Навіть якби танк P.1500 був закінчений, то не знайшов би практичного застосування у військових діях. І хоча його товста броня та потужна артилерія могли б створити проблеми для наземного супротивника- танк був би занадто вразливий для атак авіації, враховуючі його габарити та незначну мобільність. Його просто неможливо було сховати від атак з повітря — ланка штурмовиків з легкістю могла б знищити цього сухопутного гіганта (навіть за умови прикриття його розрахунком ППО), і це було зрозуміло ще на стадії проєктування. Посилене прикриття від авіації було б справою дуже витратною (що за неперевіреними даними і стало причиною для відмови від проєктування цієї вельми дорогої машини, яку можна було б знищити конвенційною зброєю вартістю у сотні разів меншою за сам P. 1500). Єдиним можливим використанням для подібної машини була б роль далекобійної самохідної гармати — зброї виключно наступальної; оскільки дальність артилерійського вогню до 50 км підходила для руйнування ворожих укріплень. На початку ж 1943-го року, після поразки під Сталінградом, стало остаточно зрозуміло що час блискавичних наступів для Вермахту минув.