L'ampli suport internacional durant la Guerra Iran-Iraq va significar que l'Iraq va disposar de grans quantitats d'equipament militar, però amb el problema de posseir un equipament de diversos orígens, ja que en algun moment l'Iraq va arribar a ser el major comprador d'armes del món. Això li va restar efectivitat per la poca estandardització resultant en la seva gran i heterogènia força militar, la qual addicionalment tenia un pobre entrenament (fruit de la desconfiança de Hussein cap al seu exèrcit); i d'una molt alta desmoralització entre les seves files. La majoria dels cossos blindats iraquians encara seguien equipats amb els vells T-55 soviètics, Tipus 59 i Tipus 69 xinesos, fabricats entre els anys 50 i 60, i alguns T-72 soviètics a més dels pocs T-72M1 localment produïts entre els anys 70 i 90. Els tancs iraquians no estaven equipats per enfrontar-se amb blindats més moderns, i la seva efectivitat en entorns moderns de combat era molt limitada, ja que no comptaven amb sistemes de visió tèrmica i mires làser. Els iraquians van fallar en intentar buscar una contramesura efectiva contra el sistema de mires tèrmiques i els míssils anti-tanc, així com en contra dels projectils de tipus sabot, usats pels blindats M1 Abrams, Challenger 1 i altres vehicles de les forces de la coalició. Aquests dispositius li van permetre a la coalició internacional destruir de manera efectiva els blindats iraquians.