Spolky založené na vzájemných přísahách byly vždy tak trochu podezřelé a byly často zakazovány, neboť se dostávaly do sporů s církevní i státní mocí. Středověké texty dokonce někdy popisují gildy jako spolky vzniklé za účelem udržování pohanských pověr, páchání zločinů, oddávání se tajným neřestem. Gildy byly obviňovány z chlípnosti, smilstev a dokonce vražd. Některé texty připomínají boj prvotní církve proti společnému stolování, opilství, hře a tanci. S tím souvisí i regule některých gild, zakazující Židům být členem gildy nebo alespoň stát se mistrem. Společenská forma gildy, jejímiž členy se mohly stát i ženy dráždila ty, kdo nebyly jejími členy. Gildy se staly terčem pomluv, osočování, podezírání z udržování pohanských zvyků a zavrženíhodného chování. Hinkmar z Remeše podporoval snahy o začlenění gild do církevních spolků, čímž by měla církev nad nimi kontrolu. Naproti tomu existují texty o kněžských gildách, vzniklých na základě příslibné přísahy v 5. a 6. století v Itálii a Galii. Počet těchto uskupení na venkově rostl zřejmě hlavně proto, že duchovní na venkově žili odříznuti od světa v neutěšených podmínkách nebo uzavřeni na šlechtických panstvích. Kněží byli nuceni vzájemně si pomáhat. Jejich situace byla odlišná od situace kněží ve městech. Městští kněží žili uprostřed společenského života spolu s biskupem, byly hmotně zajištěni a měli zajištěnou společenskou ochranu. Orleánský koncil tyto kněžské gildy neprodleně zakázal. V raných středověkých textech se pro tato sdružení používají i jiné výrazy: kromě výrazu gilda, také gelda, geldonia, také confratria, fraternitas, consortium, societas, amicitia atd. Každé svého druhu heteronymum ukazuje na vlastnosti dané skupiny.