Byzantskí rétori Manuela označovali za božského cisára ("θεοΰ ό ένθεος βασιλεύς"), vtelenie obnovy, večný pohyb ("αεικινησία)" alebo imitátora Krista. Chóniates ho označil za najblaženejšieho z cisárov a Ióannes Staurakios ho prirovnal k biblickému Šalamúnovi. Podobne kladne bol vnímaný aj na Západe. Križiacky kronikár Viliam z Týru ho nazval najbohatším a najmocnejším vládcom na svete. Jeho pamiatka prežila aj v neskoršom období, ešte o sto rokov neskôr ho katalánsky historik nazval najlepším medzi kresťanmi. Historici ho popisovali ako neúnavného a veľmi odvážneho vojaka bojujúceho proti nepriateľom kresťanstva. Moderní historici sú v jeho hodnotení striedmejší. Jeho výprava proti Seldžukom skončila obrovským neúspechom, ktorý nasledoval diplomatický neúspech v Itálii o rok neskôr. Niektorí historici šli dokonca tak ďaleko, že byzantskú katastrofu z rokov 1204 pripisujú ako následok Manuelovej politiky.