Источно питање постало је актуелно за време трогодишњег мандата Угарског сабора. Већ појавом Милетићеве и Политове расправе о Источном питању, Срби у Угарској су добили свој спољнополитичи програм који је обухватао и Босну и Херцеговину. Застава је прве вести о Херцеговачком устанку 1875. године пропратила врло суздржано. Међутим, како је устанак одмицао, Застава и други српски листови у Хабзбуршкој Монархији су све гласније позивали на рат – чак гласније од београдских новина. Уочи српско – турског рата Аустро-угарска је од Русије добила пристанак за окупацију Босне и Херцеговине. Став аустроугарских власти према првацима Српске народне слободоумне странке због њиховог мешања у источне ствари, због ратоборног подстрекивања Србије и Црне Горе и због става да Босна и Херцеговина треба да буду у саставу српских кнежевина, постајао је све оштрији. Једна од конкретних мера да се сасвим онемогући странка и њена агитација у сваком смеру али и да се српско питање дефинитивно отклони уследила је 1876. године, када је ухапшен вођа странке Светозар Милетић због наводног агитовања у Београду за учешће угарских Срба у рату против Турске. Милетић је осуђен на пет година затвора. Милетићево тамновање уједно представља и крај политике у којој је српско грађанство покушавало да реши српско питање у Угарској на основама равноправног политичког статуса српског народа.