Од великог симболичког значаја за османску централизацију била је пракса да су османски владари обично настојали да прате војску на бојном пољу, укључујући и њихову спремност да учествују у бици. Убрзо након освајања Цариграда 1453. године, Мехмед II Освајач је обуставио ову праксу, указујући да османски владар није више био обичан погранични ратник (гази), већ суверени владар царства. Престоница царства је пребачена из Једрене, града симболички повезаног са пограничним "газијама", у Константинопољ, град са дубоким царским конотацијама због своје дуге историје као главног града Византије. Ово је било симболично и практично виђено као тренутак дефинитивног преласка државе из пограничног беглука у царство.