- a zároveň pomáhat žákům prožívat společenský rozměr jednotlivce, k němuž je povolán každý člověk jako společenská bytost a jako součást Božího lidu.

Výchovné společenství školy se tímto stává školou, která učí, jak být součástí širších společenství, a jestliže je křesťanská, je povolána i k tomu, aby byla výchovným společenstvím katolické školy, stává se místem, v němž pedagog má příležitost vysvětlit žákům a dokázat v praxi, co znamená být částí velkého společenství, jakým je církev.

- 23. 23. Společenská struktura školy dává katolickému pedagogovi možnost styku s mnohými a různorodými lidmi; nejen s žáky, kteří jsou důvodem existence školy, ale také s jejich kolegy, rodiči žáků, se všemi zaměstnanci školy i s jejím vedením. Ve všech těchto vztazích – se školními a kulturními orgány, s nimiž škola udržuje vztahy, s místní církví a farnostmi, s prostředím, do něhož je škola začleněna a v němž se má různým způsobem projevovat – se od katolického pedagoga očekává, že bude působit duchovně, což v sobě obsahuje různé formy evangelizace.
- 24. 24. Když to shrneme, můžeme říct, že katolický laický pedagog je člověkem, jenž vykonává své poslání v církvi tím, že žije ve víře své civilní povolání v společenské struktuře školy. To vše s největší možnou profesionální kvalifikací a s apoštolskou vizí, která se inspiruje pohledem víry s cílem dosáhnout ucelené formace člověka. Jeho poslání v církvi se projevuje v předávání kultury, v uvádění do praxe pedagogie přímého a osobního kontaktu s žákem, v duchovním působení na komunitu, do níž patří, a na všechny ty, kteří jsou s výchovnou komunitou ve spojení. Jemu jakožto členu společenství svěřují rodiny a církev výchovný úkol ve škole. Laický pedagog musí být vnitřně přesvědčen o tom, že je zapojen do poslání církve skrze posvěcování a výchovu a nesmí se cítit od církevního společenství oddělen.

###### II. JAK ŽÍT VLASTNÍ IDENTITU

- 25. 25. Práce je povoláním každého člověka, je jednou z charakteristik, jež ho odlišují od ostatního stvoření;24 je zřejmé, že nestačí mít vlastní identitu povolání, která prostupuje bytí; je třeba tuto identitu žít. Konkrétněji, pokud člověk má svou prací přispívat „zvláště k ustavičnému vzestupu kulturní a společnosti“,25 mravní úrovně pedagog, který neuskutečňuje své výchovné poslání, přestává být sám o sobě pedagogem. A jestliže uskutečňuje toto své poslání, aniž by vydával znamení toho, že je katolíkem, nemůže se za takového pokládat. Tento praktický aspekt identity zahrnuje některé společné, základní principy, které v žádném případě nesmějí chybět, a to bez ohledu na to typ školy, v níž laik vykonává své povolání; přesto ale existují jiné charakteristiky, jež jsou vlastní různým typům škol podle jejich zaměření.

########## Společné známky žité identity

########## Naději otevřený realismus

- 26. 26. Identita katolického laického pedagoga bere na sebe nutně známky ideálu, i když se proti tomu stavějí nesčetné překážky. Ty pocházejí z osobních okolností a z nedostatků školy a společnosti, které se odrážejí zvláště na dětech a mládeži. Krize identity, nedostatek důvěry vůči společenským strukturám, s tím spojená nejistota a nedostatek osobních přesvědčení, nákaza postupného zesvětštění společnosti, ztráta úcty k autoritě a špatné nakládání se svobodou, to jsou jen některé z mnoha těžkostí, které dospívající a mladí lidé naší doby předkládají, a to ve většině případů s ohledem na různé kultury a státy, katolickému pedagogovi, jenž se ze svého postavení laika většinou roztrpčuje nad krizí rodiny a světa.

Je důležité vidět stávající těžkosti opravdu realisticky; zároveň musí být přijímány a hodnoceny se zdravým optimismem a odvážným úsilím, které se vyžaduje ode všech věřících na základě křesťanské naděje a na základě účasti na tajemství Kříže. Kromě toho prvním a nezrušitelným základem pro to, aby