A Szerb Vajdaságot a Háromegy Királysággal és a Határőrvidékkel egyesülve, közös alkotmánnyal képzelték el, amelyben jelentős autonómiát kaptak volna a szerbek, de a forradalom alatt ez cél sosem valósult meg. 1848 májusában szerb önkéntesek érkeztek a török protektorátus alatt álló, 1833-ban a második szerb felkeléskor létrejött félfüggetlen Szerb Fejedelemségből a Délvidékre, akiket a magyarországi szerbektől (rácok) való megkülönbözetés miatt szerviánusoknak neveztek. A kibontakozó szerb-Habsburg együttműködés és a szervániusok megjelenése nagy ellenszenvet váltott ki a magyar politikai elitből. Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc időszaka alatt a szerb lázadók gyökeres etnikai tisztogatásokat végeztek a bánsági Al-Dunától az észak-bácskai Magyarkanizsa, Szenttamás, Zenta és Bácsföldvárig. Kossuth Lajos akkor elutasította a szerb kisebbségi követelések teljesítését.