Begrebet "indoeuropæisk" dækker over et sprogligt slægtskab mellem sprogene hos en række folkeslag, der hovedsageligt stammer fra den sydvestlige del af Eurasien. Teorien om et indoeuropæisk udgangspunkt for den nordiske kultur bygger derfor på lingvistiske ligheder. Pga. dette slægtskab er det en udbredt formodning, at der også er et kulturelt slægtskab mellem de indoeuropæisk talende folkeslag. Det har længe været almindeligt antaget, at det indoeuropæiske sprog spredte sig til Europa og det vestlige Asien mellem det 4. og 3. årtusinde f.v.t. Denne teori bygger i høj grad på den litauisk-amerikanske arkæolog Marija Gimbutas' arbejde. For nylig er den teori blevet udfordret fra både lingvistisk og genetisk side; f.eks. har den engelske arkæolog Colin Renfrew fået stor opmærksomhed for sin teori om, at denne udbredelse stammer helt tilbage fra omkring 7000 f.v.t.; dvs. samtidig med udbredelsen af agerbruget i den del af verden. Denne ekspansion var heller ikke resultatet af en pludselig migration, men var foregået langsomt og gennem en naturlig ekspansion af dyrkningsområderne. Renfrews teori har i dag mistet mange støtter, og Kurgan-hypotesen om omfattende folkevandringer er igen den mest udbredte.