Els carabisians van ser reforçats per l'emperador Justinià II, el qual va destinar milers de mardaïtes perquè servissin com a remers i mariners a les costes meridionals de l'Àsia Menor. Justinià també va crear un tem separat i una flota per la Grècia meridional, anomenat «Hèl·lade». Els carabisians van realitzar un paper protagonista en l'expedició fallida de la recuperació de Cartago el 697–698, i van liderar la revolta que va instal·lar l'almirall Apsimar (Tiberi III) al tron. La darrera menció de l'estrateg dels carabisians es troba el 710/711, i no és fins al 732 que el seu successor, l"stratēgos" del Tema dels Cibirreotes, aparèix en una font. Això ha provocat que hi hagi dues corrents de pensament sobre la data i raó de la desmobilització dels carabisians. D'una banda, hi ha els qui pensen que va ser després del segon setge àrab de Constantinoble (717–718), al voltant del 719, tant com per la seva pobre actuació els anys previs o perquè havien participat en una revolta contra l'emperador Lleó III l'Isàuric (r. 717–741), mentre que d'altres defensen que això es va produir al voltant del 727, després d'un nou intent fracassat de revoltar-se contra l'emperador Lleó III.