У другій половині XVIII століття відбувся поділ Польщі між Пруссією, Австрією та Росією. У результаті безліч євреїв, що проживали на території колишньої Польщі опинилися під російською юрисдикцією. У 1783 році євреїв Білорусі було заборонено жити в селах, оскільки вони були приписані до міського (міщанському) стану. 21 січня 1786 року був виданий сенатський указ, який дозволяв євреям тимчасово жити в селах. Купці з Білорусі при цьому володіли правом вільного пересування на відміну від інших представників цього стану. Після появи їх у Москві і Смоленську за скаргою християнських купців в 1791 році був прийнятий імператорський указ про заборону євреям селитися за межами кількох західних губерній. Цей указ поклав початок смузі осілості. В 1795 році був опублікований урядовий указ, за яким всі жили в селах євреї були приписані до міст, а потім євреїв вигнали з сіл. Нарешті 13 квітня 1835 року був опублікований указ Сенату, згідно з яким євреям дозволялося селитися в 6 західних губерніях і двох областях вільно, у 10 губерніях з істотними обмеженнями (наприклад, з забороною жити в губернських містах), в інших місцях поселення заборонялося.