Након неуспелог покрета Петра I Великог против Турака и пораза на Пруту 1711, Русија је била привремено заустављена у свом ширењу на југ. Међутим, 1736. године она поново предузима офанзиву и ступа у рат са Турским царством. Будући да је између ње и Аустрије постојао уговор о савезу, Аустрија је била дужна да јој се придружи у ратним операцијама. Према операционом плану из 1736. њена војска је требало да из Србије наступа што дубље ка унутрашњости Балканског полуострва, притом освајајући Босну и Херцеговину, Албанију до ушћа Дрима, Влашку и Молдавију. Да би што успешније остварила свој план, Аустрија је у пролеће 1737. започела тајне преговоре о устанку Срба и албанског племена Климената против Турака. Марта 1737. одржан је састанак у Пећкој патријаршији коме су присуствовали неки епископи и игумани манастира, старовлашки кнез Атанасије Рашковић, студенички Стефан, брвенички Стефан и још неки. Са одлуком о устанку упознат је командант Београда генерал Марули, који је о томе известио Дворски ратни савет. Цар Карло, имајући у виду спремност Срба на устанак, решио је да ступи у рат и 15. јуна 1737. објавио је у Лаксенбургу позив на борбу против Турака. Устаницима је обећао заштиту, слободу вероисповести и друге привилегије. Аустријанци су свој фронт поделили на 3 дела: главна војска на челу са херцегом Фрањом Лотариншким и фелдмаршалом Секендорфом требало је да освоји турски део Србије са Видином и Нишом. Трупе банске Хрватске под командом бана Јосифа Естерхазија и граничара, под врховном командом принца Јосифа Хилдбургхаузена имале су за циљ продор у Босну. Трећа војска, под командом генерала Валиса, имала је задатак да из Ердеља упадне у Влашку и Молдавију да би олакшала освајање Видина.