Efter Neville-aftalen i 1443 synes jarlen af Westmorland stort set at have opgivet sin rolle i national politik, så det var hans bror John, som dronning Margrete af Anjous parti forsøgte at rekruttere som en allieret mod hertugen af York og jarlerne af Salisbury og Warwick. Sir John Neville blev indkaldt som ridder for West Riding of Yorkshire til et storrådsmøde, der skulle mødes i Leicester den 21. maj 1455. York, Salisbury og Warwick forventede, at anklager ville blive rettet mod dem på mødet, så de afskar og angreb det kongelige følge i St Albans. York-hærens sejr førte til hertugen af Yorks kortvarige protektorat, der varede indtil februar 1456. Efter at dronningen havde genvundet kontrollen over regeringen, opfordrede hun John Neville og hans familie til at genoptage deres rivalisering i nord med Yorks allierede, jarlen af Salisbury. I 1457, efter Salisburys bror Robert, biskop af Durhams døde, sikrede dronningen udnævnelsen af hendes kandidat, Laurence Booth, til den ledige plads. Booth (hvis niece Johns søn senere blev gift med) begyndte straks at udskifte Salisburys slægtninge med medlemmer af den ældre Neville-gren i bispesædets administrative embeder, hvor Sir John blev udnævnt til tingrejsedommer (og dermed "det førende medlem af retsvæsenet i Durham"). John fik også en del af de ejendele, der var blevet beslaglagt fra den afdøde biskop Robert.