V roce 1850 sultán Abdülmecid I. předal do rukou Francouzů správu křesťanských chrámů v Jeruzalémě. Protože byla tato funkce od nepaměti přidělována pravoslavným Rusům, byl tím car Mikuláš I. nanejvýš pobouřen. Šlo o dlouhodobější osmanskou strategii poštvat proti sobě Rusko a západní evropské mocnosti. Carská vojska vtrhla do Valašského a Moldavského knížectví, která byla v té době osmanskými vazaly. 4. října 1853 vyslal sultán do Valašska a Moldavska svá vojska, která byla ruskými šiky odražena. Dosáhla sice vítězství u města Olteniţa a i přes počáteční neúspěchy dobyla přístavní město Silistra, ale nepodařilo se jim znovu získat Rusy obsazené valašské město Cetate. 30. listopadu navíc ruská válečná flotila napadla černomořský přístav Sinop a ve snadném boji ho vyrvala z rukou Turků. Ač to car Mikuláš I. považoval za svůj velký válečný úspěch, právě dobytí Sinopu mu nakonec zlomilo vaz. Abdülmecid I. kvůli přímému ohrožení Istanbulu požádal francouzského císaře a britského premiéra o pomoc. Oba mu vyhověli, neboť představa, že by už tak velké Rusko bylo rozšířeno o území rozpadající se Osmanské říše, se západoevropským velmocem nezamlouvala. Navíc se k protiruské koalici brzy připojilo i Rakousko a Sardinie. Hlavní boje byly svedeny v Oděse a na Krymu.