Потресне извештаје са Космета слали су Јован Дучић, Бранислав Нушић, Милан Ракић, Владимир Ћоровић. Суочени са оваквом ситацијом и са жељом да се стање поправи, влада у Београду, пошто је аналаизирала добре резултате постигнуте радом конзулата у Призрену (још од 1866), као једно од решења је сматрала да би могло бити најпре закључивање конзуларне конвенције између Србије и Турске и затим у отварању нових конзулата у Скопљу и Солуну 1887, Приштини и Битољу 1889. Мада нису сви српски конзулати имали једнаке могућности да заштите Србе, били су један од директних извора информација о зулумима која су се тамо дешавала, па се на тај начин пружала могућност да се европској јавности, али и самој Порти укаже на њих. После убиства српског конзула Луке Маринковића у Приштини и притисака Аустрогуарске на Порту, Србија је морала да стане са даљим отварањем конзулата. Ситуација се погоршала још више, после Грчко-турског рата 1897. године, када је Крит добио аутономију, пошто су се пронеле вести да ће се слична ситуација десити и са Косовским вилајетом, после чега је Султан донео одлуку о разоружавању Арбанаса, који су на то одговорили формирањем Пећке лиге. Порта је такође формирала комисију за сузбијање зулума, али се ова више бавила његовим прикривањем. На инсистирање краља Александра, због болести председника владе Владана Ђорђевића, Србија је затим пропустила прилику да на Првој конференцији о миру и разоружању 1899. године у Хагу укаже на пропусте Порте да среди стање, мада је за то била припремљена Плава књига - Преписка о арбанашки насиљима у Старој Србији 1898-1899, на српском и француском језику.