През 402 и 406 г. под умелото ръководство на Стилихон варварските нашествия в Италия са успешно отблъснати, но след екзекуцията му през 408 – 411 г. целият Апенински полуостров е подложен на опустошително нашествие от вестготите, водени от Аларих и Атаулф. През 410 г. те превземат и ограбват Рим. През 406 г. коалиция от свеби, алани, асдинги, силинги и бургунди прекосява замръзналия Рейн в посока към Галия и я опустошава. През 409 г. същите племена, с изключение на бургундите, прекосяват Пиренеите и достигат Иберийския полуостров, причинявайки там не по-малко опустошение. През 407 – 408 г. британските, галските и испанските провинции са завзети от самопровъзгласилия се император Константин, а частта от Испания и Галия, която не е окупирана от варварите през 409 г., му е отнета от непокорния военачалник Геронций, който поставя за император Максим. В резултат на всички тези събития Хонорий загубва контрола над по-голямата част от Западната Римска империя, която попада под властта на варвари и узурпатори. Независимо от това, започвайки през 411 г., римските войски под командването на магистър милитум Констанций, бъдещ император, започват да връщат провинциите под властта на Хонорий. Непокорена остава само част от Иберия (Хонорий е принуден още през 410 г. да изостави Британия, за да спасява други части на империята). През 418 г. вестготите получават статут на федерати и основават в Аквитания Вестготското кралство, чиито владетели се стремят към независимост и разширяване на своята територия. След смъртта на Хонорий (423 г.) властта в държавата е завзета от Йоан. Той не е признат от източния император Теодосий II, който започва война. След двугодишно управление узурпаторът е заловен и екзекутиран.