Za svou slávu vděčí Venuše mélská velkému propagandistickému úsilí francouzských úřadů. Po bitvě u Waterloo roce 1815 Francie vrátila slavné klasické sochy Venuše Medicejské a Apollóna z Belvederu do Říma, odkud ji přivezl Napoleon Bonaparte. Venuše Medicejská byla považovaná za jednu z nejkrásnějších klasických soch. V roce 1816 koupil britský parlament Elginovy mramory pro Britské muzeum. Louvre podobně slavné dílo klasického umění nevlastnil. Když byl ředitel muzea Louvre hrabě Forbin od francouzského velvyslance v Athénách ujištěn, že Venuši mélská pochází rovněž z období starověkého Řecka, připsali její autorství slavnému sochaři Praxitelovi. Autorství na jeho žádost potvrdil i uznávaný historik klasického umění Quatremère de Quincy. Na lodi, která sochu v částech přivezla, byl i podstavec, který byl součástí sochy, ale později byl odstraněn. Jacques-Louis David, žijící tehdy v Belgii, si tajně nechal udělat kresbu sochy pro svou inspiraci od syna zaměstnance Louvru, který býval jeho žákem. Na nákresu je socha i s podstavcem, na kterém je čitelný nápis označující autora: Alexandros z Antiochie. Kresba byla využita i pro publikaci očitého svědka, restaurátora hraběte de Claraca, v níž uvedl, že socha pochází až z helénistického období. Francouzi se dlouho drželi své propagandistické teorie a opustili ji, až když se mezi světovými válkami změnil náhled na helénistické umění, které do té doby bylo považováno za úpadkovité.