V další sérii článků, které vyšly v USA a Evropě v roce 2011, De Soto vychází z výsledků terénního výzkumu Institutu pro svobodu a demokracii v Egyptě, Tunisku a Libyi, a poukazuje na „ekonomické kořeny arabského jara“. Tvrdil, že probíhající arabské revoluce byly „ekonomickými revolucemi“, jež popoháněla především frustrace 200 milionů obyčejných Arabů, jejichž živobytí záviselo na neoficiální ekonomice. Poukázal na dřívější výzkum Institutu pro svobodu a demokracii z roku 2004 v Egyptě, který odhalil největšího zaměstnavatele v zemi. 92% majetku tohoto zaměstnavatele přitom figurovalo pouze v neoficiální (šedé) ekonomice, včetně aktiv v hodnotě téměř 247 miliard dolarů. Aby De Soto poukázal na zoufalství, které mezi podnikateli v zemích třetího světa panuje, vypracoval spolu s Institutem pro svobodu a demokracii studii o tuniském pouličním prodejci Mohamedovi Bouazizim, jehož veřejné sebeupálení na protest proti vyvlastnění jeho zboží vyvolalo tzv. Tuniskou revoluci, jež poté odstartovala šíření nepokojů po celém arabském světě.