Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeisissä oloissa pappien vangitsemiset, karkotukset ja teloitukset synnyttivät pappispulan. Papiston määrä putosi 25:stä viiteen ja v. 1925 yhteen. Siksi Laurikkala joutui ottamaan vastuulleen useiden muidenkin seurakuntien hoidon. Hän hoiti vuosina 1917–1931 Kelton, 1921–1923 Markkova–Järvisaaren sekä 1922–1937 Tuutarin ja Hietamäen seurakuntia. Näiden lisäksi Laurikkala hoiti Leningradin kolmea luterilaista suomalaista seurakuntaa 1923–1937, ruotsalaista seurakuntaa 1929–1931 ja virolaista seurakuntaa 1929–1937. Laurikkala myös osallistui jossain määrin muiden seurakuntien hoitoon. Lisäksi hän piti jumalanpalveluksia Pähkinäsaaren ruutitehtaalla suomen, viron ja saksan kielillä. Yhteensä näissä Laurikkalan vastuulla olleissa seurakunnissa oli noin 30 000 jäsentä. Miten hän ehti kaikkea tehdä? Laurikkala tuli toimeen vähällä unella ja nukkui jopa hevosen reessä tai rattailla.