От 1716 г. Високата порта започва да назначава за управители на областта гърци-фанариоти, с което се увеличава влиянието на Фенер и недоволството сред влашкото население. Управлението на фанариотите е свалено през 1821 г. след революцията, водена от Тудор Владимиреску. В същата година българинът Стефан Богориди e назначен от султана княз (каймакам) на Влашко. През 1831 г. е приет Органически устав на Влашко, а през 1859 г. заедно с Молдова образуват „Обединеното княжество Влашко и Молдова“ начело с Александру Йоан Куза. На 24 декември 1861 г. Александру Куза обявява независимостта на новата държава Румъния, но Румъния постига независимостта си едва след края на Руско-турската освободителна война през 1877 г. затова в румънската история тази война е наречена "„Войната за независимост“". До края на съществуването му в 1859 – 61 г. официалният език на църквата и администрацията е старобългарският и неговата азбука – кирилицата. Въпреки че в говора на населението на новообразуваната държава Румъния тогава доминират славяно-български думи и изрази, азбуката по политически причини е сменена с латиница и се вземат мерки влахо-молдовсият език да се романизира.