Пошто врховни командант Уније, Хенри Хелек (), није за 18 месеци успео да координира покрете далеко надмоћнијих армија Севера, Линколн је на његово место поставио Гранта, који се у досадашњем току рата показао као далеко најспособнији генерал Уније. На западном ратишту наследио га је генерал Вилијем Текумсех Шерман, који је са три армије стајао против Џозефа Џонстона (), који је преузео команду над тученом армијом Југа у Тенесију. Шерман је освојио Тенеси и продро у Џорџију све до Атланте, али је дозволио да се армија Југа повуче. Незадовољан Џонстновом оклевајућом тактиком, председник Конфедерације Џеферсон Дејвис заменио га је Џоном Худом (), који је до краја јула изгубио три битке и најзад евакуисао Атланту. После тога је кренуо према западу да нападне Шерманове комуникације, али је 15. децембра нападнут концентрисаним снагама униониста код Нешвила и побеђен у дводневној бици. Худ се повукао преко Тенесија, али је његова армија практички престала да постоји. Шерман је 15. новембра кренуо из Атланте са 60.000 људи и извео до 21. децембра гласовити марш кроз Џорџију према мору (Шерманов поход) у Севену, једну од последњих лука Конфедерације на обали Атлантика, пустошећи крајеве из којих се Југ снабдевао храном. Иако је Шерман кренувши на исток игнорисао преостале снаге Конфедерације на западном ратишту, преостале јединице Југа на западу биле су крајем 1864. лишене снабдевања муницијом (због блокаде Мобила и Мисисипија) и храном (због Шермановог пустошења руралних подручја Џорџије). Без муниције и хране, већина преосталих јужњачких јединица убрзо се растурила, а организовани отпор Конфедерације на западу углавном је престао.