Prima migrație spontană a aproximativ 500.000 de polonezi a avut loc în timpul reapariției pe harta politică a lumii a Poloniei suverane după Primul Război Mondial. În al doilea val, între noiembrie 1919 și iunie 1924, aproximativ 1.200.000 de oameni au părăsit teritoriul URSS pentru Polonia pe fondul represiunii politice a războiului polono-sovietic și păcii care a urmat. Se estimează ca aproximativ 460.000 dintre aceștia aveau poloneza ca limbă maternă. Cu toate acestea, de-a lungul anilor interbelici, conform estimărilor poloneze, aproximativ 1,2 milioane până la 1,3 milioane de polonezi au rămas în vaste teritorii ale Uniunii Sovietice, inclusiv 260.000 în fostul voievodat Minsk (), 230.000 în regiunea Gomel (), 160.000 în regiunea Kiev () și 300.000 în regiunea Podolia. Aproximativ 1.2 milioane de polonezi au rămas răspândiți în restul țării. Niciunuia dintre ei nu i s-a permis să plece. În 1937–1938, minoritatea poloneză a devenit ținta Operațiunii poloneze a NKVD, în timpul căreia 111.091 polonezi au fost uciși. Numărul etnicilor polonezi din URSS a scăzut cu 165.000 în acea perioadă, după cum indică statisticile sovietice. În funcție de mărimea familiilor lor, soarta a aproximativ 200.000–250.000 de polonezi a fost pecetluită, după ce au fost lăsați în mod intenționat fără surse de trai.