На 16 декември 1944 г. в Скопие няколко хиляди войници и офицери от цяла Вардарска Македония, много от тях току-що уволнени от българската армия, мобилизирани в новосформираната „македонска войска“, се вдигат на въоръжен бунт. Повод става издадената от белградското командване заповед формированието да се изведе от Македония и да се прати на Сремския фронт в Сърбия. Няколкото хиляди войници от Македония заедно със своите офицери обграждат Главния щаб на Националноосвободителната борба (НОБ), намиращ се в бившия офицерски дом на Българската армия в Скопие. Разбунтувалите се части издигат крайно красноречиви лозунги: „Не искаме нова Югославия! Искаме свободна и независима Македония", „Не искаме Срем! Искаме Солун!“ Главното командване в Скопие, обкръжено в офицерския дом от хиляди въоръжени въстаници, е парализирано, но войниците, тъй като не искат кръвопролитие, не го щурмуват, въпреки че в този момент няма съществена сила, която да ги спре да завземат Скопие. Силният човек в тогавашна Македония Светозар Вукманович - Tемпо получава спешни указания от Белград бунтът да бъде смазан. Заповедта на Върховното командване на югославската армия (ЮНА) в Белград е да бъдат разстрелвани на място всички местни войници и офицери, които не се подчиняват на върховното командване на НОБ и издигат лозунга „Независима Македония“.