La arquitectura romànica es va desenvolupar en una àmplia àrea que es va situar des de la meitat nord d'Espanya fins a Irlanda, Escòcia i la meitat d'Escandinàvia. L'Europa de l'Est, els països eslaus de Polònia a Eslovaquia, Bohèmia i Moràvia, Hongria i Eslovènia, també adopten aquest estil així com el conjunt d'Itàlia amb les seves illes. Aquest espai corresponia a la influència de l'Església romana a l'edat mitjana, l'àrea ocupada per la gran família dels pobles romano-germànics, dels eslaus occidentals i d'algunes religions ètniques. Els primers centres d'art romànic ja eren visibles durant l'any 1000: a Catalunya, a la part nord i oriental dels Pirineus; a la Llombardia, que s'estén des de la plana central del Po fins a la Itàlia meridional; a Borgonya, a la zona fluvial del Saona; a Normandia, a prop del Canal de la Mànega; al curs del baix Rin fins a la Mosel·la; a l'Alta Renània, des de Basilea fins a Magúncia; i a la Baixa Saxònia entre l'Elba i el Weser. Altres regions van conèixer un desenvolupament més tardà de l'arquitectura romànica, amb originalitat eclosionada al , com Westfàlia, Toscana, Pulla, Provença i Aquitània. Entre 1042 i 1066, Eduard el Confessor, la mare del qual era normanda, va introduir l'art romànic a I'Anglaterra i després de la conquesta d'Anglaterra el 1066, els normands van integrar aportacions anglosaxones en l'art anglo-normand.