Само два султана от този период лично упражняват силен политически и военен контрол над империята: енергичният Мурад IV (1612 – 1640), който възвръща Ереван (1635) и Багдад (1639) от Сафавидите и затвърждава централната власт и Мустафа II (1695 – 1703), който през 1695 – 1696 г. опитва да поеме инициативата и да поведе нова война срещу Хабсбургите в Унгария, но претърпява катастрофално поражение в битката при Зента (11 септември 1697 г.).