Політична нестабільність у Римі зростала. Преторіанська гвардія вбила імператора Калігулу (37—41 н. е.), щоб замінити його на Клавдія (41—53), а його наступник Нерон (54—68) спалив Рим. Однак зовнішня експансія продовжувалась, коли Траян (98—117) напав на Дакію, Парфію та Аравію. Єдиною загрозою була Парфянська імперія. Переселенці почали перетинати кордони імперії. Сухий клімат Середньої Азії змусив гунів переселитися, й в 370 р. вони перетнули Дон і змусили готів за Дунаєм рухатися, що, своєю чергою, призвело до того, що інші германські племена захопили римські кордони. У 293 році Діоклетіан (284—305) призначив трьох правителів для різних частин імперії. Офіційно її розділив у 395 р. Феодосій I (379—395) на Західно-Римську та Візантійську імперії. У 406 р. північний кордон першої захопили алемани, вандали та свеви. У 408 р. вестготи ввійшли в Італію, а потім у 410 р. пограбували Рим. Остаточний розпад Західної Імперії відбувся в 476 р., коли скинули Ромула Августа (475—476).