Након победе на Кајмакчалану, у Шумадијској дивизији је владала малодушност због болести команданта. Живко Павловић је тада боловао од маларије и отишао на лечење у болницу. Смењен је у септембра 1917, а разлог за смењивање био је неуспех ове јединице у пробоју Солунског фронта. За војног изасланика у Атини је упућен 2. новембра 1917. године и на том положају је остао и након завршетка рата до 1919. године. Детаљи о Павловићевом раду у том периоду су остали непознати. Међутим, одликован је "грчким орденом Ђорђа I, III степена за заслуге у дипломатији". У чин генерала је унапређен 28. новембра 1919. године, након шест година проведених у чину пуковника. Разлог за одгађање његовог унапређења у чин генерала треба тражити управо у престолонасленику Александру, који се плашио због последица разрачунавања са официрима на Солунском процесу, као и због сујете осталих високих официра коју су се плашили интелектуалног узлета Живка Павловића. То се најбоље одсликава у телеграму који је послао тадашњи министар војни генерал Михаило Рашић, у коме му замера на недоличном понашању према краљу и његовој породици за време повлачења преко Албаније. Такође га оптужује за држање здравице Драгутину Димитријевићу Апису и поручује му "или да очисти љагу са имена или да поднесе оставку". Живко Павловић се обраћа очевицима догађаја и у Министарство војно убрзо стиже деманти. Ауторитет краља Петра I је био пресудан у његовом спашавању, али стари краљ је убрзо умро и тако је Живко Павловић остајао без свог последњег ослонца.