Диоклецијановој дугој владавини приписују се бројне реформе које су ојачале посрнуло Римско царство. Између осталог, некада славна гарда је остала једва нешто више од гарнизона града Рима који је Диоклецијан обишао само једном. Положај преторијанског префекта сада је углавном носио висока овлашђења и у погледу цивилних и у погледу војних овлашђења. И Диоклецијан и Максимијан су положај својих преторијанских префеката поверили двојици способних и лојалних људи које ће касније поставити за своје цезаре-савладаре: Галерију и Констанцију Хлору. Након Диоклецијанове абдикације 305. преторијанцима је изгледа претило распуштање и слање у пограничне јединице. Галерије је у јесен 306. одстранио већину гардиста из Рима, али је и остатак био довољан да 28. октобра 306. уз помоћ сената и градске светине прогласи за цара Максенција, Максимијановог сина. Максенције је успео да се одржи као владар Италије и Африке све док на седмогодишњицу проглашења за цара, 28. октобра 312. није поражен код Милвијског моста. Поразио га је Константин Велики, владар Галије, Хиспаније и Британије. После свечаног уласка у Рим Константин је наредио брисање сваке успомене на „тиранина“ Максенција, али и његове најоданије следбенике. Преторијанска гарда је једном за свагда распуштена, а здања и земљиште које је припадало јединици је препуштено царском фиску. Константин је порушио преторијанске касарне и на њиховом месту, делимично се служећи и доступним грађевинским материјалом, је почео да подиже зграде посвећене богу за кога је сматрао да му је донео победу код Милвијског моста-прве хришћанске цркве у дотада паганском Риму.