Enric va nomenar el seu fill Otó com a successor, que va ser elegit rei a Aquisgrà el 936. La seva posterior coronació com a emperador Otó I (més tard anomenat «el Gran») el 962 assenyala un pas important, ja que des de llavors passava a ser l'imperi -i no l'altre regne franc encara existent, el regne franc d'Occident- qui rebria la benedicció del papa. No obstant això, Otó va aconseguir la major part de la seva autoritat i poder abans de la seva coronació com a emperador, quan en la Batalla de Lechfeld (955) va derrotar els magiars, amb la qual cosa va allunyar el perill que aquest poble representava per als territoris orientals del seu regne. Aquesta victòria va ser capital per al reagrupament de la legitimitat jeràrquica en una superestructura política que estava disgregant-se a la manera feudal des del segle anterior.