Узроци револуције су бројни, од унутрашњих до спољашњих. Након Маврокордатовог коначног повлачења са политичке сцене 1855. нова поколења надахнута либералним идејама видела су једини лек политичком назадовању у правој парламентарној краљевини, те су се почели супротстављати краљу. Када је 1858. године прослављао 25-огодишњицу владавине Отон је био популарнији него икада, али је само 4 године касније свргнут. Један од већих проблема био је непостојање наследника, а Отон није искористио ни своје уставно право да га предложи парламенту. У италијанско-аустријском рату 1859. године показало се да краљ не дели проиталијанско расположење грчког народа. Избори из 1860. године су били тако изманипулисани, да кабинет који је састављен фебруара 1861. године није имао никакав ауторитет. Он се нагло устремио на учеснике студентских демонстрација и војничких завера. Отон се надао да ће успети да усмери пажњу јавности на Велику идеју, па је преговарао са Србијом, Црном Гором, гарибалдинцима, а Британија му је нудила јонска острва ако се обавеже да неће отварати источно питање. Он је понуду одбио, окренуо се Русима, изазвао огорчење Британаца, али није успео да придобије опозицију. Французи су се одвратили од њега због његове наклоности ка Аустрији, а Русе је бринуо недостатак православног наследника. Грчка јавност га је сматрала одговорним за губитак наклоности великих сила.