Световните войни носят със себе си и нови форми на мислене в идеологическата, политическата и икономическата сфера, които изкристализират на международно ниво в периода, известен като Студената война, която противопоставя капитализма срещу комунизма. Тази нова панорама благоприятства известна нестабилност в латиноамериканските страни, предизвиквайки бунтове, революции и държавни преврати в полза на едната или другата страна. Прецедент за това се случва през 1908 г. с Мексиканската революция, когато президентът Порфирио Диас обещава да напусне президентството, а бизнесменът Франсиско Мадеро стартира президентска кампания през 1910 г. Диас променя избора си и предотвратявайки социалистическата революция, арестува Мадеро на изборите и самият Диас е обявен за победител. Тези събития предизвикват бунтове, които бележат началото на Мексиканската революция. Типичният пример е Кубинската революция от комунистически характер и Карибската криза, точка на силно напрежение между двата блока в световната панорама на Студената война и която е могла да причини Трета световна война. По същия начин поредица от авторитарни правителства и военни режими се появяват един след друг на целия континент, до края на Студената война в световен мащаб, след падането на Берлинската стена през 1989 г. и разпадането на СССР през 1991 г., които съвпадат с край на военното правителство на Аугусто Пиночет в Чили през 1990 г.