Після поразки Росії в Кримській війні 1853–1856 та початку ери реформ 1860-х рр. в Російській імперії почалася доба побудови залізниць. Перше залізничне акціонерне товариство (Головне товариство російських залізничних шляхів) було засноване французьким банкірським домом братів Перейра. За відносно короткий час – з 1865 до 1890 – Харків, Київ, Кременчук, Катеринослав (нині м. Дніпро), Одеса перетворилися на великі залізничні вузли, а всього тоді було прокладено 6350 верст залізниць (див. Залізничні шляхи в Україні). Це сприяло розвиткові внутрішнього ринку й посиленню торгових зв'язків із зовнішнім світом, а також формуванню на українських землях крупних промислових центрів загальноімперського значення: Донецького вугільно-металургійного, Криворізького залізорудного, Нікопольського марганцевого та Південно-Західного цукрового. На кінець 19 ст. українські землі стають одними із найрозвиненіших територій у Російській імперії. Стимулюючи розвиток місцевої промисловості та враховуючи економічні тенденції в передових капіталістичних країнах, для яких вивіз капіталу став основним джерелом прибутків, царський уряд обклав високими тарифними ставками імпортні товари. Це привело до того, що стало вигідним ввозити в Російську імперію не товари, а капітали. Припливові іноземного капіталу в Росію сприяла також грошова реформа 1895–97, внаслідок якої було досягнуто стабілізації валюти й встановлено золотий монометалізм (див. Золотий рубль). Іноземні інвестори скуповували в Російській імперії акції вже діючих підприємств і засновували тут нові заводи й фабрики. Англійські, французькі та бельгійські капіталісти захопили ключові позиції в гірничо-металургійній індустрії Донбасу, Криворіжжя, Придністров'я.