V roce 1808 se zúčastnil s generálem Moorem tažení do Skandinávie, které mělo podpořit Švédsko v bojích proti Dánsku a Rusku. Spolu s Moorem poté přes Anglii odjel na Pyrenejský poloostrov, kde bojoval proti francouzské armádě. V bitvě u Coruñi byl přímým svědkem smrti generála Moora, poté obdržel dočasnou hodnost generálmajora a v roce 1809 byl pověřen velením divize neúspěšné expedice do Walcherenu. V roce 1810 byl povýšen na generálporučíka a po návratu na Pyrenejský poloostrov byl v letech 1810-1811 velitelem v Cádizu. Ve Španělsku sice podléhal velení maršála Wellingtona, ale jako samostatný velitel vynikl vítěznou bitvou u Barrosy proti maršálu Victorovi (5. března 1811). V roce 1812 byl jako nositel Řádu lázně povýšen do šlechtického stavu. Ze zdravotních důvodů se v té době vrátil do Skotska a v roce 1812 kandidoval do Dolní sněmovny, ve volbách byl však poražen. Během ozdravného pobytu ve Skotsku byl v letech 1813–1814 lordem rektorem univerzity v Glasgow. Poté byl znovu vyslán do Portugalska, kam maršálu Wellingtonovi doručil Podvazkový řád. Spolu s Wellingtonem se zúčastnil závěrečných bojů proti Napoleonovi ve Španělsku v bitvě u Vitorie (1813) velel levému křídlu britské armády. V letech 1813–1814 byl vrchním velitelem britských jednotek v Nizozemí. Po skončení napoleonských válek získal titul barona Lynedocha a vstoupil do Sněmovny lordů (1814), obdržel také několik britských i zahraničních vyznamenání za své vojenské služby. Byl rytířem velkokříže Řádu sv. Michala a sv. Jiří, v zahraničí získal portugalský Řád věže a meče a španělský Řád sv. Ferdinanda.