עם נסיגת אחרון הצלבנים ממבצר עתלית בשנת 1291 הלך ודעך העניין האירופאי בשרידי ממלכת ירושלים והתמקד ברעיון המופשט של מסעי צלב, מתוך רצון לתת משמעות להיסטוריה של הממלכה הצלבנית שהשתנתה בהתאם לזמן. מסעי הצלב שימשו כמיתוס ללאומנות הצרפתית המתפתחת של המאה ה-17, ככלי לניגוח קנאות דתית, וכנגד הכנסייה הקתולית. במהלך המאה ה-19 שימשו מסעי הצלב כרקע והשראה לתנועה הרומנטית. לאורך כל אותה מאה הביעו מטיילים אירופאים לארץ ישראל עניין באתרים הקדושים לנצרות או בעתיקות רומאיות. בכתביהם אין כמעט אזכור לשרידי מבצרים צלבניים, עובדה המותירה את המחקר המודרני ללא תיאור של מבצר עתלית ומצודת צפת בתקופה שלפני רעידת האדמה של שנת 1837 שהחריבה אותם כמעט לחלוטין, ובטרם מלחמותיו של אבראהים פאשא באימפריה העות'מאנית שגרמה נזקים רבים למצודות הצלבניות של צידון, מצודת צלאח א-דין, ואנטיוכיה.