Средином 18. века долази до појачаног утицаја Русије на Србе у Угарској. Он постоји још од владавине Петра Великог који је, као симпатизер Ференца Ракоција, покушавао да придобије наклоност Срба, против цара. Русија тада није успела у својој намери. У Русији се знало за ратничку способност српског народа јер је тамо постојала једна српска хусарска регимента. Српских избеглица било је у Русији од 1737. године, односно од Руско-аустријско-турског рата. Избеглице су предводили капетан Хорват и Петар Текелија. Године 1752. и 1753. Србе у путу ка Русији предводи Рајко Прерадовић. Тада се, наводно, у Русију преселило 100.000 душа који су испунили у покрајину која је добила назив „Нова Србија“. Ова покрајина била је подељена на „Нову Србију“ (у ужем смислу) и „Славено-Сербију“ (од 1760). Нова Србија (мања) расформирана је 1764. године, а Срби постепено губе своју националну самосталност и данас (односно 1862.) их у Русији има око 1400. Царски двор борио се против исељавања Срба и руских емисара јер се тиме слабила Војна граница. Тако је, 1755. године, дошло до Вараждинске побуне, у Вараждинском генералату. За кратко време дигло се 17.000 Срба. Власти су успеле да угуше устанак. Срби као војска Марије Терезије узимају учешћа у Седмогодишњем рату (1756—1763). Од почетка до краја боре се на разним бојиштима и стичу војне заслуге. Митрополит 1763. године тражи нове привилегије за српски народ, али их царица одбија.