Након пада Цариграда 1204. године (Четврти крсташки рат), основан је на византијској територији низ крсташких држава. Неке од њих прокламовале су се као наследнице Византијског царства. Никејско царство је, због свог географског положаја, било у знатно бољој позицији за ратовање против Латинског царства, од својих супарница: Епирске деспотовине и Трапезунтског царства. Никеја је, након периода стабилизације власти, успела да задржи контролу над западном обалом Мале Азије, прикљештена између Латинског царства на западу и Турака Селџука на истоку. Нимфејским споразумом из 1214. године Никеја је привремено изгубила поседе у северозападној Анадолији, али је након гушења устанка Алексија и Исака Ласкариса у бици код Поиманенона, успела да их поврати. Латинско царство је 1230-тих година обухватало само Цариград и његову околину. Млетачка република је, међутим, држала морске прилазе под снажном контролом, а због јаких цариградских бедема, освајање копненим путем није било могуће. Никејска флота успела је да заузме неколико егејских острва. Међутим, у поређењу са млетачком флотом и даље није била довољно снажна. Слабост никејске флоте показала се 1235. године приликом безуспешне бугарско-никејске опсаде Цариграда. Млетачка флота од 25 бродова успела је да порази четвороструко бројнију непријатељску флоту. Неуспешна опсада Цариграда из 1260. године подстакла је Никеју да тражи решење за борбу против Млечана на мору.