Mănăstirea Vranjina a primit mai târziu moșii mari din partea membrilor familiilor nobiliare Balšić și Crnojević care au condus Principatul Zeta. În 1404 Đurađ Stracimirović a donat mănăstirii satul Rake, în timp ce Balša al III-lea i-a dăruit un iaz cu apă sărată (1417) și satul Karuč din regiunea Crmnica (1420). În perioada care a urmat după stăpânirea monarhilor din dinastia Nemanjić, în timpul căreia toate moșiile aparțineau monarhului, nobilii locali au început să solicite drepturi de proprietate asupra moșiilor, inclusiv a moșiilor care aparțineau metohurilor monahale. O adunare faimoasă a avut loc în 6 septembrie 1455 la Mănăstirea Vranjina, atunci când în urma creșterii amenințării turcești, triburile din regiunea montană Brda au jurat credință Republicii Venețiene în prezența proveditorului venețian. Stefan Crnojević, ducele Zetei, care se alăturase deja venețienilor, a organizat adunarea și a luat parte la ea. În chestiunea organizării bisericești, adunarea a hotărât recunoașterea autorității mitropolitului Zetei, care era contestată la acea vreme de mitropolitul unit grec, cu sediul la Mănăstirea Ostros; mitropolitul unit era considerat un ierarh necanonic deoarece fusese impus și instalat de venețieni în urma Conciliului de la Florența (1438-1439). Participanții la adunare au cerut ca mitropolitul lor să fie slav și ca Mănăstirea Vranjina, unde se afla atunci sediul temporar al Mitropoliei, să fie recunoscută ca reședință oficială. În 1469 ducele Ivan Crnojević (1465-1490) a returnat toate fostele moșii ale Vranjinei, care includeau satele Limljani, Limsko Polje, Brčeli, Ovtočići, Tomići și Šišovići de pe valea râului Zeta. În anul 1478, în timpul Asediului Shkodrei, sultanul Mahomed Cuceritorul a confirmat mănăstirii toate drepturile și privilegiile deținute pentru a obține sprijin din partea triburilor locale.