Идването на Хитлер на власт през 1933 г. е предизвикателство, с което Франция не може да се справи. Тя не реагира, когато той обявява, че няма да спазва военните ограничения на версайския договор (1935) и позволява да ремилитаризира Рейнската област (1936). В отношението към Германия сега преобладава чувството за вина, а не интересът на Франция. Като го оставя да поправи някои точки на договора, Франция се надява, че ще уталожи желанието на германците за нова война. Това отношение е опасна илюзия, тъй като никой още не познава истинските амбиции на германския фюрер. То е начало на политиката „умиротворяване“. Все пак Франция сключва с Англия и Италия антигермански съюз (Фронтът от Стреза), търси сътрудничеството на СССР, без да вярва на Сталин. Опитва да помогне на испанската левица през Гражданската война (1936 – 39). Пасивна е, когато Хитлер извършва аншлусът с Австрия, но подкрепя Чехословакия да му се противопостави. Когато судетският въпрос заплашва да предизвика война обаче, премиерът Едуар Даладие се съгласява с англичаните, че Чехословакия трябва да отстъпи свои земи, за да се успокои Хитлер. Ето защо той подписва унизителното Мюнхенско споразумение през септември 1938 г. На следващата година Франция и Англия дават гаранции за териториалната цялост на Полша. Това означава, че ако някой я нападне, те ще му обявят война. Това е достоен, но закъснял акт, който води право към Втората световна война.