A partir del 1910, es projecten a França més pel·lícules estrangeres que nacionals. La declaració de guerra del 1914 atura per complet la producció del cinema francès fins a l'any següent, al 1915. A l'acabar la guerra, en 1918, França es troba amb els mateixos problemes; es sents inferior i desorientada en el món cinematogràfic. Durant la postguerra, França està oberta a influències externes. Entre elles, l'expressionisme alemany i Amèrica del Nord. Així doncs, el cinema comercial rep influències molt diverses, però en totes aquestes imitacions, buscant l'èxit en taquilla, no hi ha creació pròpia; el cinema francès manca de personalitat. Les grans companyies que controlen la distribució, Pathé Frères i Léon Gaumont, tenen la necessitat de seguir omplint les sales. Per tant, continuen amb la importació. Enmig de tota aquesta crisis, sorgeix un grup d'artistes amb un fort discurs artístic, i creen la denominada primera avantguarda cinematogràfica: l'impressionisme francès. A diferència dels seus antecessors, que consideraven el cinema com un treball comercial, aquests el visualitzaven com un art pur i absolut. Els principals representants del moviment son: Abel Gance, Germaine Dulac, Jean Epstein, Louis Delluc i Marcel L'Herbier.