Плитон је обновио платонску филозофију и окупио ученике створивши тако у Мистри школу античке филозофије. Он је можда први Византинац који је више филозоф, него теолог. Окренут је Платоновој и Аристотеловој филозофији и врло много је утицао на италијанску ренесансу. Мотивација ове хуманистичке ренесансе платонизма и уопште Плитонов позитиван однос према антици, јесте политичког карактера: Плитон сматра да ће само помоћу хеленске идеје Византија моћи да одбије напад ислама, и сачува своју слободу. Плитоново главно дело, "„О законима“" (-{Νόμων συγγραφή}-), сачувано је само у фрагментима, од којих је највећи фрагмент под насловом "„О судбини“" (-{Περί εἱμαρμένης}-). Дело је, наиме, изгубљено највише зато што је патријарх Генадије Схоларије наредио да се оно спали. Плитон је написао и дела о разликама између Платона и Аристотела, расправу "„О срећи“" (-{Περὶ τύχης}-), два трактата о фирентинској унији, те географско дело са исправкама уз Страбонову географију. Међу Плитоновим ученицима најпознатији и најугледнији био је Висарион.