Jugoslávští partyzáni však v souvislosti se zahájením Operace Barbarossa rozhodli k zahájení ozbrojeného boje na jugoslávském území, čímž chtěli pomoci Sovětskému svazu (rozšířit východní frontu i na Balkán tak, aby rozdělili německé invazní síly). Příslušníci JVuO (včetně Mihajloviće) však měli ke komunistům silný odpor; jednak se považovali sami za jedinou skutečnou armádu a jednak se obávali, že by komunisté uskutečnili v zemi revoluci, svrhli monarchii Karađorđevićů a ustanovili režim, podobný tomu, který existoval v SSSR. Mihajlovićovu armádu uznala jugoslávská exilová vláda v Londýně a měla i podporu Velké Británie. Mihajlović si byl vědom vlivu partyzánů a rozhodl se, že na poslední chvíli získá vedoucí úlohu v domácím odboji sám; koncem srpna 1941 zaútočil na Loznici. Tu sice obsadil, nicméně partyzánské hnutí se nezastavilo a nadále provádělo sabotážní a záškodnické akce.