A magyarországi kávéházak történetének aranykora végleg lezárult az első világháború utáni időszakban. A közönség kicserélődött, a békeidők jellegzetes személyei eltűntek, sokan a háború során vesztek oda, mások fogságba estek, sokan kerültek emigrációba a kommün bukása után. Újak érkeztek, akik már nemigen ismerték a régi íratlan szabályokat. Felbomlóban lévő korábbi asztaltársaságok helyén újak alakultak, új helyszíneken. Lassan tért magához a kávéházi világ. A területvesztésből származó gazdasági sokk, amely az elvesztett piacok miatt állt be, rendkívüli gazdasági helyzetet teremtett, amely során bevezetésre került az inflálódott korona helyett a pengő. Sok kávés ekkor veszíttette el közönségét másodjára jelentősebben. Az 1926–27-es belső és hazai pénzügyi válságot hamarosan követte az 1930-as nagy gazdasági világválság, amelynek begyűrűzése átrendezte a kávéházi világot is. Igen sok kávéház zárt be eddig is, és az új helyzetet csak a legnagyobbak élték túl. Lecsökkent a kávéházak száma a korábbiakhoz képest, de minden működött tovább, még ha létszámában megfogyatkozva is. A következő sokk a zsidótörvények életbeléptetését követően alakult ki, s teljesen megváltoztatta a tulajdonosi kört, ekkor is jó néhány kávés zárta be üzletét szerte az országban. A második világháború után lassan állt helyre a rend, de ismét nagy vérveszteségek érték a kávés világot. Sokan koncentrációs táborban végezték, másokat a nyilas terror terelt halálba, vagy haláltáborba, sokakkal maguk a bombázások, a háború végzett. A rend helyreállásának egyik jele volt, hogy sorban nyíltak meg a kávéházak, az utolsó békeév rendjét lassan helyreállítva. Persze a háború okozta sérülések éktelenkedtek, üveg híján, több helyen bedeszkázott portálok jelezték, hónapokkal ezelőtt a pusztítás volt itt az úr.