První evropské obchodní osady a posléze kolonie se na indickém pobřeží zakládaly již od konce 15. století. V roce 1600 vznikla britská Východoindická společnost, která započala se systematickou kolonizací celého Indického subkontinentu. Jejím klíčovým opěrným bodem se stala Bombaj. Britové některá území ovládali přímo, krom toho na poloostrově existovalo několik set domorodých knížecích států pod britským vlivem. Politika Východoindické společnosti přispěla k vypuknutí bengálskému hladomoru v roce 1770. Přestože Britové provedli řadu modernizačních opatření (např. stavba železnice), zejména pod generálním guvernérem Indie Jamesem Broun-Ramsay Dalhousiem (ve funkci 1848–1856), politická nespokojenost Indů rostla a vzniklo Indické hnutí za nezávislost. Jeho prvním výrazným projevem bylo Velké indické povstání, jež vypuklo roku 1857. Po potlačení povstání Britové změnili systém správy, z východoindické společnosti přešla moc na politické správce (nově zřízený úřad místokrále) a byla zřízena Britská Indie. Roku 1885 byl založen Indický národní kongres, první významná indická politická síla, která usilovala o větší vliv Indů na správu země. Zpočátku se v kongresu prosadili umírnění, jež reprezentoval Gópál Krišna Gókhalé. Po první světové válce, jíž se v britské armádě zúčastnil milion Indů, se objevili radikálové jako Subháš Čandra Bós, kteří žádali ostřejší konfrontaci. V kongresu se však prosadil Mahátma Gándhí, který sice hájil nezávislost Indie, ale vždy za pomoci nenásilného odporu, na základě principu "ahinsá" (Bós se později osamostatnil a založil Indickou národní armádu). K nejznámějším nenásilným protestním akcím patřil Solný pochod z roku 1930.