Nurmimu připadalo, že získal až příliš moc uznání jako běžec, a naopak až nepoměrně málo k jeho podnikatelským úspěchům. Avšak jeho zájem o běhání nikdy zcela nevyprchal a dokonce se i několikrát pokusil o návrat na běžeckou scénu. V roce 1946 se utkal se svým starým rivalem Edvinem Widem ve Stockholmu na benefiční akci věnované obětím Řecké občanské války. Naposledy Nurmi závodil dne 18. února roku 1966 v Madison Square Garden, kam přiletěl na pozvání New York Athletic Club (Newyourský atletický klub). V roce 1962 Nurmi předpovídá, že ekonomicky prosperující státy se ve sportu na dlouhých distancích budou v budoucnu potýkat s velikými obtížemi: „Čím je vyšší životní standard v zemi, tím bývají slabší výsledky v záležitostech, které vyžadují práci a je v nich třeba překonávat obtíže. Rád bych varoval tuto novou generaci: 'Nenechte se tímto zpohodlnělým životem dovést k lenosti. Nenechte, aby dnešní nové způsoby dopravy ve vás nezabily instinkt pro přirozené cvičení zdatnost. Až příliš moc mladých lidí si dnes zvyklo na to, že dokonce i na velmi krátké vzdálenosti dojíždějí autem. '“ V roce 1966 se před 300 hostů ze sportovních klubů chopil mikrofonu a otevřeně kritizoval pozici vytrvalostního běhu ve Finsku, kde sportovnímu vedení vytýkal, že se snaží pouze zaujmout veřejnost, a od všech atletů žádal, aby obětovali vše k tomu, aby dosáhli něčeho. Nurmi se nakonec dožil doby, kdy byla jeho prosba vyslyšena. V 70. letech 20. století nastalo znovunavrácení finské atletiky ke světové špičce, za což největší podíl drží Lasse Virén a Pekka Vasala, vítězové olympijských her. Nurmi pochvaloval běžecký styl Viréna a také Vasalovi radil, aby se zaměřil na Kipchogeho Keina.