Након рата, Милица се враћа уметности. Свој уметнички пут започела је сликањем на стаклу, да би се 1957. године посветила таписерији. Њен рад, на тадашњој уметничкој сцени Југославије, издваја се по техници, композицији и симболици. Њени радови представљају одраз унутрашњег света уметнице, кроз које се огледа вишегодишњи страх који је преживела током заточеништва у Другом светском рату. Истовремено, инспирацију је налазила у митологији Старих Словена и фолклору. Стваралачки рад Милице је трајао скоро две деценије, током којих су њене таписерије излагане на око петнаест самосталних и четрдесет колективних изложби у земљи и иностранству. Добитница је и неколико признања, међу њима је и награда Октобарског салона 1971 године. Седамнаест таписерија Милице Зорић Чолаковић део су легата који су она и Родољуб Чолаковић завештали Музеју Семберије у Бијељини. Њихов легат се налази и у виду галерије у склопу Музеја савремене уметности у улици Родољуба Чолаковића на Дедињу, у згради коју су он и Милица завештали Београду, Легат је отворен 1980. године и чува збирку од 92 дела најпознатијих југословенских уметника, колекцију стилског намештаја, скупоцене оријенталне таписерије и разноврсне предмете од порцелана и стакла.