I Fort Laramie-avtalen av 1868 ble Lakota-indianerne tildelt Black Hills "så lenge gresset gror". I 1870-årene ble det oppdaget gull i området, og dette ledet til utbruddet av Black Hills-krigen. Ifølge Fort Laramie-avtalen av 1868 hadde Lakotaene rettighetene til landet, men etter hvert som det kom flere og flere hvite gullgravere ulovlig inn i landområdet uten at myndighetene grep inn, eskalerte konflikten. Den amerikanske stat, som var i en økonomisk krise for tiden, så på gullfunnet som en stor mulighet til å forbedre økonomien, og sendte derfor George Armstrong Custer og hans 7. kavaleri inn i indianernes land for å finne ut om det virkelig var gull der, under dekke av at han skulle undersøke indianernes klager. I 1874 fant ekspedisjonen gull, noe som senere beseglet skjebnen til området og indianerne som bodde der. Det ble et gullrush som varte fra 1875 til 1878. Tusenvis av gullgravere og lykkejegere dro til Black Hills, og grunnla byer som Deadwood, Custer City og Lead. Fra 1880 gav gulldriften 4 000 000 dollar årlig og sølvdriften 3 000 000 dollar årlig. Indianerne reagerte på dette med våpen og begynte å angripe nybyggerne. De amerikanske myndighetene svarte med igjen å sende George Armstrong Custer og hans 7. kavaleri for å stanse dem. I denne krigen vant Lakotaindianerne sin største seier noen sinne, der de i 1876 i slaget ved Little Bighorn utslettet Custers framskutte styrke på 258 mann fra 7. kavaleri, og også Custer selv falt. Men de kunne ikke stå imot blåjakkene lenge, og en fredsavtale ble undertegnet i 1876 der USA "kjøpte" landet fra Sioux-indianerne.