Fremkomsten af dampdrevne krigsskibe skabte en del uro i den britiske flådeledelse, og medførte øget satsning på kystforter og kystforsvar. I 1859 foreslog en kongelig komission, at der blev afsat 10 mio. £ til formålet – et astronomisk beløb på den tid. Der blev også arbejdet aktivt på at anskaffe skibe, som kunne anvendes i lavvandede områder, blandt andet med baggrund i operationerne i Sortehavet og Østersøen under Krimkrigen. Søofficeren Cowper Coles fremlagde i 1859 planer for et stort søgående panserskib med drejetårne, han selv havde opfundet. Admiralitetet brugte disse planer som udgangspunkt for et meget mindre skib, velegnet til kystforsvar, og det blev påbegyndt i 1862 og fik navnet "Prince Albert". Med sin kombination af jernskrog og kanontårne var det et avanceret skib, men Admiralitetet var ikke parat til at basere flåden på skibe uden sejl. Selv om "Prince Albert" kunne levere en bredside på fire kraftige kanoner, svarende til det dobbelt så store panserskib "Bellerophon" fra samme årgang, var det sidstnævnte, der i de følgende år dannede skole for konstruktionerne, i stedet for forstørrede udgaver af "Prince Albert". I modsætning til tårnene på de amerikanske monitors blev de de britiske drejet med håndkraft, og 18 mand kunne dreje et tårn på omkring et minut, mens højdereguleringen fra top til bund blot varede 2½ minut.