Podle sčítání lidu v roce 1897 už umělo číst a psát 96,1 % Estonců starších 10 let (po Finech druhý nejlepší výsledek mezi národnostními skupinami v Ruské říši). Dvě třetiny Estonců již žili ve městech (průlomem, který spustil proces přesidlování, bylo zrušení nevolnictví roku 1861, nový pasový zákon z roku 1863 a zrušení roboty roku 1868). Mezi prvními, kdo začal mluvit o politické nezávislosti lotyšského národa, byli Carl Robert Jakobson (1841–1882) a Jakob Hurt (1839–1907). V 60.-80. letech se obrození vyhraňovalo zejména vůči němectví a německé kulturní hegemonii, avšak od 80. let začali obrozenci kritizovat silně i vlnu rusifikace, k níž se carská vláda odhodlala. Přibývalo však i jasných politických požadavků - v roce 1881 se sedmnáct estonských spolků připojilo k memorandu podnícenému Carlem Robertem Jakobsonem, které vyzvalo cara Alexandra III. k administrativnímu sjednocení území obývaných převážně Estonci a k vytvoření zemstva, tedy samosprávného sněmu, v němž by byli rovným dílem zastoupeni baltští Němci i Estonci. Memorandum však zůstalo oslyšeno. Po ruské revoluci z roku 1905 estonská politika vsadila na požadavek autonomie. Tu přinesla až Únorová revoluce roku 1917. Estonci však již ruské moci nevěřili. Když krátce po vyhlášení autonomní estonské gubernie ruskou armádu z Estonska vytlačili Němci (v rámci bojů první světové války), Estonci vyhlásili samostatný stát (24. února 1918).