Рајмон је учио за свештеника у Везелају у Француској. У Први крсташки рат пошао је као пратилац Урбановог надбискупа Адемара Пијског. Потом је као капелан служио Ремона Тулуског, једног од најистакнутијих крсташких вођа. У његовој служби писао је своје дело GESTA FRANCORUM QUI CEPERUNT JERUSALEM ("Дела Франака који су освојили Јерусалим"). Писање је започео током крсташке опсаде Антиохије, а завршио га је крајем 1099. године тј. након освајања Јерусалима. Рајмонова објективност види се и из тога што је у неким деловима критиковао и самог Ремона због његових симпатија према Византији. Неки модерни историчари не узимају Рајмоново дело за озбиљно због неколико описа визија и чуда крсташа. Најбољи пример за то је опис Божјег суда којем се подвргао Петар Бартоломеј. Након освајања Антиохије и погубљења управника Јагија Сијана, крсташи су и сами опседнути од стране емира Кербуге. Због нехигијенских услова и недостатка намирница, смртност у Антиохији била је велика. Тада је Петар Бартоломеј пронашао врх копља којим је, наводно, прободен Исус Христ након распећа на Голготи. Како би доказао да је копље право, Бартоломеј се подвргао Божјем суду. Рајмон даје опис овог догађаја. Петар је сам предложио да са Светим Копљем у рукама прође преко запаљене ватре. 8. априла окупила се целокупна крсташка војска да посматра овај тест. У самом центру налазила се велика група свештеника која је требало да прати шта се збива са Петром Бартоломејем: