שתי הקבוצות הגיעו לסביליה בחיפוש אחר זכייה ראשונה בתולדותיהן בגביע אופ"א, לאחר ששתיהן כבר זכו בעברן בתואר החשוב יותר, גביע אירופה לאלופות (פורטו גברה על באיירן מינכן בגמר גביע אירופה לאלופות 1987, סלטיק גברה על אינטר מילאנו בגמר גביע אירופה לאלופות 1967). ז'וזה מוריניו, בעונתו הראשונה על הקווים של פורטו, כבר הצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות פורטוגל באותה העונה. הוא פתח בהרכב עם דרליי, מלך שערי המפעל באותה העונה, שערב המשחק כבר החזיק במאזן מרשים של עשרה שערים, אך נאלץ להסתדר ללא הלדר פושטיגה המורחק, ובמקומו פתח נונו קאפוצ'ו. מנגד, נהנתה סלטיק מיתרון ברור ביציעים, ומכ-80 אלף אוהדים שעשו דרכם לסביליה לקראת המשחק, מה שזיכה את הקבוצה בתשבחות מצדן של פיפ"א ואופ"א, והן בפרס המשחק ההוגן של פיפ"א לשנת 2003. ברמה המקצועית, מרטין אוניל פתח בשיטת שלושה בלמים, כאשר בחוד פתח הנריק לארסון, סגן מלך שערי המפעל באותה העונה, שכבש תשעה שערים עד למשחק הגמר. שותפו של לארסון להתקפה, ג'ון הרטסון, החמיץ את המשחק עקב פציעה. רק שני סקוטים פתחו בהרכבה של סלטיק, בעוד יריבתה נהנתה מתשעה שחקני הרכב פורטוגלים.