Vinzenz Luksch se stal k 6. prosinci 1879 suplujícím profesorem církevních dějin na litoměřickém bohosloveckém učilišti, které bylo na rozdíl od kněžského semináře institucí vzdělávací. Obě instituce, jak seminář, tak i učiliště bývaly v jedné budově, čímž z vnějšího pohledu splývají do jediného celku. Luksch vystudoval v Římě teologii a v Praze pak svůj římský doktorát nostrifikoval. Z pražského prostředí 70. let 19. století se jistě znal s biskupem Frindem, který v tomto období působil v Praze. Podnětem k založení diecézního muzea mohl být transport dvou pozdně gotických křídlových oltářů z Duban do Litoměřic na sklonku roku 1884, svozy materiálů již za biskupa Frinda a také Lukschova inspirace italským prostředím. V prosinci 1884 si Luksch zapsal do inventáře tehdy ještě rodícího se muzea první položky. Ke zřízení instituce Diecézního muzea došlo v roce 1885 a bylo zveřejněno v "Konsistoriálních kurendách" 3. září 1885. Zveřejnění zřízení mělo charakter programového prohlášení a jeho autorem byl opět Luksch, který apeluje na faráře litoměřické diecéze, aby péče o památky u nich nestála až na posledním místě. Upozorňuje na ničení původního výrazu památek i celkového hodnoty památek při četných necitlivých opravách, kdy byl měněn jejich charakter do tehdy populárního neogotického stylu nebo i při zřizování „nových“ kultů Panny Marie Lurdské či Nejsvětějšího Srdce Ježíšova. V programovém prohlášení píše: "„Na území celé diecéze ještě se nacházejí movité předměty staršího církevního umění každého druhu, které lze v daném místě postrádat, které jsou z uměleckého nebo archeologického hlediska nějakým způsobem významné a vyžadují určitou konzervaci.“" Muzeum bylo chápáno biskupským ordinariátem také v pedagogickém smyslu pro vyučování studentů litoměřického bohosloveckého učiliště.