У другој половини 19. века долази до интензивног развоја индустријске производње у Санкт Петербургу. Град се убрзано шири и потребе за грађевинским материјалима, између осталог за стаклом нагло расту. Да би се задовољиле потребе брзо растућег града за сировинама, у његовој ближој и даљој околини почиње са интензивним експлоатацијама природних ресурса. Један од значајних ресурса био је кварцни песак од којег се производило стакло, а који се налазио у значајним депозитима у слојевима средњокамбријумске старости на подручју данашњег Саблињског споменика природе. Последица експлоатација кварцног песка су бројне пећине, углавном настале у другој половини XIX века и почетком 20. века. Иако је током Првог светског рата и потом револуција у Русији обим производње у стакларској индустрији знатно опао, производња се спорадично наставила све до Другог светског рата. Након рата експлоатација кварцног песка на том локалитету се употпуности обуставља, а пећине се препуштају деловању природних сила. Услед деловања ерозивних агенаса поједини ходници колапсирају и њихове таванице се урушавају, а истовремено се отварају и нове пукотине. У новије време пећине се налазе под заштитом као јединствен историјски споменик.