על אף שחוקת קובה משנת 1940 כללה סעיף שהבטיח את החלתו של חוק חינוך חובה לילדים התאפיינה המערכת החינוכית בפערים גדולים בנגישות למשאבים ולהשכלה. אי השיווין בא לידי ביטוי במיוחד בהבדלים החריפים בין האזורים העירוניים, בהם עמד שיעור האנאלפביתיות על כ-11%, לעומת האזורים הכפריים בהם כ-47% מהאוכלוסייה לא ידעו קרוא וכתוב. בשנת 1958, ערב המהפכה הקובנית, לכמליון קובנים לא היו כל כישורי אוריינות (ידיעת קרוא וכתוב) כלל, ולרבים עוד יותר היו כישורים חלקיים. נוסף על נתונים אלו כ-600,000 ילדים לא פקדו כלל את בתי הספר. למעשה, בשנת 1950 זכו פחות ילדים בגיל חינוך חובה ללכת לבית ספר מאשר בשנת 1920.