Vojašnica slovenske Teritorialne obrambe je nastala na območju Zavoda sv. Stanislava. Gradnja zavoda se je začela leta 1901 na pobudo takratnega ljubljanskega škofa dr. Antona Bonaventura Jegliča. Prvi dve tretjini zavoda sta bili dokončani leta 1905, v dokončanem objektu je deloval zavod in prva slovenska gimnazija. Leta 1910 je bil dokončano levo, še zadnje krilo zavoda s čimer se je dejavnost zavoda še dodatno povečala. Med prvo svetovno vojno je bila v zavodu vojaška bolnišnica, po vojni pa se je v zavodu nadaljevala predvojna aktivnost. Konec aprila 1941 po kratki aprilski vojni je zavod zasedla nemška vojska in ga spremenila v vojašnico za enote, ki so varovale novonastalo mejo med Nemčijo in Italijo. Po vojni in odhodu Nemcev je vojašnico zasedla Jugoslovanska vojska. Maja in junija 1945 je bil v stavbi in njegovi okolici zbirni center za vojne ujetnike. V začetku junija 1945 je bilo dokončno odločeno, da bo zavod ostal v lasti vojske. V desetletjih po vojni se je vojašnica nenehno širila, severno od nekdanjega zavoda so bili zgrajeni številni objekti za bivanje vojakov, garaže, delavnice in razna skladišča za orožje in vojaško opremo. Skladišča so bila zgrajena tudi v Rojah, ki so v neposredni bližini vojašnice. Skupaj z vsemi skladišči in objekti je bila vojašnica največja v Ljubljani in ena največjih v Sloveniji.