Náhorní Karabach představuj nevelké území o rozloze 4800 km čtverečných s většinovým arménským obyvatelstvem, jež bylo v roce 1924 předáno pod jurisdikci etnický cizího Ázerbájdžánu a následně prohlášeno za jeho autonomní oblast. Tento proces byl součásti bolševické politiky získání potenciálního tlaku na většinu sovětských republiky v podobě umělého vytvoření oblasti možného konfliktů na etnické bázi. Po celou dobu setrvání NKAO v rámci Ázerbájdžánské sféry vlivu docházelo k systematické snaze o změnu etnodemografické situace ve prospěch ázerbájdžánského etnika, ať už socioekonomickou marginalizací autonomie ze strany Baku nebo represí kulturně-lingvistické stránky arménského obyvatelstva. Výsledkem těchto praktik byla silná proliferace secesionistických a iredentistických tendencí v rámci arménského obyvatelstva Náhorního Karabachu. V letech 1988–1991 periodicky docházelo na daném území k menším vojenským potyčkám mezi představiteli tzv. Výboru pro Karabach (Garabagh komité, GhK) a nacionalisticky založenou Lidovou ázerbájdžánskou frontou (Azerbaycan Xalq Cephesi, AXC) v čele s panturkicky smýšlejícím Abülfezem Elçibeyem, jenž později stanul i v čele samotného Ázerbájdžánu. Po definitivním rozpadu Sovětského svazu došlo ke stažení ruských vojsk z karabašského území, což způsobilo, že obě dvě strany měly možnost mezi sebou zahájit regulérní válku s použitím všech válečných prostředků, které měly k dispozici. Celý konflikt skončil v roce 1994 porážkou ázerbájdžánské národní armády na území Náhorního Karabachu arménským vojskem a podepsáním mezi oběma válčícími stranami křehkého příměří, na bázi kterého je celá situace regulovaná doteď.