Битка на Чегру код села Каменица, у близини Ниша одиграла се 31. маја. Са Турцима се сукобила војска Милоја Петровића која се 21. априла сакупила у Делиграду и одатле кренула ка Нишу. Као помоћ им је пристигао и Вељко Петровић који је оперисао у области Ниш-Пирот. Срби су код Каменице изградили шест шанаца. Пораз на Каменици био је последица турске премоћи, неактивности српске војске и сукоба Петровића са Петром Добрњцем. Томе је допринео и Вељко Петровић који се својевољно одвојио од главнине и упао преко Понишавља у Загорје, заузевши Белу Паланку. Турцима је пристигло појачање са истока. Захтев Милоја Петровића да се одмах нападне није прихваћен. Турци су успели да провале у шанац. Када је Стеван Синђелић видео да их не може истерати, опалио је кубуром у бурад барута и тако завршио битку. Изгинуло је много Турака, али и око 3000 Срба. Турци су након битке кренули у офанзиву, опколили Делиград и распоредили се између Мораве и Тимока. Нису успели да заузму једино Пореч кога је храбро бранио Миленко Стојковић. Карађорђе је успео да заустави турски продор и да сузбије напад Алије Гушанца из Јагодине. Код манастира Манасија нанео је пораз Турцима, а даље борбе прекинуло је зимско време. Карађорђе је настојао да на своју страну придобије Француску. Његов делегат Раде Вучинић примљен је у Бечу од стране француског министра спољних послова. Французи су одбили да посредују на Порти, али су показали симпатије за српски устанак. Вучинић је путовао и у Париз, предлагао Наполеону да помогне стварање независне Србије, на челу са Карађорђем и његовим наследницима и Наполеоном као протектором, али без већег политичког ефекта.