La pèrdua colonial de Cuba i Filipines el 1898 posava fi a un consens i a una vertebració d'Espanya que havia estat qüestionat des de Catalunya, però també des de sectors intel·lectuals espanyols que criticaven la visió opressora d'un estat basat en els record dels èxits imperials. Joaquín Costa, Pérez Galdós o Clarín formaven una generació de pensadors que amava a Espanya i detestava l'espanyolisme, que demanava una europeïtzació i l'abandonament d'una visió caciquista de l'estat. En aquesta línia, Costa demanava "desinflar Sagunt, Numància i Lepant" en clara al·lusió a les històries èpiques reivindicades en pro d'una idea d'estat.