Pe 1 noiembrie 1911 locotenentul aviator italian Giulio Gavotti a aruncat patru bombe asupra a două baze ale turcilor din Libia, efectuând primul atac aerian ca parte a Războiului Italo-Turc. Folosirea atacurilor aeriene a fost extinsă în Primul Război Mondial. De exemplu, în Bătălia de la Neuve Chapelle din 1915 britanicii au lansat bombe asupra liniilor de calea ferată germană. Cu toate acestea, Oxford English Dictionary a menționat termenul englez „air strike” abia în perioada celui de-al Doilea Război Mondial, care a fost format din două cuvinte separate încă ceva timp după aceea. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a avut loc o dezvoltare a munițiilor ghidate cu precizie, care a fost realizată de germani și a contribuit la sensul modern al „atacului” aerian, un atac ce viza o țintă precisă spre deosebire de bombardamentele de până atunci care vizau zone mai largi de la sol. Importanța direcționării precise nu poate fi supraevaluată: după unele statistici, peste o sută de raiduri au fost necesare pentru a distruge un punct țintă în cel de-al Doilea Război Mondial; în Războiul din Golful US Air Force a oferit mass-mediei imagini precise ale unor Bombe ghidate de radar care au lovit direct ținta, fără daune colaterale semnificative (folosind, de exemplu, sistemul de navigație LANTIRN). Paul Fussell a menționat în lucrarea sa "The Great War and Modern Memory" tendința populară în secolul al XX-lea de a susține că o bombă prost dirijată a lovit, de exemplu, o biserică a fost complet deliberată și evidenția comportamentul malefic al inamicului; de-a lungul timpului, așteptările de reducere a pagubelor colaterale au crescut până la punctul în care țările dezvoltate angajate în război împotriva unor țări mai puțin avansate din punct de vedere tehnologic au redus aproape de zero acest tip de pagube.