Dworkin va teixir enllaços amb el judaisme i Israel des de la seva joventut: nombrosos membres de la seva família van morir durant la xoà, i estava, per exemple, interessada en el Procès de Nuremberg que va estudiar al Col·legi Bennington. La feminista va visitar així Israel des de desembre de 1988 per presenciar la primera conferència internacional de les feministes jueves a Jerusalem, on en paral·lel va poder trobar militants feministes radicals àrabs i jueves que l'havien sensibilitzat en les desigualtats, sexuals i ètniques, que existien al si d'Israel. El 2000, va publicar "Scapegoat: The Jews, Israel, and Women's Liberation", una obra que considera com l'obra de la seva vida i en la qual s'aplica a condemnar l'antisemitisme tot comparant l'opressió de les dones amb la persecució dels jueus. En l'assaig, Dworkin va explicar que la Segona Guerra Mundial va engendrar un món en el qual les dones són definitivament les «perdedores»; en suma, segons ella, els nazis haurien castrat els jueus, que al seu torn ho haurien fet a les dones israelianes i palestines. Mentre que els palestins, castrats pels israelians, haurien compensat aquesta arribada a la seva virilitat per un domini augmentat de les dones palestines. De fet, la posició de Dworkin i, doncs, la seva obra "Scapegoat" són ambivalents, perquè d'un costat, admira el combat dels jueus per la creació i la defensa d'Israel però de l'altre, condemna la violència i la misogínia que han resultat d'aquests enfrontaments. És també en aquesta obra on Dworkin fa una crida a la creació d'un país d'acollida per a les dones com a resposta a la seva opressió. Aquest estat seria, en la ment de la feminista, el costat femení d'Israel-Palestina on cada dona assetjada podria refugiar-se, igual que un jueu realitzant l'aliyyà