Після закінчення репатріації в 1924 р. на підставі Ризького договору (1921 р.) в СРСР залишилося близько 1,1-1,2 млн. поляків. Більшість (близько 900—950 тис.) проживала в Україні та Білорусі, де переважали селяни (близько 80%), осілі в XVII і XVIII століттях, найчастіше в районах, відібраних за першим поділом Польщі, та поблизу польсько-радянського кордону. Також були скупчення поляків і у великих містах, таких як Київ, Мінськ, Петроград і Москва. У самій Росії, в Закавказзі і в Сибіру проживало в цілому близько 200 тисяч. поляків. 11 серпня 1937 р. Єжов підписав оперативний наказ № 00485, який забезпечував, зокрема, «цілковиту ліквідацію (...) основних людських ресурсів польської розвідки в СРСР». «Польська операція», яка задумувалася «на три місяці», кілька разів подовжувалася та закінчилася рішенням НКВС і Раднаркому від 15 листопада 1938 року. До того ж декілька місяців тривала «чистка» серед тих енкаведистів, які брали участь в операції. Репресії проти поляків торкнулися як найвищих комуністичних діячів (зокрема, страчено 46 членів і 24 кандидатів у члени ЦК), так і «звичайних громадян»: і робітників, і — перш за все — селян. Згідно зі звітом НКВС від 10 липня 1938 року, загалом було заарештовано 134 519 поляків – близько 53% у Білорусі та Україні, більшість із яких утримували в таборах НКВС. До моменту ухвалення рішення від 15 листопада 1938 року чисельність заарештованих становила близько 150 тисяч. За оцінками, 40-50%, тобто близько 75 тис., було розстріляно. Решту було вислано в Казахстан або запроторено в табори НКВС.