Az 1939-ben tervezett fesztiválra a francia külügyminisztérium Magyarország részére is küldött meghívót, azonban a hivatalos válasz szerint kevés versenyeztetésre alkalmas filmet gyártottunk, és – hivatalos szakmai szervezet híján – az elkészült filmek sem indulhattak nemzetközi versenyeken. Az első magyar alkotást végül 1947-ben mutatták be Cannes-ban: Keleti Márton Bródy Sándor színművéből készített filmjét, "A tanítónőt". Az 1950-es években Keleti további három alkotással képviselhette hazánkat, de már nevezték Makk Károly "(Liliomfi)" és Fábri Zoltán "(Körhinta, Édes Anna, Dúvad)" filmjeit is. A nagyjátékfilmeket illetően az első hivatalos magyar elismerést Páger Antal kapta 1964-ben, a "Pacsirta" című filmdrámában nyújtott alakításáét. Rá egy évre Banovich Tamás kapott technikai nagydíjat táncfilmjéért, "Az életbe táncoltatott leányért", filmrendezőként pedig 1967-ben Kósa Ferenc kapott elismerést "Tízezer nap" című alkotásáért. Az 1960-as évek második felétől szinte majdnem minden évben jelen volt Cannes-ban Jancsó Miklós: a "Szegénylegények" 1966-os sikeres bemutatkozása után sorra vetítették fontosabb műveit – "Csillagosok, katonák, Fényes szelek, Még kér a nép, Szerelmem Elektra, Magánbűnök, közerkölcsök, Magyar Rapszódia" és "Allegro Barbaro" stb., azonban rendezői munkáját díjjal csak 1972-ben ismerték el "(Még kér a nép)".