Från slutet på 1100-talet till slutet på 1200-talet ökade den engelska befolkningen med mer än 250 % för att nå sin högsta nivå i slutet på 1200-talet. Befolkningsutvecklingen ledde till att levnadsstandarden sjönk, trycket på naturresurserna ökade och att delar av befolkningen sökte sig bort från jordbruksnäringarna. Befolkningen började minska 1315 på grund av den svåra missväxten och det åtföljande stora hungersnöden 1315-1317. Boskapspesten 1319 orsakade sedan att många dragdjur dog vilket drastiskt minskade jordbrukets produktivitet och därmed tillgången på livsmedel. Lilla istidens första stora köldperiod påverkade även jordbrukets avkastning i negativ riktning. Svälten ledde till social oro och en klar ökning av antalet brott. Genom digerdöden halverades sedan befolkningen i det närmaste 1348-1351. Massdöden slet sönder samhället och ledde till förvirring, desorganisation och därav följande lägre produktivitet i jordbruket. Från 1380-talet återhämtade sig samhället, levnadsstandarden förbättrades genom högre löner och lägre livsmedelspriser. Trots den ökande levnadsstandaren fortsatte dock befolkningen att minska under resten av 1300-talet och under 1400-talet. Jordar övergavs för att det inte längre fanns arbetskraft att bruka dem, byar övergavs eller minskade i storlek och städerna blev mindre.