Централни комитет је првобитно финансирао појединце, као и мале групе хајдука, који су били самоорганизовани или дио бугарске револуционарне организације у Македонији (Врховни македонско-једренски комитет или Унутрашња македонска револуционарна организација). Својим дјеловањем организација је настојала да заштити словенско хришћанско становништво од зулума. Пропашћу српско-бугарских преговора око удруженог дјеловања, због растућег национализма у бугарским комитетима, Српски комитет је одлучио да у потпуности организује своје оружане групе. Централни комитет је послао прве двије групе у Македонију 1904. године, које су се рано изложиле и због тога одмах биле уништене. Други талас је био много успјешнији; међутим, почела су непријатељства између Бугарског и Српског комитета. Српски четници су се борили против Османлија, као и албанских и бугарских банди. Својим дјеловањем су се истакли Јован Бабунски, Глигор Соколовић, Илија Трифуновић Бирчанин, Михаило Ристић Џервинац, Јован Грковић Гапон, Василије Трбић, Спаса Гарда, Бранивоје Јовановић, Илија Јовановић, Јован Станојковић Довезенски, Мицко Крстић, Лазар Кујунџић, Цене Марковић, Маринко Алексић Миша, Доксим Михаиловић, Коста Пећанац, Војин Поповић, Саватије Милошевић и Петко Илић. Након избијања Младотурске револуције 1908. године и проглашења устава, сви хајдуци у Македонији, укључујући српске четнике, оставили су оружје, међутим, герилска борба се ускоро наставила, настављајући се касније на балканске ратове.