Segons el tractat, Suècia cedia part de les províncies de Lapònia i Västerbotten (a l'est del riu Torne i del riu Muonio), Åland i totes les províncies a l'est a partir d'aquest punt. Els territoris cedits constituirien el Gran Ducat de Finlàndia; en 1812, es van sumar les províncies de Carèlia i petites porcions d'Uusimaa i Savònia (més tard anomenada "Antiga Finlàndia"), que els russos havien conquerit durant el , i van conformar el Comtat de Víborg. Juntament amb la Dieta de Porvoo (1809) i el Jurament de Sobirania, el Tractat de Fredrikshamn va ser la pedra angular de l'autonomia del Gran Ducat, ja que li va permetre tenir la seva pròpia administració i institucions. Com a conseqüència, es va desencadenar l'inici d'un desenvolupament que revifaria la cultura finlandesa, popularitzaría el finès i portaria a la independència de Finlàndia el 1917.