Сигурност османске северне границе први пут је била угрожена крајем шеснаестог века појавом Запорошких козака као војне и политичке силе на Дњепру. Теоретски под суверенитетом Државне заједнице Пољске и Литваније, козаци су користећи речне бродове и дошли до Црног мора где су опљачкали османску обалу на начин који је отприлике аналоган пљачкама Кримских Татара. Османлије су одавно угушиле сву пиратерију у Црном мору, чије су луке у потпуности контролисале и тако биле потпуно неприпремљене за козачке нападе. Козаци су 1614. године напали северну обалу Анадолије, где су опљачкали и спалили велике градове, укључујући Синоп, Самсун, и Трабзон. Османска огорченост над козачким проблемом довела је до погоршања односа са Државном заједницом Пољске и Литваније, што је довело до рата 1621. и убрзо опет 1634. и 1646. године. Развијене су контрамере како би се ограничила штета коју би козаци могли направити, до 1620. године Османлије су успоставиле јачу контролу над ушћем Дњепра, спречавајући велике флотиле да прелазе у море, а поморске ескадриле су успостављене како би патролирале за пљачкашима.