Progresele programului Apollo i-au alarmat pe proiectanții-șefi, care își promovau fiecare propriul său program drept răspuns sovietic. S-au aprobat mai multe proiecte care se suprapuneau, iar noile propuneri amenințau proiectele deja aprobate. Din cauza „insistenței singulare” a lui Koroliov, în august 1964 —la mai mult de trei ani după ce Statele Unite si-au declarat intenția — Uniunea Sovietică în cele din urmă a hotărât să concureze pentru Lună. Aceasta și-a stabilit obiectivul de aselenizare în 1967 —la a 50-a aniversare a Revoluției din Octombrie— sau în 1968. La un moment dat la începutul anilor 1960, programul spațial sovietic dezvolta activ 30 de proiecte pentru lansatoare și nave spațiale. După căderea lui Hrușciov în 1964, Koroliov a primit controlul complet al programului cu echipaj uman.