През по-голямата част от историята на образованието и в различни култури обучението на деца вкъщи от членове на семейството беше обичайна практика, докато ангажирането на професионални учители беше опция, достъпна само за богатите. Домашното образование продължава да бъде основната форма на обучение до 1830-те години. През 18 век обаче повечето хора в Европа са лишени от официално образование. От началото на 19 век официалното училище се превръща в най-разпространеното средство за обучение във всички развити страни. Домашното обучение губи значението си през 19 и 20 век с приемането на законите за задължителното образование и с налагането на Тоталитарните режими в Съветският съюз, Нацистка Германия, Източна и Централна Европа, Китай, Северна Корея, Индокитай и Куба, виждащи в този метод на образование заплаха за пропагандният и идеологическият им монопол. Въпреки това той продължава да се практикува в изолирани общности. Домашното обучение преживява възраждане през 60-те и 70-те години с реформаторите в западното образование, недоволни от унифицираното образование. В Източна Европа то се възражда след падането на комунистическите режими и разпадът на Съветския съюз и Югославия, като то е разрешено в следните посткомунистически страни: Сърбия, Словения, Унгария, Чехия, Полша, Латвия, Русия, Естония и Казахстан, а с ограничения е разрешено и в Украйна и Китайската народна република. Но е забранено в Западноевропейски страни като Швеция, Германия и Испания.