Dessa riken var till en början "foederati", riken bildade för att kunna utnyttja germanernas krigare i utbyte mot rätten att bosätta sig inom rikets gränser, och var nominellt vasaller och klientstater till den västromerska kejsaren, även om de var "de facto" självständiga. Även efter Västroms fall såg de sig själva i alla fall nominellt som romerska vasaller, då till den kvarvarande östromerske kejsaren. Bland annat var det vanligt att "barbarrikena" fortsatte mynta mynt i den östromerske kejsarens namn långt in på 500-talet för att bevara någon form av kontinuitet. Relationerna mellan barbarrikena och den romerska administrationen var inte nödvändigtvis dåliga, exempelvis gavs frankernas kung Klodvig titeln konsul av den östromerska kejsaren Anastasios I efter Slaget i Vouillé år 507. Kopplingarna och relationerna mellan "barbarrikena" och den östromerska administrationen blev allt svagare allt eftersom tiden gick och verkar i stort sett varit försvunna under 600- och 700-talet då dessa riken övergick till det system av feodalism som är karaktäristiskt för den europeiska medeltiden