Az iszlám (Mohamed próféta) egyesítette a korábban egymással harcoló arab törzseket, s ezzel óriási erőt szabadított fel, mely a dzsihád jelszavával a Közel-Keletre rontott, s rövid időn belül óriási területeket foglalt el. Mohamed próféta halálát (632. június 8.) követően a kalifák vették át az irányítást: Abu Bakr (632–634), majd Omár (634–644), későbbiekben Oszmán kalifa (644-656) és Ali kalifa (656-661), ha csak a rásidún (igaz úton vezérelt) kalifákra gondolunk. Vezetésükkel az előretörő iszlám harcosok pár évtized alatt elsöpörték a perzsa államot és Bizáncot is térdre kényszerítették. Uralmuk alá került Szíria, Palesztina, Mezopotámia (635–641 között), Egyiptom (639–642 között). Az Omajjád-dinasztia (661–750) irányításával a VII. század végére Keleten már az Indus völgyében jártak győztes hadaik, Közép-Ázsiában pedig már Szamarkand, a selyemút menti gazdag kereskedőváros is behódolt az araboknak. Nyugaton Bizánctól elfoglalták az Afrikai Exarchátust, majd Tárik vezér 711-ben átkelt a Gibraltári-szoroson (Dzsebel-el-Tárik = Tárik sziklája) és az Ibériai-félsziget nagy része arab fennhatóság alá került. A száz éve tartó sikereknek és hódításoknak két állam, egy régi és egy új vetett gátat. 732-ben Poitiers-nál Martell Károly frankjai, 740-ben Kis-Ázsiában, a Akroinon mellett a bizánciak mértek vereséget az arabokra, leállítva előrenyomulásukat.