V zahraniční politice byl přitom nejproblematičtějším vztah Etiopie k Itálii. Italské snahy o ovládnutí vnitrozemí Afrického rohu se datují již od doby, co italská vojska obsadila přístavní pevnosti Asab (1882) a Massawu (1885) a za císaře Menelika II. vyvrcholila italským vpádem a porážkou agresora ve slavné bitvě u Adwy (Aduy). Ještě v r. 1928 rás Tafari vyjednal s Itálií mírovou smlouvu, konflikty na hranicích s italskými koloniemi v Somálsku a Eritreji se však začátkem 30. let dramaticky stupňovaly. Vláda císaře pak byla přerušena italským vpádem v r. 1935, kterému neměla feudální etiopská armáda šanci vzdorovat. Haile Selassie se sám postavil do čela svých jednotek a vedl je do rozhodující tři dny trvající bitvy u Maj Čeu. Tam zůstaly ležet tři čtvrtiny císařské armády. Haile Selassie byl přinucen k emigraci do Francouzského Somálska (dnes Džibuti). Regentstvím v zemi pověřil ráse Imrua. Císař pak přednesl svůj slavný projev na zasedání Společnosti národů v Ženevě. (I přesto, že císař uměl mluvit plynně francouzsky, tento projev pronesl v amharštině.) Spojené království a Francie i přesto uznaly anexi Habeše. Císař se ocitl v politickém vakuu.