În monarhiile constituționale parlamentare, legitimitatea șefului statului neales derivă în mod obișnuit din aprobarea tacită a poporului prin intermediul reprezentanților aleși. În consecință, la vremea Revoluției Glorioase, parlamentul englez a acționat din proprie inițiativă pentru a numi un nou rege și regină (monarhii comuni Maria a II-a a Angliei și William al III-lea al Angliei); de asemenea, abdicarea lui Eduard al VIII-lea al Regatului Unit a impus aprobarea fiecăruia dintre cele șase tărâmuri independente ale căror monarh era. În monarhiile cu o constituție scrisă, poziția monarhului este o creatură a constituției și ar putea fi în mod corespunzător eliminată printr-o procedură democratică de modificare constituțională, deși adesea există obstacole semnificative de procedură impuse unei astfel de proceduri (ca în Constituția Spaniei).