После капитулације Југославије, учествовао је у припремама за устанак. Као члан ОК КПЈ за колашински округ (Беране, Андријевица, Колашин), имао је велики утицај на организовање герилских одреда у беранском срезу и обучавање младих бораца у руковању оружјем. На седници МК КПЈ у селу Лушцу, 14. јула 1941. године, пренео је директиву ЦК КПЈ и Покрајинског комитета о дизању оружаног устанка. Руководио је устаничким јединицама с десне стране Лима у борби за ослобођење Берана 17—18. јула 1941. године. После ослобођења Берана, активно је радио на завођењу јавног реда и безбедности на ослобођеној територији. Био је један од најангажованијих комуниста у сазивању Скупштине народних представника, која је 21. јула 1941. изабрала Народни одбор ослобођења среза Беранског — први револуционарни орган власти на нивоу среза створен у окупираној Југославији. Као члан Народног одбора ослобођења, на предлог МК КПЈ, био је именован за руководиоца Војног комитета беранског среза, и на тој дужности остао све до привременог слома Тринаестојулског устанка. Истакао се као војни руководилац у организовању одбране слободне територије горњег Полимља.