Причиною стала реальність літа 1942 року, яка виявилася іншою, ніж планувало радянських вище військове керівництво. Наступ Червоної армії в районі Барвінківського виступу, що успішно почався, скінчився катастрофою — 6-та армія вермахту під командуванням Фрідріха Паулюса успішно оточила і знищила ядро армій Південно-Західного і Південного фронтів, а потім потужним ударом в межиріччя Дону і Волги вийшла до Сталінграду і вивела з ладу всі що були там підприємства військово-промислового комплексу СРСР. Тому влітку і ранньої осені 1942 року всі офіційні роботи на УЗВМ і ЧКЗ по «винищувачам ДОТів» й самохідній артилерії взагалі або призупиняються, або істотно сповільнюються — внаслідок втрати Сталінградського тракторного заводу і заводу № 264 в Сарепта виникла серйозна загроза провалу у випуску танків Т-34, Т-60 та Т-70. Щоб цього уникнути, було прийнято рішення про розгортання на УЗВМ і ЧКЗ випуску середнього танка Т-34, всі наявні кадри були кинуті на освоєння його серійного виробництва. У цій обстановці розвиток важкої штурмової самохідної артилерійської установки тривав тільки на рівні ескізних проробок. Зокрема, на УЗВМ паралельно з У-18 велися роботи по замовленню Головного артилерійського управління над проектом У-19 203-мм САУ, однак така машина виявилася надмірно переобтяженою. Ряд інших конструкторських колективів теж в цей період представили свої дослідження по темі, наприклад, в цьому напрямі вів роботу науково-дослідний відділ Військової академії моторизації та механізації імені Сталіна. Але в металі в той період нічого не реалізовувалося — після освоєння серійного випуску Т-34 на Уралмаші його конструкторські кадри в жовтні — листопаді 1942 року були зайняті роботою над майбутньою САУ СУ-122, а ЧКЗ все ще освоював серійний випуск Т-34, продовжуючи свої роботи з удосконалення важких танків.