V ruském tažení 1812 je opět generálním adjutantem Murata. V prosinci 1812 je jmenován generálplukovníkem kyrysníků a roku 1813 generálním adjutantem císaře. S ním prodělává bitvy u Drážďan, Lipska, Hanau. Po bitvě u Craonne (březen 1814), kde mimořádně vynikl a byl těžce raněn byl jmenován vrchním velitelem gardové kavalérie. Ludvík XVIII. jmenoval jej pairem. Po návratu císaře z Elby doprovázel Belliard královskou rodinu do Beauvais. Na příkaz krále však se vrátil do Paříže a okamžitě byl císařem pověřen vedením mise ke králi Muratovi a poté velením Moselské armády. Po bitvě u Waterloo se opět podřídil Ludvíkovi XVIII., ale přesto byl vyškrtnut ze seznamu pairů. V prosinci 1815 byl pro podezření z podílu na spiknutí s cílem osvobození císaře zatčen, ale po několika měsících propuštěn a roku 1819 opět jmenován pairem. V Horní komoře patřil k těm, kteří oponovali reakčním názorům dvorních kruhů a připojil se r. 1830 k Červencové monarchii. Byl poslán do Vídně s úkolem působit zde k uznání Ludvíka Filipa. V březnu 1831 je odeslán do Belgie, pomoci zde upevnit trůn Leopolda Prvního. Zde pracoval na základních organizačních směrnicích belgické armády, ale podílel se i na jednáních předcházejících Leopoldovu sňatku. Zemřel v Bruselu na zámku Laeken na cévní mozkovou příhodu, která způsobila náhlou smrt při odchodu ze zámku 28. ledna 1832. Jeho ostatky byly v březnu téhož roku převezeny do Paříže a tam uloženy na hřbitově Pere-Lachaise. Jeho jméno je vyryto na Vítězném oblouku v Paříži. Memoáry byly posmrtně vydány Vinetem r. 1842.