במהלך המאה השביעית, הביאה התפשטות האסלאם אל מחוץ לחצי האי ערב את הח'ליפות לכלל עימות חזיתי עם האימפריה הביזנטית. ניצחונות ראשונים מול צבאות ביזנטיים הביאו לאבדן שטח אך לא לכניעה ביזנטית. לצורך המשך העימות, ועל מנת להתמודד מול היתרון הביזנטי בלוחמה ימית, שליטה על קווי אספקה ויכולת של הנחתת כוחות מהים, החלו הערבים תחת פיקודו של מוּעַאוִיָה בֶּן אַבִּי סוּפְיָאן לבנות צי כשהם מסתמכים על ידע וטכנולוגיה של ערבים נוצרים, בעיקר מכנסיות שנרדפו על ידי הביזנטים ובהם מונופיזיטים, קופטים וסורים אורתודוקסים. הערבים הנוצרים בנו את הספינות על פי ידע ומודלים ביזנטיים ושימשו כמלחים בעוד שלוחמים ערבים מוסלמים שימשו ככוח הצבאי על הספינות. בסיסו של הצי המוסלמי נקבע בטריפולי (שבלבנון), בעכו, בצור ובאלכסנדריה, ואפשר את הניצחון הימי הראשון על הביזנטיים ב"מלחמת התרנים" (655) שערער את מאזן הכוחות בים התיכון. ההצלחה דחפה את צבא הח'ליפות לתקוף את הביזנטים במאמץ מרוכז כנגד עיר הבירה הידוע גם כמצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול (678-674). לפי ההיסטוריון תאופנס המוודה, בוצעה ההתקפה הערבית באופן שיטתי: בשנים 673-672 הבטיח לעצמו הצי הערבי בסיסים לאורך חופה של אסיה הקטנה. הערבים השתמשו בחצי האי קיזיקוס ליד קונסטנטינופול בתור בסיס למשך חודשי החורף, כשבכל אביב הם חוזרים ותוקפים את ביצורי העיר. הביזנטים, תחת הנהגתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי, הצליחו להשמיד את הצי הערבי בעזרת המצאה חדשה - האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב. מאידך הצליחו הערבים לכבוש את החוף הצפוני של אפריקה (תוניסיה ולוב) ולבסס בסיסי צי ששימשו לתקיפות שוד על איטליה ואפשרו מאוחר יותר את כיבוש סיציליה וספרד.