Az 1955-ös Le Mans-i 24 órás verseny tragikus balesetbe torkollt. A futam elején Fangio ruhája beleakadt a sebességváltó karjába, és elég rosszul sikerült a rajtja. A nagy rivális, Mike Hawthorn (Jaguar D-Type) és Eugenio Castellotti (Ferrari 121LM) szabályos sprintversenyt kezdeményezett a vezető helyért, ami egy hosszútávú megbízhatósági versenyen rendkívül szokatlan, de Fangio felvette a kesztyűt. A verseny két és fél órája tartott, amikor Hawthorn bokszkiálláshoz készülve hirtelen fékezett Lance Macklin (Austin-Healey) előtt, aki megpróbálta elkerülni, és úgy keveredett Levegh Mercedese elé, hogy az ráfutott. A kocsi a fő tribün előtt a nézőket védő sánc tetejére csapódott és kigyulladt, lángoló alkatrészei több mint nyolcvan ember életét oltották ki, köztük Leveghét is. Fitch éppen Levegh feleségével beszélgetett, és ő vitte meg az özvegynek a versenyzőtársa halálhírét is. Fitchben a mérnök és az úriember legyőzte az autóversenyzőt, és felhívta Neubauer figyelmét, hogy a szörnyű események milyen hatással lehetnek a Mercedes megítélésére: tíz évvel a világháború után, francia földön, németek által okozott szerencsétlenség a még elevenen élő háborús emlékek fényében különösen súlyos dolog volt. Neubauer a stuttgarti központtól csak éjfél után kapott engedélyt arra, hogy a Mercedes feladja a versenyt (amit a szervezők a mentés zavartalanságának biztosítása érdekében nem állítottak le, hogy az oda vezető szűk utakon ne alakuljanak ki forgalmi dugók). A Mercedes az évadot még befejezte, de évtizedekre kivonult az autósportból. Fitch hamar ráébredt, hogy a tragédia valódi oka magában a pályában és az ottani körülményekben rejlett, és élénken foglalkoztatni kezdte a versenyek, versenyzők és a nézők biztonsága.