Војнички је сазрео нарочито током опсаде Скадра крајем 1912. и почетком 1913. године. Дана 14. јануара 1913. унапређен је у чин генералштабног пуковника да би већ у фебруару био именован за начелника штаба у Приморском корпусу. Командант те целокупне војске био је генерал (будући војвода) Петар Бојовић. У саставу била је целокупна црногорска војска око Скадра, две српске дивизије и велики део опсадне артиљерије. Према плановима које је израдио Живко, "Скадар је могао да се освоји за два сата борбе". У томе га је спречила наредба Николе Пашића, који је телеграфисао "да се обустави сваки рад". Јула месеца враћен је поново на место начелника Оперативног одељења Врховне команде. У том периоду исказао је свој сјајан допринос војничког знања и одлучности у планирању и победносном завршетку Брегалничке битке захваљујући правовременом реаговању када је на његов предлог војвода Путник наредио контраофанзиву. Након тога је слао службене дописе у Русију (посланику Спалајковићу) и у Француску. На овом положају од војводе Путника добијао је уважавања и признања, јер је као његов главни сарадник доносио стратегијска документа важна за будућност целокупне војске. Чак је војвода и ургирао да се на његов предлог унапреди ванредно у чин генерала, међутим Живко је то одбио уз образложење "да не жели да прескаче своје другове". Након завршетка Балканских ратова враћен је у Војну академију на место професора "Тактике" у периоду ратног прекида, школске 1913—1914. године.