עד מחצית המאה ה-20, העלייה לרגל לאתרי הצ'אר דהאם התאפשרה רק בשבילים הרריים בהם נעו סגפנים או עשירים שהיו מלווים בפמליה גדולה, במסע ארוך ומפרך שכלל עליות קשות וירידות תלולות. אחרי מלחמת הודו–סין של 1962, החליט צבא הודו שיש לפרוץ דרכי גישה בהרים וכתוצאה התאפשרה נסיעה עד סמוך לאתרי העלייה לרגל עצמם וכך התאפשר חיסכון בזמן ונוספו בני המעמד הבינוני לקהל העולים לרגל.