Přestože byli Německo a jeho spojenci poraženi a Spojené království stálo po první světové válce na straně vítězů, Británie se nemohla těšit z okamžitého klidu zbraní. Již v průběhu války se totiž výrazně zaktivizovalo národnostní hnutí namířené proti britské nadvládě. V Irsku vyvolali republikáni a nacionální hnutí Sinn Féin již v dubnu 1916 Velikonoční povstání, které sice bylo potlačeno, avšak napjatá situace vedla v roce 1919 k vypuknutí britsko-irské války. V roce 1921 pak londýnská vláda uznala vytvoření Irského svobodného státu, který se zařadil mezi dominia. Ačkoliv se po válce díky podmínkám Versailleské smlouvy do Britského impéria jako mandátní území zařadily Palestina, Irák i bývalé německé kolonie v Africe a Oceánii a Britské impérium tak v roce 1921 dosáhlo vrcholu své rozlohy, nebyla válkou vyčerpaná Británie schopna řešit své závazky a zvládat rostoucí nacionální napětí v těchto oblastech. I britská dominia Austrálie, Nový Zéland, Kanada a Jihoafrická unie získala díky válce více samostatnosti a politické moci. K násilným nepokojům došlo v roce 1919 i v Indii, kde po potlačení demonstrantů v Amritsaru zesílilo hnutí za nezávislost, v jehož čele stanul Mahátma Gándhí. Egypt, kde Britové v roce 1914 vytvořili svůj protektorát, vyhlásil v roce 1922 samostatnost a v čele samostatného Egyptského království stanul král Fuad I..