De Nationalliberale var den første klare danske liberale politiske gruppering, omend de aldrig udgjorde et organiseret politisk parti i moderne forstand. Grupperingen fik en klar profil i offentligheden fra 1830'erne med to hovedpunkter på programmet: En fri forfatning, som skulle udgøre grundlaget for et konstitutionelt monarki til afløsning for den hidtidige danske enevælde, og en gennemførelse af Ejderpolitikken, så det daværende hertugdømme Slesvig blev forenet med Kongeriget Danmark nord for Kongeåen. Gruppen havde især støtte blandt studenter, akademikere og dele af borgerskabet i byerne, ikke mindst København. Ledende personer var Orla Lehmann, Carl Ploug, D.G. Monrad og senere C.C. Hall og A.F. Krieger. De nationalliberale var ledende i martsrevolutionen i Danmark i 1848 og udgjorde i den grundlovgivende rigsforsamling i 1848 med ca. en tredjedel af medlemmerne en midtergruppe mellem en konservativt orienteret godsejergruppe og Bondevennerne. I perioden 1857-63 dominerede de nationalliberale periodens danske regeringer; men med katastrofen i 2. Slesvigske Krig i 1864 mistede partiet stort set al indflydelse og gik efterhånden i opløsning. De fleste tidligere nationalliberale politikere tilsluttede sig i 1882 partiet Højre.