Vládu zložil z mimovládnych ekonómov a z Nemeckej ľudovej strany, Nemeckej demokratickej strany, Nemeckej strany centrum a Bavorskej ľudovej strany. V jeho vládu bola vložená vysoká dôvera, nakoľko poskladal vládu odborníkov a aj on sám bol významným odborníkom s mnohými konexiami v zahraničí, že povedú krajinu v náročných podmienkach počas rokovaní so spojencami. Cunov plán na vyriešenie problému s odškodnením a stabilizáciou marky na devízovom trhu bol odmietnutý spojencami na výzvu francúzskeho premiéra Poincarého. Keď začalo Nemecko omeškávať s dodávkami dreva a uhlia, Francúzsko hlásalo, že ide o zámerné porušenie zmluvy, čo malo za následok vypuknutie Rúrskej krízy. Následne Cunova vláda vyzvala na pasívny odpor. Porúrie, ktoré v tom čase predstavovalo priemyselné srdce Nemecka, takmer úplne skolabovalo. Finančná podpora tohto regiónu poskytnutá vládou sa odzrkadľovala v celkových číslach, čo spôsobovalo narastajúcu infláciu. Okrem toho sa rapídne zvýšila aj tlač peňazí. Cuno sa snažil o rokovania s Francúzskom, ktoré v máji a júni 1923 zlyhali. V auguste 1923 sa spustila obrovská vlna protestov proti vláde. 12. augusta 1923 Cuno a jeho kabinet rezignovali.