Les pèrdues de cavalls de guerra van ser aproximadament el 25 per cent de totes les morts equines relacionades amb la guerra entre 1914 i 1916. La malaltia i l'esgotament van ser la resta de causes de mort dels equins que van participar en la contesa. Els alemanys van dirigir específicament cavalls amb armes de foc. Les taxes de mortalitat més elevades van ser a l'est d'Àfrica, on només el 1916 les morts de muntures originals van representar el 290% del nombre d'existències inicials, principalment per la infecció de la mosca tse-tse. De mitjana, la Gran Bretanya va perdre al voltant del 15 per cent de l'estoc militar inicial dels seus animals, en cada any de la guerra: morts, desapareguts, morts o abandonats. Les pèrdues van arribar a el 17 per cent en l'espai francès. Això, comparat al 80 per cent en el Guerra de Crimea, 120 per cent en el Segona Guerra Boer i 10 per cent en temps de pau. Durant alguns períodes de la guerra, 1.000 cavalls per dia arribaven a Europa pel servei de remunta per a les tropes britàniques, per reemplaçar cavalls perduts. Alguns cavalls, després de col·lapsar-se per l'esgotament, es van ofegar en llots de fang, massa cansats d'aixecar els caps per poder respirar. Les baixes equines van ser especialment altes durant batalles de desgast, com la Batalla de Verdun del 1916, entre forces franceses i alemanyes. En un dia de març, van morir 7.000 cavalls pel bombardeig de llarg recorregut a banda i banda, incloent 97 morts per un sol tir d'una arma naval francesa. El 1917, Gran Bretanya tenia més d'un milió de cavalls i mules en servei, però les dures condicions, especialment durant l'hivern, van causar grans pèrdues, especialment entre els cavalls de raça Clydesdale, utilitzada principalment per transportar les armes. Al llarg de la guerra, Gran Bretanya va perdre més de 484.000 cavalls, un cavall per a cada dos homes. Un petit nombre d'aquests, 210, van ser assassinats per gas verinós.