Na pozici středobodu filosofické inspirace však v renesanci Aristotela nahradil Platón. Velkou roli ve změně sehráli byzantští učenci, kteří v průběhu 15. století přijížděli do Itálie, po dobytí Konstantinopole v roce 1453 obvykle natrvalo. K významným byzantským platonikům patřili Georgios Gemistos Pléthón (asi 1355–1452) nebo jeho žák Basilius Bessarion (1403–1472). V Itálii obhajovali tito teologové Platónovu nadřazenost, přičemž hlavním argumentem byla Platónova nauka o nesmrtelnosti duše a další údajně křesťanské prvky v jeho učení. Renesanční humanisté se k Platónovi, platonismu a novoplatonismu skutečně přiklonili, ve Florencii byla založena Platónská akademie a významní filosofové Platónovo dílo dále rozpracovávali. Nejvýznamněji se pod rozvoj renesančního platonismu podepsali Marsilio Ficino (1433–1499), autor obsáhlých komentářů k Platónovým dialogům, Mikuláš Kusánský (1401–1464) či Pico della Mirandola (1463–1494). Novoplatónské motivy (různé úrovně bytí, očišťování od tělesnosti, návrat k duchovnímu prapočátku) se v křesťanském platonismu pojily s důrazem na výstup duše k Bohu.