У Галији, Константин III је затекао тешку ситуацију пошто су 31. децембра 406. племена Вандала, Свева и Алана прешла залеђену Рајну и кренула да пустоше и пљачкају по Галији све до Пиринеја. Њихов траг су следили Бургунди и Аламани. У таквим приликама Константин је све своје снаге сконцентрисао на придобијање римских полуга власту у Галији и заузимање рајнских прелаза. Са друге стране, цар Хонорије и Стилихон су у Константину видели већу опасност по западноримски двор и послали су против њега царску војски под командом Гота Сара. Пошто је Константин одбио Сара и ставио под своју власт територије северно од Алпа, Стилихонов положај, оптерећен и оптужбама о сарадњи са Аларихом и његовим Визиготима, је био тешко уздрман тако да је оптужен за велеиздају и погубљен 22. августа 408. године. У току лета 408. Константин III је утврдио своју резиденцију у галском граду Арелату (Арлу) и свог сина Констанса је прогласио за цезара и са војсковођом Геронтијем га је послао да заузме и Хиспанију. У Хиспанији су Константинови људи, по речима Олимпијодора из Тебе, заробили неколико Хоноријевих рођака и недуго затим их побили у Галији. Сам Хонорије је у то време био тешко притиснут од стране Визигота и у Равени је спремно прихватио емисаре који су затражили признање Константинове титуле августа. Као легитимни представник Теодосијеве династије и у сваком погледу старији август по рангу, Хонорије је признао Константина за савладара и у знак признања му послао пурпурни царски плашт. Ипак, источноримски двор у Константинопољу никада није признао Константина за члана царског колегијума. Догађаји који су уследили су показали да је Хоноријево признање било и врхунац Константиновог царевања.