Otonská architektúra je poslednou fázou predrománskej architektúry. Nadviazala na snahy zrodené v karolínskom období (idea obnovy rímskeho impéria na Západe), uplatnili sa v ňom aj antické vzory a byzantské vplyvy. Niekedy sa toto obdobie označuje ako tzv. otonská renesancia. Rozkvet umenia nastal počas otonskej dynastie, založenej v roku 919 Henrichom I. Vtáčnikom z Dolného Saska, vládnuca do roku 1024, kedy ju vystriedala sálska dynastia. Otonská architektúra sa rozvíjala najmä od nástupu vlády Ota I. v roku 936. Kultúrnymi centrami boli biskupské sídla, kláštory alebo cisársky dvor. Otonská architektúra vyvrcholila okolo roku 1000, zatiaľ čo architektúra z polovice 11. storočia je považovaná za románsku architektúru. Stavby v tomto období majú rysy, ktoré ukazujú na plynulý vývoj staviteľského umenia medzi fázou otonskej a románskej architektúry, ako napríklad kláštorný kostol v Alpirsbachu, Katedrála Panny Márie a svätého Štefana v Speyer alebo Dóm v Paderborne. Obdobná situácia je u cisárskej falce v Goslare z roku 1024. Silila tendencia prepojiť všetky časti stavby do ucelenej priestorovej jednoty.