Po pádu Novoasyrské říše roku 612 př. n. l. upadli Asyřané do závislosti na okolních národech (Peršané, Římané). Křesťanství přijali už v prvním století našeho letopočtu. Jak v oblasti sílil islám, byli Asyřané nuceni změnit vyznání nebo emigrovat. K největším násilnostem došlo ve 20. století. Mnoho Asyřanů zahynulo pod tureckou nadvládou za první světové války, v rámci velkého vraždění křesťanských minorit zvaného "debkh" nebo Arménská genocida. Asyřané trpěli také v královském Iráku, kdy jich byly např. tisíce zabity v roce 1933 ve městě Semele a okolí. Tehdy byl také tehdejší katolikos-patriarcha Asyrské církve Východu (zvaný "asyrský papež") zbaven iráckého občanství a vypovězen ze země. V roce 1935 se usadil v USA, kde žili do r.2015 - v l.1976 - 2015 jím byl Mar Dinkha IV. (žil v l. 1935 - 2015). Od září 2015 je jeho nástupcem Gewargis III., přestěhoval se zpět. Žije v Irbílu (Arbílu/Erbílu) v iráckém Kurdistánu. Další pogromy na Asyřany prováděl režim Saddáma Husajna, hlásící se k myšlenkám panarabismu. Po svržení diktátora v roce 2003 svitla Asyřanům naděje na sebeurčení, zároveň se ale v nastalém chaosu mnozí z nich stali terči muslimských fanatiků (Asyřané většinou podporovali americkou invazi a byli proto označováni za zrádce Iráku) a tisíce lidí využily otevřených hranic k opuštění země. Asyřané jsou pod tlakem obou sousedů: jak Arabů, tak rovněž stále aktivnějších Kurdů – například Petr Kubálek na svých stránkách označuje Asyřany za pokřesťanštěné Kurdy. Naproti tomu asyrští autonomisté operují výzkumy předního etnografa Luigiho Cavalli-Sforzy, který na základě analýzy DNA definoval Asyřany jako homogenní starobylé etnikum, výrazně odlišné od ostatních obyvatel Blízkého východu.