1960-ті розпочались раптовим рішенням італійської спілки авторів та видавців SIAE заборонити своїм авторам брати участь в сезоні Санремо 1961 року, однак таке рішення не було прийняте. В наступні роки відбувся початок так званої «ери Бонджорно» (названої на честь ведучого Майка Бонджорно, що вів фестиваль з 1963 по 1967 роки), на сцені дебютували так звані «виконавці-крикуни», в числі яких були Міна (щоправда, після розчарування, якого вона зазнала 1961 року через те, що не потрапила у трійку найкращих, співачка вирішила більше ніколи не брати участі у фестивалі), Адріано Челентано та Боббі Соло, i автори-виконавці на кшталт Джино Паолі, та Умберто Бінді, а також біт-ансамблі (яких на фестивалі скоріше «терпіли» ніж підтримували, у тому числі й через організаційні проблеми). На фестивалі перемагала здебільшого мелодійна музика: найголовнішу перемогу того часу отримала Джильйола Чинкветті, яка 1964 року виступила з піснею «Non ho l'età», з якою вона того ж року перемогла також в пісенному конурсі «Євробачення». Також 1964 року було допущено до участі зарубіжних викнонавців (серед яких Пол Анка, Джин Пітні, Бен Кінг і Антоніо Прієто): нове правило було задумане як змагання італійських та зарубіжних співаків, воно насамперед мало на меті як наповнити місцеву легку музику новими виконавцями, так і розришити італійську музичну продукцію. Однак, від такої іновації відмовились 1966 року.