Aquesta guerra va posar de manifest la vulnerabilitat dels cuirassats davant unitats més barates. El setembre de 1914 l'amenaça potencial als grans vaixells que representaven els submarins alemanys va ser confirmada pels reeixits atacs als creuers britànics, cas de l'enfonsament de tres creuers cuirassats britànics per part del submarí " U-9 " en menys d'una hora. Les mines marines també van provar el seu perill un mes després, quan el nou cuirassat "súper-dreadnought" britànic "HMS Audacious" va xocar contra una i es va enfonsar. Per a fins d'octubre els britànics havien canviat les seves estratègies i tàctiques en el mar de Nord amb la intenció de reduir el risc d'atacs de submarins "U-boot". el pla alemany a la Batalla naval de Jutlàndia es va basar en part en els atacs de submarins a les unitats britàniques, i el replegament germànic davant la potència més gran de foc de l'enemic va resultar reeixit gràcies al fet que els creuers i destructors es van aproximar als cuirassats britànics i els van obligar a allunyar-se per evitar els torpedes. El perill dels atacs de submarins als cuirassats i les baixes sofertes en els creuers van augmentar la preocupació a la Reial Armada britànica per la vulnerabilitat dels cuirassats.