Образуването на Османската империя е периодът между разпадането на Иконийския султанат около 1307 г. до падането на Константинопол под турските атаки на 29 май 1453 г. Империята започва съществуването си от малкия османски бейлик на границата с Византия в северозападната малоазийска област Витиния. Постепенно то завоюва все нови и нови територии и след като завладява Балканите прераства в империя, управлявана по време на цялото си съществуване от една династия – Османската. Първоначалният период (от 14 до средата на 15 век) от историята на държавата се нарича "„предимперска ера“". През по-голямата част от периода османците са просто една от много конкуриращи се държави в региона и контролират поданиците си с подкрепата на местните военачалници и васали. Към средата на XV в. османските султани успяват да натрупат достатъчно лично влияние и авторитет, за да дадат началото на централизирана имперска държава – процес, реализиран от султан Мехмед II (1451 – 1481). Превземането на Константинопол през 1453 г. се разглежда като символичен момент на превръщане на нововъзникващата османска държава в империя и бележи основен повратен момент в нейната история.