Ved indgangen til 2. verdenskrig var hovedparten af fæstningsanlæggende af jord og mursten for sårbare overfor moderne artilleri og bomber til at kunne modstå en længerevarende belejring. For at afhjælpe det, var der blevet tilføjet en stor mængde bunkers. Imidlertid havde det nederlandske forsvar besluttet at koncentrere sig om en mere østlig forsvarslinje, Grebbelinjen, og kun at tildele vandlinjen en sekundær rolle. Da tyske tropper gennembrød Grebbelinjen den 13. maj, blev de hollandske tropper trykket tilbage til vandlinjen. Men med tyskernes moderne mobile krigsførelse, kunne faste forsvarslinjer omgås (eg. Maginot-linjen). Mens de hollandske styrker kæmpede et forældet skyttegravsslag langs Grebbelinjen, havde luftbårne tyske tropper allerede besat de sydlige overgange over vandlinjen – hovedpunkterne var broerne ved Moerdijk, Dordrecht og Rotterdam. Da modstanden alligevel ikke ophørte, tvang tyskerne nederlænderne til overgivelse ved luftbombardement af Rotterdam og trusler om gentagelse for Utrecht og Amsterdam. Af den grund havde vandlinjen kun ringe betydning under Slaget om Holland i maj 1940.