Označuje obdobie prevažne na území dnešného Nemecka počas vlády saskej dynastie (Henrich Vtáčnik, Oto I., Oto II. a Oto III.). Otonská architektúra nadviazala na karolínsku architektúru a bola spojená s ideou obnovy rímskeho impéria na Západe. Zároveň sa na Pyrenejskom polostrove rozvíja astúrska architektúra a mozarabská architektúra. Kultúrnymi centrami sa stávajú cisárske dvory (falc), biskupské sídla a kláštory. Otonské umenie vyvrcholilo okolo roku 1000, zatiaľ čo architektúra až v polovici 11. storočia, a často sa prelína s románskou architektúrou. Stavby otonskej architektúry majú rysy, ktoré ukazujú na plynulý prechod z predrománskej na románsku architektúru, napríklad kláštorný kostol v Alpirsbachu, Katedrála Panny Márie a svätého Štefana v Speyeri, Dóm svätého Petra v Trevíri alebo Dóm v Paderborne či cisárska falc v Goslare. Silná tendencia organicky prepojiť všetky časti stavby v ucelený objekt. Výstavba dvojchórových bazilík s kryptou, dvoma transeptami a westwerkom na Západe. Dôraz sa kladie na východný chór. Za vlády Ota III. sa v menšej miere prejavil vplyv byzantskej architektúry.