Шарл VIII води разумна вътрешна политика на консолидиране основите на кралската власт, но външната му политика е авантюристична и безплодна. Той решава да нападне Италия и да завладее Неапол, върху който има далечни претенции (виж Войни между Хабсбурги и Валоа). През 1494 г. армията му нахлува в Пиемонт и Милано и без сериозни сражения превзема Неапол. Против него се създава мощна коалиция, която го принуждава да се върне в родината си без да постигне нищо. Така Франция за пръв път се замесва в голямата европейска политика извън своята територия. Това става възможно след нейното обединение и стабилизирането на централната власт.