Německo se pokusilo pokořit Velkou Británii soustavnými nálety svých bombardérů, avšak v bitvě o Británii nedokázaly německé vzdušné síly "Luftwaffe" zničit britské letectvo RAF. Velká Británie se tedy ubránila a Hitlerova pozornost se stočila na východní Evropu. Zde již po nějakou dobu posiloval svůj vliv Sovětský svaz (již roku 1940 částečně obsadil pobaltské republiky a následně zaútočil na Finsko, kde ale čekala Rudou armádu ostudná porážka). Přes vzájemnou dohodu o neútočení měl Hitler v úmyslu dříve či později na Sovětský svaz zaútočit. Před samotnou operací však bylo nutno zasáhnout na Balkánském poloostrově, kde byla Mussolinim vyslaná italská vojska poražena řeckou armádou a dokonce donucena k ústupu. Německé výsadkové jednotky rychle získaly důležité řecké opěrné body, přičemž zbytek Řecka záhy padl. Protiněmecký převrat v Jugoslávii pak donutil Hitlera zasáhnout i zde. Jugoslávská vojska byla poražena a na území Jugoslávie byl vytvořen loutkový chorvatský stát spolu se srbským územím, které bylo okupováno německými jednotkami. Další italský neúspěch v severní Africe podnítil výsadek jednotek "Afrikakorpsu" pod vedením polního maršála Erwina Rommela. Tyto jednotky slavily z počátku několik úspěchů a německá vojska zahnala britské jednotky z Tuniska zpět do blízkosti egyptského zázemí. Po těchto akcích se Hitler cítil v létě roku 1941 natolik silný, že v červnu vyhlásil válku Sovětskému svazu ("operace Barbarossa"). Německá armáda zpočátku postupovala velice rychle a Rudá armáda utrpěla několik porážek. Pod německou moc padlo území Pobaltí, Běloruska, Ukrajiny a v dalším období východní fronta dosáhla měst Leningradu a Moskvy, hlavního města Sovětského svazu. Přestože se Němcům nepodařilo tyto dvě města dobýt, německé jednotky stále ještě nebyly poraženy.