Katoliška kralja, Izabela I. Kastiljska in Ferdinand II. Aragonski, sta leta 1492 zavzela Granado (rekonkvista) ter z združitvijo Kastiljskega in Aragonskega kraljestva dosegla enotnost Španije. Ko je Izabela I. Kastiljska umrla, je prestol podedovala njena hči Ivana Kastiljska, ki naj bi bila duševno bolna, zaradi česar je regent najprej postal njen oče, Ferdinand II. Kastiljski, po njegovi smrti pa Ivanin mož Filip I. Kastiljski. Leta 1516 je na oblast prišel njun sin Karel V. Habsburški (španski kralj Karel I.), ki je podedoval Avstrijo, Nizozemsko, Franche-Comté, Burgundijo, Kastiljo, Navarro, Aragonijo, Neapelj, Sicilijo ter do tedaj odkrito Ameriko. Obdobje Karla V. zaznamuje tudi pojav humanizma in močan vpliv Erazma Rotterdamskega (1466-1536), ki se je zavzemal za intimno in tolerantno vero, kritiziral pa je tedanjo Cerkev: hinavščino klerikov, procesije, post ter kult relikvij. Njegove ideje so se razširile po vsej Španiji, čeprav je inkvizicija gibanje kmalu zatrla. Leta 1556 je Karel V. abdiciral, oblast pa je prevzel njegov sin Filip II. Španski, ki je z uspešnim zunanjepolitičnim delovanjem ustvaril »imperij, kjer sonce nikoli ne zaide«. Pridružil se je Sveti ligi, katere največji uspeh je bila Bitka pri Lepantu leta 1571 proti Otomanskemu cesarstvu, leta 1581 pa je anektiral Portugalsko in njene teritorije po svetu. Eden izmed Filipovih največjih porazov je bil neuspešen napad na Veliko Britanijo leta 1788 s t.i. Neuničljivo armado, ki je pripomogel k postopnemu upadu španske pomorske premoči v Atlantiku.