Након овога, настаје судбоносни тренутак у историји, може се слободно рећи, читавог Балканског полуострва. Десио се Четврти крсташки рат, са млетачким дуждом Енриком Дандолом на челу, са чијом ћерком Аном се Стефан Првовенчани оженио 1207. године и имао сина Уроша и ћерку Ренијеру, Бонифацијем Монфератским и др. Пао је вековима неосвојиви Цариград, и то од руке хришћана. Од оснивања „Новог Рима“, многе војске и многобројни народи са га опкољавали како са мора, тако и са копна, као што су Јужни Словени, Бугари, Авари, Персијанци, Арабљани, Руси, Кумани, Печенези и др. но сви ти покушаји били су безуспешни, веровало се да је тај град под небеским Божијим окриљем, да су његови бедеми неуништиви. Доласком Латина у престоницу Византије многе ствари су се измениле. Међутим, некако после грађанских ратова са локалним династима, као лидер одметнуо се Теодор Ласакрис и приступио изграђивању нове византијске државе, изабравши Никеју за своју престоницу. Сада је он важио као једини законити цар Византинаца, а исто тако је и нови патријрх у Никеји сматран за јединог законитог поглавара грчке цркве и као такав носио титулу васељенског цариградског патријарха. Насупрот латинском цару и патријарху у Цариграду, сада су у Никеји постојали византијски цар и патријарх, Никеја је постала државни и црквени центар из Цариграда потиснутих Византинаца.