Од друге половине 19 вијека учестали су устанци раје у Босни и Херцеговини. Разлога је за то било више: аграрни притисак, који је од облигатног увођења кметовске трећине, од 1848., бивао све тежи, несавесно прикупљани и веома повишени порези, непосредни примери ослобођења Србије и борба Црне Горе. У борбама беговата с Туркушама рају су позивале обе стране, давале јој оружје и тиме подизале њено самоуверење. Поред тога, било је и националне агитације. Невесињска пушка из 1852. и 1857. покренуо је несумњиво црногорски кнез Данило. Затим је 1858. избила Протина буна у Обудовцу. Устанак Луке Вукаловића 1861. у вези је с националном пропагандом омладине и револуционарним плановима Италијана и Мађара. Последњи велики народни устанак из 1875. увео је у рат против Турака Србију и Црну Гору, а замало и Русију с Румунијом. Тај велики рат је завршен Берлинским Конгресом 1878., који је дао Аустроугарској мандат да окупира Босну и Херцеговину. Аустроугарска војска је на основу тог мандата ушла у Босну, али тек пошто је претрпела велике губитке у људству, нарочито код Добоја и Сарајева, где јој је отпор пружио Хаџи Лојо.