Lee hadtestparancsnokait általában úgy ábrázolják, hogy Stonewall Jackson volt a vakmerő, támadó szellemű komponens, és Longstreet inkább a védekező stratégiát, valamint taktikai megoldásokat testesítette meg. Míg Jacksont a hadsereg pörölyeként jellemezték, Longstreet volt az üllő a hasonlatban. 1862 augusztusában az észak-virginiai hadjáratban ezek a szerepek bizonyos mértékben megfordultak. Longstreet irányította a hadsereg jobbszárnynak nevezett felét, melyet később az első hadtestté neveztek át, Jackson pedig a balszárnyat, későbbi nevén a második hadtestet. Jackson Lee parancsa alapján egy széles ívű kerüléssel rávetette magát egy kritikus pontra John Pope vezérőrnagy Virginiai hadserege vasúti utánpótlási vonalán Centerville-nél. A depó készleteinek felprédálása és elégetése után védelmi állásba vonult a közeli vasúti töltés mögött és a dombok lankáin. Pope elfogadta a felkínált ütközetet és augusztus 28-29-én egymás után indította a rohamokat azzal a céllal, hogy Lee hadseregének felét megsemmisíthesse. A második bull run-i csatában Pope addig támadta Jackson erőit, míg Longstreet jobbszárnya megérkezett a csatatérre és megindított az ellentámadást, amely elsöpörte a szövetségi hadsereget. A háború után Longstreetet az a kritika érte, hogy lassú haladásuk miatt Jacksonnak két teljes napig kellett létszámhátrányban védekeznie, de a jobbszárny egy 24 órás periódusa alatt durván 50 km-t tett meg és Lee nem tett kísérletet rá, hogy gyorsabban koncentrálja erőit.