שינויים במישור הטריטוריאלי במפת אירופה בעקבות נפילת מסך הברזל והתפרקות יוגוסלביה, גרמו לעלייה חדה בביקוש להשתתפות באירוויזיון. בהתאם לכך, הרחיב איגוד השידור האירופי את מספר המדינות המתחרות לעשרים וחמש. בנוסף, החליט כי עשרים ושתיים מהמתחרות באירוויזיון 1992, יקבלו כרטיס אוטומטי להשתתפות באירוויזיון העוקב. שלושת המקומות האחרונים יתחרו לצד המדינות החדשות המעוניינות להצטרף לאירוויזיון על זכות ההשתתפות במהדורה הבאה. המדינות שלא צלחו להעפיל משלב הסינון, יאלצו להמתין עד לשנה הבאה. מלחמת בוסניה גבתה קורבנות רבים. כחודש לפני התחרות, נכבש רוב שטח המדינה, כולל הבירה סרייבו, על ידי הצבא הסרבי. המשלחת הבוסנית, שספגה ביקורות נוקבות מהממשלה, חוותה קשיים בעזיבת המדינה והטסתה למילסטריט, אירלנד. כדי להימנע מירי צלפים סרבים בעת העלייה למטוס, נאלצו חברי המשלחת לנסוע אל שדה התעופה בליווי הצבא הבוסני. באירוויזיון 1994 הונהג כלל חדש שיסדיר את מספר המשתתפות בתחרות: שש המדינות שסיימו במקומות האחרונים, יאבדו את זכותן להשתתף בשנה שלאחר מכן. בשנת 1997 אפשר איגוד השידור האירופי לצופים במדינות גרמניה, אוסטריה, הממלכה המאוחדת, שוודיה ושווייץ, להצביע לשירים בתחרות באמצעות מסרון טלפוני, ולהשפיע על תוצאותיה. קולות הצופים שוקללו לשיטת "12 הנקודות", והוצגו ביחס שווה להצבעות חברי השיפוט המדינתיים. ניסוי הצטרפותו של הקהל לתוצאות התחרות נחל הצלחה, ובאירוויזיון 1998 הוא הצביע לבדו, ללא ניקוד מהשופטים. באותה המהדורה זכתה הזמרת הישראלית דנה אינטרנשיונל – הטרנסג'נדרית הראשונה שזוכה באירוויזיון. בשנת 1999 כונן האיגוד את המושג "ארבע המדינות הגדולות" (ספרד, גרמניה, צרפת והממלכה המאוחדת), שזכו למקום אוטומטי בגמר התחרות, ללא קשר לתוצאותיהם בתחרות הקודמת. איטליה, ששבה לתחרות בשנת 2011, הצטרפה לקבוצת המדינות. בנוסף, חדלו המבצעים להתלוות למנגינות התזמורת, אלא לפלייבק, שהופק טרם השידור.