Након тога, 27. јула 1804. године, српски устаници пишу молбу руском цару, као заштитнику православаца, да затраже помоћ у даљем току устанка, у виду наоружања, муниције, новца и војних стручњака. Примивши ове молбе, руски цар је 28. новембра 1804. наредио да се издвоји 5.000 дуката за устанике у Србији и послао писмо руском посланику у Цариграду са упутством о томе како да утиче на Порту. Са друге стране, султан решио да преговорима умири Србе, те је замолио влашког и молдавског кнеза да, као хришћани посредују између Порте и устаника, што су они и учинили. Устаници су одговорили да су и даље верни султану, али су затражили да Алија Гушанац буде уклоњен из Београда, као и да односе утврђене преговорима са Бећир-пашом гарантује једна страна сила. Султан је одбио предлоге Срба, а они су одбили султанов захтев да распусте оружане одреде. Карађорђе је, ипак послушао савете Бећир-паше и других посредника да буде толерантнији према Порти, те је смањио устаничке снаге око Београда, али, Порта је априла 1805. наредила нишком Хафиз-паши, који је постављен за новог београдског везира, да почне да скупља војску и угуши буну. Превентивно, Карађорђе је још у марту 1805. један део устаничке војске од Београда померио ка Западној Морави ради заузимања Карановца, Трстеника, Пожеге и Ужица, а други део према Великој Морави ради одбране у случају да Османлије крену тим правцем. Османлије су, изреволтиране,започеле оружане сукобе са устаницима. Српски устаници су током 1805. и 1806. године, у многим биткама попут оних за Иванковац, Параћин, као и одлучујућих битки на Мишару и Делиграду, извојевали велике победе над Османлијама.