До 1948 року зберігалась сформована в XIX столітті система наступності звання чемпіона світу: претендент викликав чемпіона на матч, переможець якого ставав новим чемпіоном. 1909 року на арену вийшов двадцятирічний кубинський шахіст Хосе Рауль Капабланка, який виграв у Маршалла матч з приголомшливим рахунком +8 -1 =14. Через два роки він переміг на представницькому турнірі в Сан-Себастьяні, де був єдиним учасником, який ще не мав значних турнірних перемог. Капабланку одразу ж почали розглядати як претендента на матч за титул. Вперше Ласкер і Капабланка зустрілися за шахівницею на петербурзькому турнірі 1914 року, де і перше місце, і перевага за результатами особистих зустрічей залишилася за Ласкером. Третє місце в Санкт-Петербурзі посів молодий російський шахіст Олександр Алехін. Він же лідирував на 19-му конгресі Німецького шахового союзу в Мангеймі, який, як і шахове життя Європи загалом, перервав початок Першої світової війни. Після закінчення Першої світової війни Капабланка кинув виклик Ласкеру. 1920 року вони підписали угоду про проведення матчу. Ласкер оголошував про намір віддати титул без гри, але громадська думка вимагала матчу, і після того, як Гавана (рідне місто претендента) забезпечила призовий фонд, Ласкер погодився грати. Поєдинок відбувся в 1921 році, і повинен був тривати до більшості з 24 партій, але за рахунку +4 -0 =10 на користь претендента Ласкер здав матч. Колишній чемпіон, однак, випередив Капабланку на наступних двох великих турнірах — у Нью-Йорку (1924) і в Москві (1925). На останньому турнірі Капабланка посів третє місце, Ласкер — друге, а переміг Юхим Боголюбов, дворазовий чемпіон СРСР, який вже постійно жив у Німеччині й незабаром відмовився від радянського громадянства.