התנועה לזכויות ההומואים (LGBT) החלה בעקבות מהומות סטונוול 1969, שהתגבשו לכדי גיוס עממי רחב לתנועת ההומוסקסואלית. לחשיפת הזהות ההומואית ניטבע המונח "יציאה מהארון" המביע הרחבת התהליך הפסיכולוגי-אישי לחיים הציבוריים. במהלך שנות החמישים הדבר המפחיד ביותר עבור התרבות ההומוסקסואלית היה יציאה מהארון. התרבות ההומוסקסואלית של שנות החמישים עשתה כל שביכולתה כדי לנסות לשמור על הנטייה המינית בסוד מן הציבור, על אף שמחקרו (משנת 1953) של הביולוג האמריקאי אלפרד קינסי על הומוסקסואליות הוכיח כי 39% מאוכלוסיית הגברים הנשואים חוו לפחות פעם אחת בחייהם חוויה הומוסקסואלית בין גיל ההתבגרות והזקנה. קבלת הביטוי המשחרר יציאה מהארון בציבור סייעה לתנועה לגייס אנשים שהעיזו לחיות כהומוסקסואלים "במשרה מלאה" ובפרהסיה. להומואים התאפשר מאז ליהנות מיחסים וממפגשים מיניים בתדירות גבוהה הרבה יותר מאשר אי פעם בעבר, וכבר לא היו צריכים לכפות את עצמם לתוך מערכת יחסים הטרוסקסואלית שהייתה עבורם חסרת עניין ומלאה בשקרים. מאז ואילך הלך ופחת מספרם של ההומואים המסתירים את זהותם המינית.