У каснијем делу рата персијанци су почели смањилвати своје ратне напоре, верујући да ће објавом светог рата Царској Русији 1810. год, побољшати своје ратне шансе, међутим, овај потез им није успело обезбедити значајније предности. Руска супериорнија технологија и тактика осигурале су серију стратешких важних победа за Русију. Персијанцима није помогло ни то што је Наполеон био савезник персијског цара Абас Мирзе, јер им није могао обезбедити директну помоћ због своје сопствене инвазије коју је покренуо на Русију. Чак и када су французи отпочели заузимање руског град Москве (који ће у совјетско доба опет постати престоница), Руске снаге са јужног бојишта нису опозване већ су наставиле своју офанзиву још жешће ка Персији, која је доживела врхунац победом Петра Котљаревског у бици код Аскандузе (упркос тајној енглеској помоћ Персији), као победом код града Лекоран, што је након неупеха у бици код Султанбада 1812. и 1813, озбиљније утицало на крајњи исход рата. По персијској предаји, по условима Гулистанског мировног уговора, Персија је морала да уступи већину претходно оспораваних територија, Царској Русији.