Els anys 1960-70 van ser marcats per una crisi internacional en l'art. Les tradicionals formulacions de pintura es trobaven aparentment esgotades, havent estat experimentades totes les formes imaginables de figuració i d'abstracció. El significat del propi llenguatge pictòric es qüestionaria pel sorgiment de l'art conceptual, que buscava una dissolució de fronteres entre les tradicionals categories artístiques -pintura, escultura, dansa, teatre, etc -i la creació d'una nova forma de pensar el diàleg amb l'espectador, exigint un participació més activa en el procés creatiu i contemplatiu. Van sorgir les "performances", l'art corporal, l'art cinètic, les instal·lacions artístiques i la pintura va migrar cap a nous suports, va assimilar nous materials, es va desmaterialitzar, va redefinir el seu caràcter de representació i va deixar de destacar especialment entre les arts, fonent-se en un nou concepte d'"art total", en què la paraula i la idea -el concepte- van passar al primer pla. El trencament d'aquests paràmetres i l'experimentalisme van esdevenir norma i la cultura va començar a massificar-se. A Portugal, la fase va tenir contradiccions entre els residus del modernisme i del naturalisme i la necessitat urgent de renovació, urgència en part sufocada per l'inici de la Guerra colonial portuguesa, el distancionament dels moviments internacionals de 1968 i la continuïtat d'Estat Nou després de la mort del dictador Salazar, i una mudança efectiva, en un clima de llibertat d'expressió genuïna, que seria d'esperar pel restabliment de la plena democràcia. Així mateix, la pintura, en tant que gènere autònom, va resistir la pesada crítica dels conceptuals, contra els mètodes tradicionals i va començar a mostrar les seves influències del Pop-Art, de l'art minimalista i l'art òptic.