Rakušané a Sasové se po prohrané bitvě přesouvali jednak směrem k Vídni, kterou zamýšleli ochránit před pruským útokem, jednak opět k Olomouci, o niž chtěli opřít své postavení. Trauma z porážky u Hradce Králové však začalo nahlodávat bojeschopnost rakouské armády. Nadále sice docházelo k drobným potyčkám i větším bojům s postupujícím nepřítelem (Tovačov, Dub nad Moravou atd.), ale na výsledku války už to mnoho nezměnilo. K poslední větší bitvě došlo 22. července 1866 nedaleko Bratislavy u Lamače. Tuto bitvu již přerušilo sjednané příměří, které přivítaly obě strany. Prusové, jejichž hlavní stan se nacházel již v Mikulově, byli neustálými přesuny velmi vyčerpáni a příliš se jim nezamlouvala ani myšlenka na dobývání Vídně. Rakušané na tom byli ještě o něco hůř. Navíc se měl velmi brzy objevit nový zákeřný nepřítel, jenž nemilosrdně kosil pruské vojáky i civilní obyvatelstvo okupovaných území – cholera, následně vypuklá epidemie tzv. pruské cholery, zavlečené do českých zemí pruskou armádou, si zde vyžádala dese A především: Bismarckovy dalekosáhlé politické plány počítaly s porážkou Rakouska, nikoliv s jeho potupou.