Otonské umenie alebo otonská renesancia bola fázou predrománskeho umenia, ale aj predzvesťou románskeho umenia, ktoré sa rozvíjalo v západnej časti Európy. Nadviazalo na snahy zrodené v karolínskom období (idea obnovy rímskeho impéria na Západe), uplatnili sa v ňom aj antické vzory a byzantské vplyvy. Rozkvet umenia nastal počas otonskej dynastie, založená v roku 919 Henrichom I. Vtáčnikom z Dolného Saska, vládnuca do roku 1024, kedy ju vystriedala sálska dynastia. Organizácia lénneho systému, boj proti barbarom (Slovanom, Vikingom a Maďarom), vytvorenie dynastie a konečné úsilie o obnovu ríše spravovanú nemeckým kráľom. Otovi I. sa podarilo obnoviť cisárstvo a dať sa v roku 962 v Ríme korunovať za cisára. Otonské umenie vyrastalo z tejto obnovy. Otonskí cisári, nadväzujúci na karolínsku politiku, vytvorili pevné zväzky s Itáliou a zaujímali sa o umeleckú a intelektuálnu činnosť. Byzantský vplyv prevažoval za vlády cisára Ota II., ktorý sa oženil s byzantskou princeznou Theofanou, a za vlády ich syna Ota III., ktorého radcovia v Ríme boli biskup Bernward z Hildesheimu a Gerbert z Aurillacu, budúci pápež Silvester II. Kultúrnymi centrami sa stali cisársky dvor, biskupské sídla a veľké kláštory. Tieto kultúrne centrá vznikali v srdci Svätej ríše rímskej, ďaleko od brehov pustošených Vikingami alebo Arabmi. Najdôležitejšími z týchto centier bolo benediktínske opátstvo Reichenau pri Bodamskom jazere, Sankt Gallen, Trevír, Echternach, Kolín nad Rýnom, Augsburg, Regensburg, Tegernsee a Salzburg hrali rovnako významnú rolu. Otonské umenie vyvrcholilo okolo roku 1000 a v prvej polovici 11. storočia. Ťažisko otonského umenia je v architektúre, sochárstve, knižnej maľbe a v zlatníctve.