לאחר המלחמה היה מעמדם של השטחים שהובטחו לאיטליה לא ברור. התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית הביאה לכך שלאיטליה ולממלכת יוגוסלביה החדשה עמדו תביעות לשטחים אלו. ניסיון להסדיר את מעמדם של השטחים בועידת השלום בפריז (1919) לא היה לרוחם של הלאומנים האיטלקים. בספטמבר 1919 נכנס אל העיר רייקה (המכונה באיטלקית פיומה) המשורר והלאומן גבריאלה ד'אנונציו והכריז על הקמת "ממלכת קרנארו האיטלקית" מתוך כוונה לספח את העיר, ובסופו של דבר את החוף הדלמאטי לאיטליה. בנובמבר 1920 חתמה איטליה על הסכם רפאלו שהביא למסירתם לאיטליה של שטחים נרחבים באיסטריה ובדלמטיה לרבות העיר זאדאר, והעיר רייקה הוכרזה כעיר חופשית. דא'נונציו התעלם מהסכם רפאלו ולבסוף אף הכריז מלחמה על איטליה עצמה. לאחר הפצצה מן הים על ידי הצי האיטלקי והתערבות כוח צבאי יבשתי בקרבות "חג המולד העקוב מדם" (Natale di sangue), נכנע ד'אנונציו ב-30 בדצמבר 1920. מעמדה הסופי של רייקה הוסדר בהסכם רומא ב-1924 שחילק את העיר כך שרובה נמסר לשליטת איטליה, בעוד שרובע סושאק (Sušak) שבמזרחה נמסר לשליטת ממלכת יוגוסלביה.