Zatímco historické právo národa bylo tradičním geopolitickým institutem předchozích století, právo národa na sebeurčení sice ideově kořenilo v Deklaraci nezávislosti Spojených států, která ukotvila zásadu, že: "„vlády odvozují svou moc od souhlasu těch, jimž vládnou“" a "„když se některá vláda stane destruktivní vůči těmto principům, je právem lidu ji změnit nebo zrušit a stanovit novou vládu, založenou na takových zásadách a pravomocně vymezenou takovým způsobem, jakým uzná lid za vhodné pro zajištění své bezpečnosti a svého štěstí,“" a do evropského kontinentálního prostředí bylo implementováno Velkou francouzskou revolucí a dále modifikované s rozvojem národních hnutí v 19. století, do slovníku mezinárodního společenství se dostalo až v roce 1918, v souvislosti s formulováním geopolitických myšlenek prezidenta Spojených států Woodrowa Wilsona. Naproti všeobecnému přesvědčení, „právo na sebeurčení“ nebylo definováno čtrnácti body, ale až jeho vystoupením v Kongresu Spojených států dne 11. února 1918: "„Národy nemají být odevzdávány zpod vlády jedněch k druhým na základě mezinárodní konference nebo dohody mezi protivníky. Národní aspirace musí být respektovány, národům se smí vládnout pouze na základě jejich vlastního souhlasu. Sebeurčení není pouhou frází.“"