Tapasztalataikat a japánok később a csendes-óceáni harcok során kamatoztatták, ahol az alagutakat kiterjedten alkalmazták az általuk elfoglalt szigetek védelmi rendszerének kiépítése során. A amerikai csapatok először Peleliu szigeten találkoztak ilyen védelmi rendszerrel, ahol kétszer annyi veszteséget szenvedtek a sziget elfoglalása során, mint korábban a Tarawa ellen intézett támadás alatt, ahol a japán védők a partvonal védelmére koncentrálták erőiket. A japán alagút-hadviselés legjobb példáját Ivo Dzsima szigete jelentette, ahol lényegében az egész Szuribacsi-hegyet átszőtték a japán alagutak, védelmi állások, rejtett kijáratok. Az amerikai tengerészgyalogosoknak csak nagy nehézségek árán, az alagutak és barlangok szisztematikus megsemmisítésével, ún. „forrasztólámpa és dugóhúzó”, azaz lángszórós és robbantásos módszerrel, egyesével sikerült csak leküzdeniük ezt az akadályt.