Споменик палим Крајишницима спада у корпус споменика посвећених Народноослободилачкој борби који су масовно подизани након завршетка Другог свјетског рата упоредо са обновом социјалистичке Југославије. Припреме и вријеме подизања овог споменика су у том смислу доста говорили о политичком контексту и клими у тадашњој Југославији, који је битно утицао на развој ове меморијалне архитектуре. Наиме, у првим посљератним годинама споменици подизани војницима Црвене армије су били окосница јавних споменика у Југославији, док су споменици југословенском покрету отпора били у другом плану. Поред комеморисања настрадалим војницима ЦА, ови споменици су имали и двојаку политичку функцију: са једне стране су свједочили блискост са Совјетским Савезом (што је посебно подвучено изградњом Споменика захвалности Црвеној армији на Батинској скели), главним политичким савезником и идеолошким узором нове Југославије, док су са друге стране инаугурисали нову социјалистичку идеологију у посљератно југословенско друштво. Но, 1948. године долази до лома и разлаза са Совјетима, и југословенска меморијална скулптура се на наративном плану од тог вријемена окренула у другом смјеру — као контрапункт представи црвеноармејца поставља се симбол југословенског партизана, којим се снажно промовише идеја аутохтоности партизанске борбе и њене укорјењености у народу.