Ústřední roli hrají při praktikování takovéhoto způsobu boje tankové síly, ovšem aby byla opravdu účinná, vyžadují tanky podporu a propracovanou spolupráci ze strany plně mechanizovaných jednotek pěchoty, vysoce mobilního dělostřelectva a letectva. Tato doktrína byla poprvé rozpracována Brity (velký vliv měli zejména John F. C. Fuller a dle některých i Liddell Hart), ale nebyla nijak zvlášť protežována a v rámci malé pozemní armády Velké Británie, která nevedla relevantní války, ji nebylo možné ani dokonale rozpracovat, ani odzkoušet a Velká Británie silně upřednostňovala výstavbu leteckých a námořních sil. Krom Britů se touto teorií zabývali ve velmi omezené míře i Francouzi, zejména pak mladší důstojníci, jako Charles de Gaulle (viz jeho teoretický spis "Vers l'armée de Métier"), jejich teorie se však neprosadily prakticky vůbec. Podobný byl vývoj i v Itálii, propagovaný generály jako byl Sebastiano Visconti Prasca (autor spisu Guerra Lampo – Blesková válka) nebo Federico Baistrocchi (propagátor mechanizovaných brigád). V Itálii však pro nedostatečnou ekonomickou sílu země, která nebyla schopna vyvinout adekvátní typ (páteří italských obrněných sil se stal tančík L3) skončil tento pokus potupnou porážkou v Řecku a severní Africe. Bleskovou válkou se zabývali i někteří vojenští představitelé SSSR (například maršálové Tuchačevský a Bljucher), kteří pochopili její význam v moderní válce. Od této koncepce bylo upuštěno poté, co v bitvě u Guadalajary ve Španělské občanské válce bylo dosaženo vítězství nad italskou mobilní kolonou. Samostatné tankové svazky byly v SSSR rozpuštěny po Stalinových čistkách a tanky byly přiděleny k pěším jednotkám. Situace se začala mírně obracet až po Žukovově vítězství nad Japonci u Chalchyn golu, kdy k vítězství Rudé armády přispěly významným způsobem rychlé tankové svazky.