Хусрев није више био главнокомандујући на ратишту с Русијом, али је и даље био битан војсковођа рата. Године 1829. успешно је зауставио сва руска напредовања с обе стране Црног мора, али без резултата; Руси су заузели Ерзурум . Победилац у бици код Кулевче, руски војсковођа Иван Дибич Забалкански прешао је Дунав и, освојивши Влашку, Молдавију, Силистру и Једрене, упутио се ка Истанбулу, где је завладао разумљив страх. Султан је одмах затражио мир, који је потписан у Једрену, 14. септембра . Један од турских делегата на преговорима био је и Хусрев-паша. У Једрене је изасланике послао и кнез Милош и изасланици су поздравили Дибича. Султан је био приморан да се одрекне Грчке, тј. да јој да потпуну независност . По том миру Краљевина Грчка обухватала је малу територију око Артанског и Волоског затона, најсиромашнији крај, зато што су се велике силе бојале да додавањем нових територија овој новонасталој монархији не ослабе Османско царство . Остале одредбе овог мира тицале су се слободне пловидбе Дунавом, Босфором и Дарданелима ради трговине, предаје делте Дунава, источне обале Црног мора, као и тврђава Анап, Поти, Ахалчик, Ацхури и Ахалкалаки; Русији, потврђивања аутономије Србије, руске заштите аутономних Дунавских кнежевина - Молдавије и Влашке, плаћања ратне одштете Русији од 11.500.000 холандских дуката и накнаде претрпљених губитака приватним лицима по проценама од 1.500.000 холандских дуката, али, да је не би морало платити, Османско царство је дошло у зависан положај у односу на њу . После овог мира Русија је имала превласт на Балканском полуострву као заштитница свог хришћанства у Османском царству, а нарочито у Влашкој и Молдавији. Цар Николај I се после тога још више мешао у турске унутрашње послове, да би још више ојачао руски положај на Истоку .