לאחר התאונה ובעקבות התקרית הגרעינית בפאלומארס והקשיים הטכניים והפוליטיים שעוררו החליטה ארצות הברית להפסיק את הטיסות במסגרת מבצע כיפת כרום. ההחלטה נבעה גם מהירידה בחשיבות האסטרטגית של מפציצים גרעיניים לאור פיתוחם ושכלולם של טילים בליסטיים בין יבשתיים נושאי נשק גרעיני. ארגון גרינפיס טען כי תאונות אלו וכן תאונת גולדסבורו ב-1961 הביאו את ארצות הברית וברית המועצות לנקוט אמצעים על מנת להבטיח שאף אחת מהן לא תגיע בעקבות תאונה שכזו למסקנה כי הן עומדות בפני הנחתת מכה גרעינית על ידי הצד שכנגד. בספטמבר 1971 חתמו שתי המדינות על הסכם על אמצעים להפחתת הסיכון של מלחמה גרעינית. במסגרתו התחייבו להודיע למדינה האחרת מיד לאחר כל תאונה או אירוע בלתי מורשה או לא צפוי המערב נשק גרעיני ושיש בו כדי להגדיל את הסיכון לפרוץ מלחמה גרעינית. הוחלט להשתמש לשם כך בקו החם מוסקבה-וושינגטון.