През 1453 г. Константинопол пада под властта на Османската империя. Източните християни, бягащи от Константинопол, и гръцките ръкописи, които носят със себе си, са един от факторите, които предизвикват литературния ренесанс на Запад по това време. Османското правителство прилага ислямското законодателство по отношение на покореното население. То е разделено на правоверни и неверници, включени в законово признати религиозни общности (миллети). Християните са официално толерирани като „хора от Книгата“. Каноничната и йерархичната организация на християнската Църква не са нарушени значително и нейното управление продължава да функционира. Едно от първите неща, които Мехмед Завоевателят прави, е да позволи на Църквата да избере нов патриарх, Генадий II Схоларий. Обаче тези права и привилегии, включително свободата на изповеданията и религиозната организация, често се установяват само по принцип и рядко отговарят на действителността. Християните са дчитани като граждани от втора класа и правната им защита е подчинена на прищявките на султана и Високата порта. Забележителни религиозни структури като Света София и Партенонът, които в продължение на почти хилядолетие са били християнски църкви, са превърнати в джамии. Яростните преследвания на християните не са рядкост и достигат своя връх в провеждането на държавен геноцид срещу арменци, асирийци и гърци.