Miután a 2003-as autó fejlesztése eredetileg is egy hosszabb folyamat lett volna, hiszen teljesen új koncepció alapján készült, ezért két csapat dolgozott egyszerre: Newey és az Arrows-tól igazolt Mike Coughlan tervezték az új autót, míg egy másik az előző évit fejlesztette tovább, hogy a szezon első néhány versenyén azzal indulhassanak. A régi modell meglepően jól szerepelt, így elegendő idő volt arra, hogy a további fejlesztések a háttérben folyjanak. A debütálásra a Kanadai Nagydíjon kellett volna sort keríteni, amely azért is különösen fontos lett volna, mert a Ferrari is bevetette új fejlesztését, mely miatt olvadozott a McLaren előnye a bajnokságban. Csakhogy erre nem került sor: 2003 májusában a franciaországi Paul Ricard versenypályán került sor a szezonközi tesztre, melyen Alex Wurz vezethette az új autót. Ekkor derült ki, hogy a tervezőasztalon jónak tűnő megoldások a gyakorlatban veszélyesek: a minél jobb aerodinamika miatt az egyes alkatrészek veszélyesen vékonyak és könnyűek voltak, a motortér keskeny és zsúfolt lett, az orr-rész pedig a kilencvenes évek elejét idézően keskeny lett, forradalmi újításként az első szárnyakon túlnyúló kialakítással. Newey a kipufogót úgy tervezte meg kezdetben, hogy az a diffúzorban lett volna, melynek köszönhetően a hátsó leszorítóerő fantasztikus mértékben megnőtt kigyorsításkor - fékezéskor viszont visszaesett. Már nem volt lehetőség a koncepció kiforrására, mivel a hűtési problémák miatt a kipufogó végül feljebb került, de a terveit közel egy évtizeddel később a Red Bull versenyautóival sikerre vitte. Mivel a könnyebb szerkezet miatt a motort is lejjebb kellett helyezni, hogy meglegyen az egyensúly, ezért az is könnyebben túlmelegedett. Nem beszélve a vadonatúj titán-kompozit sebességváltóról, amely a nagy hőterhelés miatt meghibásodásra hajlamos lett.