В края на XIX век основната ударна сила на водещите флотове в света са ескадрените броненосци. Тези кораби най-често са въоръжени с четири оръдия калибър 280 – 330 мм и значителен брой 150 – 164 мм оръдия. При това, поради ниската скорострелност на тежките оръдия, среднокалибрената артилерия има огромно значение. Счита се, че дистанциите на бъдещите морски боеве ще бъдат сравнително неголеми и значителния брой среднокалибрени снаряди ще може да нанесе на противника съществени щети. Средниият калибър застава в ролята на главно оръжие за броненосците. За това броненосците се стремят да получат защита от броня с максимална площ, макар и за сметка на намаляването на нейната дебелина. Против 150 – 164 мм снаряди това се счита за достатъчно. Японо-китайската и Испано-американската войни дават потвърждение за тази гледна точка. Така например трите крайцера от типа „Инфанта Мария Тереза“, с тяхната защита „всичко или нищо“: дебели пояси по водолинията и незащитени бордове, са бързо унищожени, а „Кристобал Колон“ демонстрира ценността на прикриването с броня със средна дебелина; при наличието на достатъчно количество гориво на борда той успява да се откъсне и да избяга на преследвачите си. Двете главни битки в тези войни преминават не просто на малки – а на минимални дистанции: от разстояние от 5 до 10 кабелтови. Обаче развитието на системите за управление на огъня води до увеличаване на очакваните дистанции на боя, а опита от Руско-японската война, само след шест години, потвърждава тези очаквания. При това става ясно, че сериозните щети на големите дистанции нанасят само най-тежките снаряди, а ефективността на оръдията калибър 120 – 203 мм силно намалява. Първата реакция на това е строителството на броненосци с въоръжение вместо среден с междинен калибър 203 – 240 мм, а след това на смяна на броненосците идват дредноутите, въоръжени според принципа „само големи оръдия“.