El Gal·les medieval britànic, d'Irlanda i d'Escòcia eren entre les últimes zones de l'Europa cristiana a renunciar a la seva institució de l'esclavitud. Sota el costum gaèlic, els presoners de guerra es van tenir de forma rutinària com a esclaus. Durant el període en el qual l'esclavitud estava desapareixent en la major part d'Europa occidental, estava assolint el seu punt més alt en les Illes Britàniques: amb les invasions de víkings i la posterior guerra entre els escandinaus i els nadius, el nombre de captius com a esclaus van augmentar dràsticament. L'Església irlandesa es va oposar amb vehemència a l'esclavitud i va culpar la invasió normanda de 1169 amb el càstig diví per aquesta pràctica, juntament amb l'acceptació local de la poligàmia i el divorci. L'historiador John Gillingham va opinar que al voltant del 1200, la esclavitud a les Illes Britàniques era inexistent.