Még 1933-ban az Olasz–Magyar Fegyverzeti Bizottság megállapodott a kisharckocsi bemutatójában. 1934 júniusában érkezett meg az első C.V.33. kipróbálásra. A bemutató során elnyerte a Magyar Királyi Honvédség szakértőinek tetszését, s 1935-ben meg is rendelték az első 68 darabot, amelyeket "35M kisharckocsi" néven rendszeresítettek. Ezzel a C.V. lett a magyar páncélos erők első harckocsija. 1935 augusztusa és 1936 márciusa között érkeztek meg a fegyvertelen kisharckocsik, az első darab C.V.33.-as a többi javított C.V.35.-ös volt. 1936 végéig további 83 jármű érkezett, az összesen 151 példányszámú állományával a C.V. vált a magyar hadsereg legnagyobb példányszámban alkalmazott külföldi gyártású harckocsijává. Fegyverzetét magyar gyártmányú 34/37M 8 mm-es Gebauer ikergéppuskára cserélték, 1936-ban a V–3 harckocsihoz fejlesztett bukótoronnyal látták el, 45 harckocsira periszkópos figyelőtornyot is építettek. Több kisebb kiegészítés után 1938-ra állt össze a harckocsi, ám ekkorra elavulttá vált: gyenge páncélzat, kis sebesség, a parancsnok és a vezető rossz kilátása, páncéltörő fegyverek és rádió hiánya jellemezte. 1938-ban megállapították, hogy alapvető feladatainak ellátására, a menetbiztosításra és felderítésre is alkalmatlan, ennek ellenére részt vett Kárpátalja visszafoglalásában, az 1940-es erdélyi és 1941-es délvidéki bevonulásokban, s még a Szovjetunió megtámadásakor is felvonultatta a Gyorshadtest. 1941 szeptemberétől a megmaradt példányokat csak kiképzési célokra használták. 1942-től 10-10 darabot kapott a rendőrség és a csendőrség, 1 darabot a cserkészek, további 10 darabot csökkentett fegyverzettel (egy géppuska) a Független Horvát Állam.