Здружене немачко-квислиншке снаге покренуле су септембра 1941. године обимне војне операције усмерене против слободне партизанске територије Ужичке републике. Организовано и убрзано напредовање технички далеко опремљенијих немачких снага довело је до пада Ужичке републике крајем новембра исте године. Немачке снаге су убрзано напредовале, а рањених партизана је у Ужице пристизало све више. Након неуспеха одбране Ужица, командант НОП и ДВ Југославије, Јосип Броз Тито, наредио је повлачење Врховног штаба и преосталих партизанских снага према Санџаку. С њима су кренули и рањеници из свих партизанских болница на подручју ужичког и ваљевског краја, те Мачве и остатка Шумадије. Пошто није било довољно људи да носе све рањенике, Тито је, најпре противећи се, одлучио да буду остављени уз путеве, верујући како ће Немци у складу с међународним правилима ратовања третирати рањенике као ратне заробљенике и пружити им одговарајућу негу. Више стотина рањеника је све до Златибора дочекало пристижуће немачке јединице. Супротно Титовим очекивањима, немачки војници су видевши рањенике почели да пуцају у њих, газили их тенковима, а неколицину преживелих су пребацили у камионе и стрељали их у Ужицу. Покољи рањеника трајали су од 29. новембра до 1. децембра 1941. године. Након што је ова вест стигла до њега, Тито је одлучио да партизани више никада не остављају рањенике рачунајући на милост непријатеља.