Гроф Леополд Јозеф Даун, у писму царици Марији Терезији у јануару 1758. године, залагао се за важнију улогу генералштаба (начелника штаба). Неуспеси у војсци, посебно у Бици код Лојтена, јасно су дали до знања да Аустрија нема „велики мозак“ и да је команда требала да прошири оптерећење како би врховни командант имао времена да размотри стратешку слику. Прописе из 1757. године створили су "Грос Фелдгенералштаб" и "Клајн Генералштаб" (велики и мали генералштаб), а након промена 1769. године основано је стално особље од 30 официра под управом Франца Морица фон Ласиа, које би у рату бивало проширено додатком млађих официра. Особље "Гроса" било је подељено на три дела: прво, "Интринсекум", који се бавио операцијама унутрашње администрације и руковођења; друго, спољне активности, укључујући пионире; треће, инспекцијска служба, која се бавила издавањем наредби и ратним заробљеницима. Уз генералштаб био је и генерал-ађутант, који је предводио групу ађутантског особља које су изабрали команданти војске да би се бавили детаљима унутрашње управе и упоређивањем обавештајних података, и био је потчињен главном команданту. Начелник штаба постао је главни саветник врховног команданта, и у фундаменталном помаку од претходне административне улоге, начелник штаба је сада предузео оперативно планирање, делегирајући рутински посао на своје више старешине. Штабни официри су били одабрани из линијских јединица и касније би се враћали у њих, с намером да се током свог времена са особљем докажу као вође. У бици или када је војска имала одвојила корпус, команданту колоне би се доделио мали број особља као мања верзија штаба. Осова вишег ранга, обично мајор, био би шеф штаба колоне и његов главни задатак био би да помогне команданту да има бољи увид у стање на терену.