בשנת 1839 חידש הסולטאן מהמוט השני את הלחימה והביא לפרוץ המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, אך הובס על ידי אבראהים פאשא בנציבין ומת זמן קצר לאחר מכן. הכוחות המצרים עמדו להתחיל במתקפת נגד לעבר הבירה העות'מאנית קונסטנטינופול אך נעצרו בשל התערבות אירופית בינלאומית. הפעם האימפריה הבריטית הצטרפה לאימפריה העות'מאנית במלחמה הודות להבטחה עות'מאנית כי בתמורה קפריסין תעבור לשליטה בריטית. כמו כן, האימפריה העות'מאנית נתמכה מבחינה דיפלומטית ובידי יועצים צבאיים מממלכת פרוסיה, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית. במהלך המלחמה הייתה למערכה הימית לבעלת חשיבות גדולה יותר מלמערכה היבשתית. בספטמבר 1840 כוחות הצי המלכותי הבריטי השיגו עליונות ימית לחופי לבנון, כבשו את ג'וניה ואיימו על ביירות. בהמשך החל כיבוש של חוף הלבנט מג'וניה דרומה. בנובמבר התרחשה הפגזת עכו בידי כוחות הברית האנטי-מצרית וההנהגה המצרית איבדה שליטה על חלק נרחב מחופי הלבנט.