Ратоборно расположење у Србији расте. У Бугарској избија устанак, а у Цариграду долази до смене на престолу. Државним ударом Абдул Азиза је заменио Мурат V. У пролеће 1876. године све значајније политичке групације у Србији определиле су се за рат. Либерали су за рат били од самог почетка Источне кризе. Либерали су говорили да ће Србија срушити Турску са пола снаге. Једино су конзервативци били против рата. Мариновић је сматрао да Србија није војнички способна да се одупре Турској. Велики значај имао је став официрског кора који је био за рат. Априла 1876. године кнез Милан се коначно одлучио за рат, те је сад за њега био исто толико одлучан колико је неколико месеци раније био против. Сменио је Каљевићеву владу и вратио „акционо министарство“. Коначно, са Црном Гором је у Венецији 15. јуна 1876. године закључен споразум по коме обе државе улазе у рат против Османског царства. Србија ће Црној Гори дати новчану помоћ од 40.000 дуката. Мир ни примирје не могу се закључити без обостране сагласности, а подељене су и територије ратних дејстава (црногорска војска делује у области Херцеговине и северне Албаније, а на подручју Старе Србије, Босне и Македоније српска). Турску је Британија храбрила да заузме чврст став према Србији. Изјава британског премијера Дизраелија била је да ни једну од страна не треба одвраћати од рата; нека се огледају. Пошто је Порта одбила кнежев захтев за предајом Босне, избио је рат 30. јуна 1876. године. Два дана касније, рат је објавила и Црна Гора. Грчка и Румунија нису се одазвале српским позивима да се прикључе рату. Слом Априлског устанка избацио је Бугаре из рата. До знатнијих покрета није дошло ни у Македонији ни Старој Србији.