Фебруара 1943. године је постављен за команданта Пете далматинске бригаде, са којом је учествовао у борбама током Четврте непријатељске офанзиве. Током Пете непријатељске офанзиве, као рањеник се налазио у Централној партизанској болници. После оздрављења, једно време је обављао дужност заменика команданта Друге војвођанске ударне бригаде, а Септембра 1943. године је именован за команданта Четврте војвођанске ударне бригаде. Са овом бригадом учествовао је у борбама - по Срему, Мајевици, Бирчу, Озрену, Требави, Јахорини, Миљевини, Зеленгори, Сутјесци и Дурмитору. Почетком септембра 1944. године, његова бригада је прешла у Србију, где је у саставу Шеснаесте војвођанска дивизије, учествовала у ослобођењу Крупња, Зајаче, Ковиљаче, Скеле, Обреновца и борбама за Београд.