V této pro něj těžké době napsal knihu "Hlavní proudy německé literatury 1750–1848", která byla nejdříve vydána v roce 1956 v NDR a až poté roku 1958 v Československu. V roce 1962 se stal členem korespondentem Československé akademie věd. V letech 1962 až 1968 byl ředitelem Ústavu dějin KSČ, přičemž roku 1963 se spolu s Eduardem Goldstückerem podílel na organizaci Liblické konference, jež se věnovala životu a dílu Franze Kafky, a v roce 1965 působil jako předseda výboru germanistů na pražské konferenci o německé literatuře. Obě konference vedly k pozitivnímu přehodnocení pražské německé literatury a jsou považovány za počátek procesu vedoucího k pražskému jaru.