Після жовтневого перевороту в Росії та встановлення більшовицького правління в Петрограді, який скасував приватну власність на землю земельним указом від 26 жовтня 1917 р., лідери МТСГ направили делегацію представників польської ради Мінська на фронт на зустріч із німецьким генералом Максом Гофманом у Брест щоб запросити німців окупувати територію Білорусі до Дніпра, пообіцявши допомогти у цьому, сформувавши власні військові частини. Після зустрічі у Бресті з німецькою делегацією поїхали до Варшави, щоб налагодити контакт з пронімецькою польською регентською радою Королівства Польського (1916—1918), керуючись у своїх планах принципом "«аби не до Росії»" . Лідери МТСГ прагнули збереження політичної суб'єктності Білорусі, і заявили через своїх делегатів, що бажають вийти з-під впливу більшовицької Росії, але "«без наміру прямої інкорпорації Білорусі до Польщі»". До складу регентської ради у Варшаві входив давній друг графа Єжи Чапського, священик Зигмунт Гельміцький. Результатом угоди став наступ німецьких військ на Мінськ у лютому 1918 року, коли німецькі військові органи (10-а німецька армія) відхилили претензії Народного секретаріату Білорусі (на чолі з Йосифом Воронком) та негативно відреагували на її соціалістичний склад та заяви "«захищати завоювання революції»", але прийняли привітання від дворян-консерваторів, підписане Едуардом Войніловичем, і затвердили створення в Мінську 25 лютого 1918 року Мінського білоруського представництва (Білоруське народне представництво) на чолі з Раманом Скірмунтом .