Тешке борбе вођене са немачком 342. пешадијском дивизијом приликом деблокаде Ваљева, биле су део шире окупаторске замисли да уништи устаничке снаге у западној и централној Србији, познате као Прва непријатељска офанзива. Истовремено са офанзивом код Ваљева, јаке окупаторско-квислиншке снаге су успеле да савладају отпор других партизанских одреда и заузму ослобођену територију, са центром у Ужицу, у које су ушли 29. новембра 1941. године. Према замисли Врховног штаба, главнина партизанских одреда требало је да се повуче ка Санџаку, преко реке Лим, у италијанску окупациону зону, коју није захватила офанзива. Након продора немачких снага преко линије Ваљево—Лозница према Ужицу, снаге Ваљевског и Подринског партизанског одреда остале су одсечене од главнине снага, које су се повлачиле ка Санџаку. Јединице Колубарског партизанског батаљона су се током завршнице непријатељске офанзиве сконцентрисале на Калуђерским барама на Тари. У селу Драгодолу, код Пецке, 4. децембра 1941. било је одржано саветовање руководилаца партизанских одреда, који су остали у западној Србији са инструкторима Покрајинског комитета КПЈ за Ваљево и Шабац Милошем Минићем и Милетом Ивковићем. Тада је одлучено да преостале јединице наставе са герилским ратовањем. Неколико дана касније у Штаб Ваљевског одреда дошао је Мирко Томић, члан Главног штаба НОП одреда Србије, који је инсистирао да се сви одреди упуте на своју територију и да тамо наставе са деловањем.