1395 és 1415 között a Párizsi Egyetem kancellárja. Ebbéli minőségéből kifolyólag részt vett korának belpolitikai küzdelmeiben, az Armagnac és burgundi pártok között kitört polgárháborúban való közvetítésben. Szerepet játszott továbbá a nagy nyugati egyházszakadás felszámolására irányuló törekvésekben: mint vezető teológus, részt vett a konstanzi zsinaton, és nagy szerepe volt az egyházszakadás felszámolásában. Teológusként kiérdemelte a "Doctor Christianissimus", azaz a "Legkeresztényibb Tanító" címet. Tanításának középpontjában Pszeudo-Dionüsziosz misztikus teológiája, valamint Szent Bonaventura tanai álltak. Szemben állt Duns Scotus logikájával és a neoplatonistákkal.