Cada cònsol va guiar les seves legions per compte propi cap al riu Roine, al seu pas per Orange, i van situar els seus campaments en vores oposades. Els dos comandants romans no s'agradaven, fins i tot desconfiaven, entre si, pel que els seus exèrcits, en lloc d'actuar com una força aclaparadora en la mateixa direcció, serien entitats independents separades per cimbres, teutons i els seus aliats. L'orgull de Quint Servili Cepió va arribar a tal extrem que va optar per atacar sense el suport de Gneu Mal·li Màxim, amb el resultat que les seves legions foren aniquilades i el seu campament assaltat. Les envoltades i desmoralitzades tropes de Gneu Mal·li Màxim van ser vençudes fàcilment. Els que no queien en combat, s'ofegaven al riu, intentant escapar. La Batalla d'Arausio va suposar la pitjor derrota soferta des de la batalla de Cannes. De fet, les pèrdues humanes van ser molt més grans, i les seves conseqüències, més duradores en el temps. Per a cimbres i teutons va suposar una gran triomf, però no l'aprofitaren i sembraren les llavors de la seva destrucció. En lloc de reunir els seus aliats i marxar sobre Roma, els cimbres van penetrar a Hispània, mentre que els teutons van romandre a la Gàl·lia. Per segona (i fatal) vegada, els motius pels quals no van envair Itàlia segueixen sent un misteri. Potser van pensar que un saqueig a Hispània i la Gàl·lia seria més fàcil. Possiblement també havien tingut nombroses baixes, i devien sentir que no eren encara una força prou forta com per lluitar amb els romans en les seves terres. Amb les seves temeràries tàctiques de batalla, fins i tot les seves victòries podrien haver estat costoses. Theodor Mommsen va escriure sobre els seus mètodes de batalla: