Не дуго по повратку Боре Вукмировића и Миладина Поповића из Загреба у Пећ, дошло је до низа локалних догађаја протканих са општим политичким дешавањима у Краљевини Југославији. Већ од почетка 1941. године постојали су притисци Трећег рајха на Југославију да приступи Тројном пакту, а како је Влада Цветковић-Мачек водила политику не противљења овим притисцима, дошло је великих незадовољства у широј јавности. Ово је иницирало и сукобе између патриотских и пронемачких настројених група и грађана. Један овакав сукоб догодио се и међу ученицима Пећке гимназије, између присталица револуционарне комунистичке омладине и профашистичке љотићевске омладине. Како су још раније ученици-љотићевци код школских власти денуцирали ученике-комунисте, који су због овога искључивани из гимназије, скојевска организације је одлучила да искористи антифашистичко расположење грађана и за 28. март организује штрајк ученика. Овим поводом је 27. марта у селу Брежаник, код Пећи сазвана седница Обласног комитета КПЈ за Косово и Метохију. Док се одржавала седница, руководство Обласног комитета је добило информацију да је у Београду извршен војни-пуч и да су у Пећи почеле манифестције подршке пучу. Они су се одмах упутили у град, где су се придружили окупљеним грађанима испред хотела „Корзо”, а један од говорника на скупу је био и комуниста Боро Вукмировић.