Situacija je prišla na dan na 13. julij kot Operacija Bagration, v kateri je sovjetska ofenziva prekoračila staro poljsko mejo. Ob tem dejstvu so bili Poljaki postavljeni pred odločitev: kakorkoli pričeti z vstajo v že tako kritični politični situaciji in tvegati težave s sovjetsko podporo ali podleči v uporu in kljubovanju proti sovjetski propagandi, ki je opisovala Armio Krajowo kot kolaborante in neučinkovite strahopetce. Glede izvedbe je bilo v načrtu oboje: biti politična manifestacija vpliva poljske vlade v izgnanstvu kot tudi direktna operacija proti nemškim okupatorjem. Obstajal je strah, da bodo Zavezniki ignorirali zakonito vlado, ki je bazirala v Londonu. Bilo je povsem jasno, da naj bi bila Poljska "osvobojena" s strani Rdeče armade in da Sovjetska zveza vlade v izgnanstvu ne priznava. Nujnost te odločitve se je povečala, ko je postalo jasno, da bi po kakršnemkoli uspešnem Poljsko-Sovjetskem sodelovanju pri osvobajanju različnih mest (kot npr. v operaciji Ostra Brama), sovjetske NKVD enote, ki so sledile za njimi, postrelile ali aretirale večino poljskih oficirjev in tiste poljske vojake, ki se ne bi mogli ali ne bi hoteli pridružiti sovjetsko kontroliranim silam. Štab vrhovnega poveljstva domovinske armade je 21. julija odločil, da je Operacija Vihar neizbežna. Ta načrt je pomenil tako politično manifestacijo poljske suverenosti kot tudi direktno operacijo proti nemškemu okupatorju. Poljska vlada v izgnanstvu je 25. julija (brez vednosti in proti volji poljskega vrhovnega komandanta generala Kazimierza Sosnkowskega in ) odobrila načrt za Varšavsko vstajo v terminu po lokalno določenem času..