Године 1991. демократски изабрана влада је форсирала приватизацију и тржишне односе, иако су њени напори били осујећени старим начинима пословања у Јерменији, азербејџанском блокадом и трошковима рата за Нагорно-Карабах. Законом о програму приватизације и децентрализације непотпуно изграђених објеката 1992. успостављен је државни одбор за приватизацију, са члановима свих политичких партија. Средином 1993. одбор је најавио двогодишњи програм приватизације, чија би прва фаза била приватизација 30% државних предузећа, углавном услужних и лаких индустрија. Преосталих 70%, укључујући мноштво банкротираних, нефункционалних предузећа, требало је приватизовати у каснијој фази уз минимална владина ограничења, како би се подстакла приватна иницијатива. За сва предузећа радници би добили 20% имовине своје фирме бесплатно; 30% би било подељено свим грађанима путем ваучера; а преосталих 50% требало је да подели влада, с тим да се предност даје члановима радних организација. Главни проблем овог система, међутим, био је недостатак законодавства које покрива заштиту страних инвестиција, банкрот, монополску политику и заштиту потрошача.