במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה והקימו את הליגה הבלקנית, אולם מעבר לכך לא היה ביניהם כל תיאום באשר למהלך המלחמה, וזו הייתה למעשה אוסף של ארבע מלחמות נפרדות שהתחוללו בו זמנית על ידי ארבעה צבאות שונים כנגד אויב משותף. מונטנגרו הכריזה מלחמה על טורקיה ב-8 באוקטובר 1912, ושלוש האחרות הלכו בעקבותיה ב-17 באוקטובר. ב-9 בנובמבר נכנעה סלוניקי לצבא היווני שהקדים את הצבא הבולגרי ביום אחד, ואילו אדירנה נפלה לידי הבולגרים בקרב אדריאנופול ב-11 במרץ 1913. הסכם לונדון סיים את המלחמה ב-30 במאי 1913, והעות'מאנים איבדו את צפונה ומערבה של תראקיה שעברה לשליטת בולגריה, את מקדוניה וצפון יוון. עם זאת הצדדים הניצים לא הצליחו להגיע להסכמה בדבר אופן חלוקת יתר השטחים שנכבשו מטורקיה, וההסכם נתן למעשה גושפנקא למצב בשטח. בולגריה אשר חשה כי לא זכתה בנתח מספק בשלל, פתחה לאחר שבועיים בלבד במלחמת הבלקן השנייה. הפעם תקפו הבולגרים את הסרבים ואת היוונים במטרה לכבוש את סלוניקי אך נחלו תבוסה. הן רומניה והן האימפריה העות'מאנית החליטו לנצל את מצוקתם של הבולגרים ופתחו נגדם במלחמה. ב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת. ב-31 ביולי 1913 נכנסה לתוקפה הפסקת אש כללית, ובמסגרת הסכם בוקרשט מ-10 באוגוסט 1913, איבדה בולגריה את רוב השטחים שכבשה במלחמה הקודמת. ברשותה של האימפריה העות'מאנית ששלטה פעם ביותר ממיליון קמ"ר באירופה נותרה פיסת קרקע אירופית בגודל של כ-20,000 קמ"ר בלבד. שינוי יסודי נוסף באופיה של האימפריה נבע מכך שבלא אירופה, היו רוב נתיניה טורקים או ערבים, ומכוח עובדה זו גם מוסלמים.