Den franska armén var en klassisk modell för en riddarhär: tungt kavalleri som anföll och splittrade fienden i förvirrade stycken som sedan nedkämpades med snabbhet. De franska skyttarna var utrustade med armborst, vilket fordrade knapp erfarenhet. Engelsmännen satte sin tillit till väl utrustade fotsoldater med långa spjut och små krokar, som skulle haka fast i fiendens rustningar och rycka honom av hästen, samt långbågskyttarna, som kunde stå långt bort och skjuta på fienden flera gånger innan han hann fram. Ett krav var dock erfarenhet; en långbågskytt måste ha varit bekant med sin båge nästan hela livet. Den engelska taktiken skulle dock visa sig modernare och avgörande: 1346 vann den en berömd seger i slaget vid Crécy i norra Frankrike, med följden att Calais intogs. 1356 segrade Edvard III:s son (”Den svarte prinsen”) vid Poitiers i västra Frankrike och det engelska väldet i Sydvästfrankrike var nu på sin höjdpunkt. En dryg tredjedel av hela Frankrike var engelskt, men i norr var det bara Calais som hölls av England. Och eftersom Johan II av Frankrike tillfångatagits vid Poitiers så slöts fred 1360 i Bretigny. Hans son (Karl V) vägrade dock att acceptera läget utan startade krig på nytt 1369. Efter åtta års framgångsrikt krig för Frankrike hade engelsmännen 1377 trängts tillbaka till Bordeaux och Bayonne.