«Почувши про доблесть Олександра, король країни Римської з північної землі…» — так починається розповідь про Невську битву. Автор не згадує, що в цей час (1240) Олександру було всього 19 років, сучасники це добре знали. У "Житії" зображується зріла людина, про яку посли інших країн говорять: «Пройшов я країни і народи, але не бачив такого ні царя серед царів, ні князя серед князів». Олександр довідується про те, що шведи прийшли в Неву, «пихкаючи духом ратним», «валандаючись від божевілля», загрожуючи: «Якщо можеш, захищайся». Він розпалюється серцем, виступає в похід з малою дружиною, у битві «на обличчі самого короля залишає слід свого списа». Прекрасна промова князя, звернена до дружини, лаконічна, сувора, мужня: «Не в силі Бог, але в правді». Рішучий, хоробрий Олександр і в битві на Чудському озері. Князь не може знести похвальби німців: «Скоримо собі слов'янський народ!». Він звільняє Псков, воює німецькі землі, утілюючи собою відплату за гордовитість і самовпевненість ворогів. Вони прийшли, хвастаючи: «Підемо і переможемо Олександра, і захопимо його». Але горді лицарі були обернені у втечу й узяті в полон, і „вели босими поруч коней тих, хто називає себе «божими лицарями»“. Як і в описі бою на Неві, автор не дає докладної картини битви, тільки кілька образів, що допомагають уявити, якою жорстокою була січа: «Здавалося, що рушило замерзле озеро, і не було видно льоду, тому що покрилося воно кров'ю». Слава про перемоги Олександра рознеслася всюди. «І прославилося ім'я його у всіх країнах, від моря Хонужського і до гір Араратських, і по ту сторону моря Варязького і до великого Рима».