Зовнішня політика Карла I Великого відносно германських племен характеризувалася не тільки завойовницькими походами, але й примусовою християнізацією. Підкорювання аламанів, франків, баварів та інших племен велися під гаслом навернення язичників до нової релігії. В 772 році війська під проводом Карла I Великого вдерлися на землі саксів, розорили одну з найважливіших фортець Ересбург та зруйнували загальносаксонське святилище з віковічним деревом. У відповідь в 774 році об'єднані війська саксів зруйнували церкви та монастирі на території Гессена та Фрисландії. Наступного року Карл I Великий завдав тяжкого удару саксам й частина саксонської знаті не тільки прийняла мир на його умовах, але й присягнула на вірність та масово хрестилася. Однак, інша частина саксонців, на чолі з Відукіндом, відмовлялася визнавати владу Карла I Великого й досить довгий час організовувала повстання, руйнували церкви, відновлювали язичницькі традиції. У відповідь, щодо них, проводилися каральні військові походи з примушуванням присягнути на вірність та масовим хрещенням. Згодом Карл I Великий видав «», що юридично забороняв відправлення язичницьких обрядів, та гарантував верховенство християнської віри. Щоб продемонструвати серйозність своїх намірів в 782 році за його наказом була проведена масова страта повсталих язичників, приблизно 4500 тисяч осіб, яка увійшла в історію, як — (, ).