Боливар, када је сазнао за пропаст друге шпанске експедиције, провео 1820. припремајући ослободилачки поход на Венецуелу. Боливару је помогла нова политика Шпаније тражења сарадње са побуњеницима, коју је Мориљо спровео, одрекао се дужности врховног командата и вратио у Шпанију. Иако је Боливар одбацио шпански приједлог да се патриоте врате у шпански поредак према уставу из 1812, стране су 25. и 26. новембра успоставиле шестомјесечно примирје и регулисање правила ангажовања према националном закону. Примирје није трајало шест мјесеци. Свима је било очигледно да је ројалистички положај у великој мјери ослабљен недостатком појачања. Ројалистички војници и читаве јединице почеле су у великом броју дезертирати или пребјегати патриотима. Кабилди Маракаиба 28. јануара 1821. прогласио је провинцију независном републиком која је одлучила да се придружи Великој Колумбији. Мигел де ла Тор, који је замијенио Мориља као врховни командат, схватио је ово као кршење примирја, иако су републиканци тврдили да је Маракаибо промијенио стране својом вољом, обје стране почеле су припреме за обновљени рат. Судбина Венецуеле запечаћена је повратком Боливара у априлу, који је са собом водио 7000 војника из Нове Гранаде. У бици код Карабоба 24. јуна, снаге Велике Колумбије одлучно су побједиле ројалистичке снаге, осигуравајући контролу над Венецуелом, изузев Пеурта Кабеља, и тиме гарантујући независност Венецуеле. Боливар се сада могао концентрисати на претензије Велике Колумбије на јужну Нову Гранаду и Кито.