В средата на 3 век империята потъва във военна и икономическа криза, която едва не довежда до разпадането ѝ. След поредица военни катастрофи, през 251 – 271 г. Алпийските региони и Италия, Балканите и Близкият изток, са окупирани от Гали, Алемани, Сармати, Готи и Перси. По същото време римската армия страда от последствията на епидемията, наричана Епидемия на Киприян, за която се смята че е била от Едра шарка. Тя започва през 251 г. и все още върлува през 270 г., когато взема живота на Император Клавдий (упр. 268 – 270 г.). Свидетелствата за предишната Епидемия на Антонин в края на 2 век, вероятно също от едра шарка, показват смъртност в рамките на 15 – 30% от населението на цялата империя. Зосим (Zosimus) описва епидемията при Киприян като още по-тежка. Армиите, а заедно с тях вероятно и целите гранични провинции, в които са се намирали (и откъдето основно са попълвали състава си), най-вероятно са имали смъртност, близка до горната граница (30%), поради голямата концентрация на хора и честите движения на армиите през територията на империята.