La dècada de 1960 es caracteritzà por una gran agitació social a tota l'Amèrica Llatina, en un clima polític, econòmic i diplomàtic influït en gran manera pel dinamisme de la Guerra Freda. Aquestes condicions serviren de base per les obres dels escriptors del "boom", i definiren el context en el que les seves idees, a voltes radicals, varen funcionar. El triomf de la Revolució cubana l'any 1959 i l'intent frustrat d'Estats Units d'envair l'illa caribenya a través de la badia de Cochinos poden considerar-se l'inici d'aquest període. La vulnerabilitat de Cuba la portà a estrènyer llaços amb la URSS, fet que va donar lloc a la crisi dels míssils l'any 1962, situació en què els nord-americans i els soviètics van estar més a prop que mai de la guerra nuclear. D'altra banda, durant les dècades de 1960 i 1970, els règims militars dictatorials, ja fossin de dreta o d'esquerra, van predominar en els països de la regió. Per exemple, el 3 d'octubre de 1968, el general peruà Juan Velasco Alvarado, que encapçalaria un Govern d'índole esquerrana, va expulsar del poder al president constitucional Fernando Belaúnde Terry; mentre que l'11 de setembre de 1973, Salvador Allende, el primer president socialista democràticament elegit en el món, va ser enderrocat i substituït pel general Augusto Pinochet, que governà Xile amb el suport de la dreta fins a finals de la dècada de 1980. Alguns d'aquests governs van cooperar en l'execució d'un pla anomenat Operació Còndor, que permetia «disposar lliurement dels òrgans de Govern» per capturar opositors polítics, els quals foren torturats o, fins i tot, eliminats.