Traorén hallinnon sisä- ja ulkopolitiikkaa on luonnehdittu pragmaattiseksi. Se luopui talouden sosialisoinnista, mutta jatkoi epämääräistä sosialistista retoriikkaa. Traoré ei myöskään halunnut ryhtyä purkamaan suureksi kasvanutta byrokratiaa ja kannattamattomia valtionyhtiöitä, jotka kuluttivat 80 prosenttia valtion budjetista, mutta työllistivät valtaosan kaupunkien eliitistä. Ulkopolitiikassaan Traoré säilytti hyvät välit Neuvostoliittoon ja Kiinaan, mutta lämmitti suhteita myös Ranskaan ja muihin länsimaihin. Naapuruussuhteita häiritsi Burkina Fason kanssa käyty rajakiista, joka jätettiin Kansainvälisen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Vuonna 1988 Traoré valittiin Afrikan yhtenäisyysjärjestön puheenjohtajaksi.