През втората половина на VIII век управлението на Абасидите се изправя пред политически предизвикателства, причинени от специфичната география на империята и ограничените комуникации. Местните управители, които действат по-правило предимно независимо, започват да упражняват все по-голяма автономия, като използват нарастващата си сила, за да предадат постовете си по наследство. В отговор централната власт извършва редица административни промени, за да запази контрола над по-отдалечените провинции. Първи се откъсват отдалечените територии в Андалус, където оцелели потомци на Омаядите, започвайки с Абд ал-Рахман I, се провъзгласяват за емири. В Сирия и Мала Азия продължават военните действия срещу Византийската империя, макар и минимални през този период.