המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה יצאה מאנגליה פחות מחמישה חודשים אחרי השקת "דיסקברי" ורק שבע אחרי שהספינה יצאה מדנדי. לוח הזמנים הזה הותיר מעט מאוד זמן להעביר את הספינה ניסויים בים והמסע לניו זילנד היה גם שיוט ההרצה של הספינה החדשה. התרשמותו הראשונה של סקוט מן הספינה הייתה גרועה - הוא סבר שהיא איטית ובלתי נענית, ושהשידרית הרדודה שלה, שנבנתה ללא בליטות כדי לשפר את התקדמותה בקרח, מספקת יציבות מינימלית."דיסקברי" נעה-נדה בכבדות מצד לצד בים הפתוח (תנודה של 94 מעלות - 47 מעלות לכל צד של אנך - תועדה באוקיינוס דרומי ונטתה לסטות אנה ואנה מנתיבה. שקלטון תיאר את הספינה כמפרשית גרועה, שנשאה יותר מדי מפרש מאחור ופחות מדי לפנים, ואילו סקוט דאג, ששדרית הספינה איננה מתאימה לעבודה בקרח דחוס. אבל אחרי שהמשלחת הגיעה אל הארבעים הגועשים, גילתה הספינה עמידות ימית מצוינת ומשום שהייתה כבדה ונשאה שטח מפרש מועט יחסית לגודלה, יכלה להתקדם יפה ברוחות חזקות ובים סוער בלי לקפל חלק מן המפרשים. ירכתיה המעוגלות שלא כמקובל והבולטות החוצה של "דיסקברי" (אחד השינויים העיקריים מעיצוב ה"בלאדהאונד" המקורי), לא זו בלבד שסיפק יתר הגנה למשוט ההיגוי אלא גם מנע מן הגלים העוקבים, פרט לגדולים ביותר, להתנפץ על חלקה האחורי של הספינה והשאיר את הסיפונים יבשים, אף כי הירכתיים היו מועדים "להיחבט" בגלים ולחולל רעש במגורי במגורים ובחדר האוכל של הקצינים.