vytváří mezi lidmi pokojné a bratrské soužití. Dnešní svět se svými závažnými problémy, jako je hlad, negramotnost, vykořisťování lidí, vyostřené kontrasty životní úrovně mezi lidmi a státy, agresivita a násilí, šíření drog, legalizace potratu a v různých aspektech znehodnocení lidského života, to vše vyžaduje, aby katolický pedagog v sobě rozvinul a ve svých žácích probudil výrazné sociální cítění a hlubokou občanskou a politickou zodpovědnost. Katolický pedagog je nakonec zapojen do lásky“.23 úkolu formovat lidi, kteří by budovali „civilizaci

Laický pedagog je zároveň povolán k tomu, aby vnášel do tohoto projektu a sociálního cítění vlastní životní zkušenost, aby zapojení žáka do společnosti dovolilo rozvinout laický ráz jeho životního stylu, k němuž směřuje drtivá většina žáků.

- 20. 20. Ucelená formace člověka nachází ve škole svůj specifický prostředek: sdělování kultury. Pro katolického pedagoga je velice důležité chápat hluboký vztah, jenž existuje mezi kulturou a církví. Církev nejen má vliv na kulturu, na níž je svým způsobem závislá, ale přijímá ji ve všem, co je slučitelné se Zjevením, považuje ji za nezbytnou pro hlásání Kristova poselství, které vyjadřuje přiměřeně kultuře každého národa a různých epoch. Ve vztahu mezi životem církve a kulturou se velice jasně projevuje jednota, která panuje mezi stvořením a vykoupením.

Předávání kultury, aby mělo výchovný charakter, kromě toho, že by mělo být vyvážené, musí být kritické a schopné ocenit, historické i dynamické. Víra nabízí katolickému učiteli některé vůdčí zásady, jak vést tuto kritiku a hodnocení, a ukazuje mu lidské dění jako dějiny spásy, která jednou vyústí do plnosti království. To staví kulturu do řádu stvoření s posláním neustálého zdokonalování. Také při předávání kultury je laický pedagog jako autor a účastník laického hlediska této kultury tím, kdo ze svého laického pohledu má poslání učit žáky chápat celek, který je vlastní kultuře, syntézu, jíž v kultuře dosahují všechny laické i náboženské složky, a osobní přínos, který jim chce nabídnout ve svém postavení.

- 21. 21. Předávání kultury z hlediska výchovného má ve škole svou metodologii, jejíž zásady a aplikace vycházejí ze zdravé pedagogiky. Uvnitř různých pedagogických orientací musí být touha katolického pedagoga, a to na základě samotného chápání člověka, po praktikování té pedagogie, která má vliv na přímý a osobní kontakt s žákem. Takový kontakt, jenž je uskutečňován pedagogem přesvědčeným o tom, že žák má ve vlastním sebevzdělávání aktivní roli, musí vést k dialogu, který otevře cestu svědectví víry, která má utvářet vlastní život.
- 22. 22. Tato práce katolického pedagoga ve škole je situována ve struktuře, ve výchovném společenství, sestavena ze spojení a spolupráce různých složek: žáků, rodičů, učitelů, vedení a zaměstnanců, kteří nevyučují. Toto všechno charakterizuje školu jako instituci ucelené formace. Pojetí školy jako společenství, přestože se neomezuje jen na ně, a rozšířené povědomí této skutečnosti jsou jedním z nejdůležitějších přínosů současné školské instituce. Katolický pedagog vykonává svým povoláním základní složku tohoto společenství. To mu právě díky jeho odborné struktuře nabízí možnost osobně žít