ב-1809, בהיעדרו של נפוליאון עקב קרבות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית באוסטריה, איים צי בריטי על אנטוורפן, גייס פושה על דעת עצמו 60,000 חיילים להגנה על העיר, תוך שהוא טוען ש "תנו לנו להוכיח לאירופה כי אף על פי שגאוניותו של נפוליאון נעדרת מצרפת, נוכחותו אינה הכרחית כדי לאפשר לנו להדוף את האויב". בהמשך אותה שנה הוציא פושה על דעת עצמו משלחת לראש ממשלת בריטניה, ספנסר פרסיבל, על מנת לדון על הסכם שלום, בלי שהייתה לו כל סמכות לכך. ביוני 1810 העביר אותו שנית נפוליאון מתפקידו ומינה אותו לנציב רומא. בכוונתו של פושה הייתה להפליג לארצות הברית מפירנצה, אולם שם נפגשה עמו אחותו של נפוליאון, אליזה, דוכסית גדולה של טוסקנה והצליחה ליצור תנאים לפיהם ישוב פושה לצרפת. פושה התיישב באקס-אן-פרובאנס. לאחר שובו של נפוליאון המובס מרוסיה ב-1812 שב פושה, שהתנגד לפלישה לרוסיה, לייעץ לקיסר. נפוליאון, שביקש להרחיקו מפריז, מינה אותו למושל פרובינציית איליריה (החופפת בערך לקרואטיה). עקב התפרקות הקונפדרציה של הריין בעקבות קרב לייפציג באוקטובר 1813 נשלח פושה לרומא ולנאפולי על מנת לבחון את כוונותיו של ז'ואקים מירא, מלך נאפולי. אולם עוד לפני שהגיע לנאפולי פלש מירא לאזור רומא ופושה זומן לחזור לפריז. עם הגיעו לפריז ב-10 באפריל 1814 היה נפוליאון ערב שליחתו לגלות באי אלבה.