После ослобођења Београда Први пролетерски и Дванаести војвођански ударни корпус НОВЈ пренели су тежиште дејстава на првац Земун-Винковци. Пошто су ослободили источни део Срема, разбили су немачку одбрану у рејону Сремске Митровице, која је 1. новембра ослобођена, а потом су у даљем надирању до 10. новембра избили пред утврђене положаје на линији Илок-Ердевик-Мартинци. На тим положајима развила се фронтална борба, позната под називом Сремски фронт. Првих дана децембра 1944. године у Срем су стигле јединице 68. корпуса Црвене армије, а крајем децембра и бугарска Прва армија. Борбе на овом фронту биле су дуготрајне и веома тешке. Окупатор, помогнут усташама, се жилаво бранио. Неколико пута фронт се померао западно од Сремске Митровице, па се усталио иза Шида. Немци су извршили два снажна противудара. Први пут, 3. јануара 1945. године, и изненадним противнападом потиснули су 21. српску дивизију правцем Оток-Комлетинци-Нијемци на леву обалу Босута. Други, далеко снажнији противудар Немци су извршили 17. јануара (познат као „Зимска олуја“), ангажовањем своје три дивизије, потиснули Прву југословенску армију на исток и заузели Шид. После два дана, 19. јануара, Прва армија, присилила је непријатеља на одбрану и повратила Шид. Отад је Сремски фронт стабилизован до коначног пробоја 12. априла.