Jakobs assenyala que la llei penal actual tracta, per exemple, en forma de detenció preventiva (§ 61 N ° 3 i § 66 StGB) i la responsabilitat penal per la simple pertinença a una organització terrorista (§ 129a StGB), enemics de la llei diferents als ciutadans bàsicament legítims: «El dret penal del ciutadà s'ocupa de l'aplicació estàndard de la llei, el dret penal de l'enemic (...) en combat els perills.» Jakobs hi està d'acord, perquè: «El que s'ha desviat del principi no ofereix cap garantia del comportament personal; per tant, no pot ser tractat com a ciutadà, sinó que ha de ser un enemic.» Després d'aquesta argumentació, en un primer moment va rebre poca atenció, o almenys no va tenir massa contestació. Després dels atemptats terroristes de l'11 de setembre de 2001, es va desenvolupar un debat sobre la preservació de l'estat de dret en la lluita contra el terrorisme. La posició de Jakobs ha estat rebutjada en nombroses aportacions com a totalitària en el seu nucli, ja que equivaldria a la «substitució de la llei per la guerra». La definició de qui s'hauria de considerar un enemic obre la porta a una arbitrarietat estatal com la del Tercer Reich. En contra d'això Jakobs ha objectat, entre altres coses, que com a "enemic" no entén l'alteritat ("hostis") com el teòric de l'estat Carl Schmitt, sinó el criminal perillós ("inimicus"). No obstant això, Jakobs només va trobat ocasionalment aprovacions incondicionals.