Коњица је била одлучујући фактор у многим кампањама широм Европе, Мале Азије и у степама руских принчева, а најбоље је подсетити се битака као што су Креси и Валенсија. Ту су Едвард III Плантагенет и Едвард Црни Принц и Родриго Дијаз де Вивар, респективно, показали значај коњаника и њихову снагу. Коњица је наносила непријатељу најјачи удар и највише жртава у првом јуришу. У овај род војске су улазили само они који би могли да приуште коња, пажа, одговарајући оклоп и оружје, а то су, у средњовековној Србији, били велможе и властеличићи. Њихов оклоп је, за разлику од јефтиног верижа, био у облику велике челичне плоче која је покривала цео торзо. Руке и ноге су покривали истим плочама мањих димензија, а оне би биле повезане зглобним штитницима. То је коњанику омогућавало извесну покретљивост. Носили су и кациге (најпознатија је басцинет, која је својим изгледом својевремено утеривала Арапима страх у кости). Од оружја, витезови би носили дуга копља, мачеве и ређе секире.