Турска војска је имала тачне податке о груписању Прве Српске армије. Зато су Турци у ноћи између 22. и 23. октобра, правилно поставили своје армије у положај за предстојећу битку. Међутим Бојовић је овај маневар осујетио правовременим реаговањем и померањем појединих јединица. У току битке многи ратници и писци тог доба сматрали су да штаб Прве армије није имао представу о озбиљности догађаја на фронту. То није било тачно јер се генерал Бојовић налазио тамо где је најкритичније и најодсудније. Његов противник Зеки-паша је 24. октобра сматрао да се ситуација повољно развија за Турке, али му је Бојовић припремао тотално изненађење са преласком своје армије у тоталну офанзиву. Након победе српске војске у Кумановској бици, Прва армија је тријумфално умарширала у Скопље, што је изазвало опште одушевљење међу тамошњим становништвом јер је после толико времена средњовековна српска престоница била коначно ослобођена од турске власти. Након ове битке, био је унапређен "Великим војним указом" у чин "генерала". Највише губитака током ове офанзиве у Првој армији имала је Дунавска, а највеће успехе Дринска дивизија. Тако је Петар Бојовић, формални начелник Штаба Прве армије, са овлашћењима командујућег решио једну од најзначајнијих битака у српској историји. Турске армије су се повлачиле у расулу и у том повлачењу после Битољске битке ослобођени су сви јужни крајеви Македоније.