Po celý středověk, od doby Stěhování národů až do 17. stol. byl v Evropě luk důležitou loveckou a válečnou zbraní, i když od 13. stol. začal být na evropském kontinentě vytlačován kuší a od 15. stol. palnými zbraněmi. Vynikajícími lučištníky byli Slované, používající podle byzantských pramenů dokonce otrávené šípy, keltští Velšané a Skoti i germánští Sasové, Dánové a Vikingové. Luky Velšanů se vyráběly ze dřeva tisu, luky Sasů byly zhotoveny z jilmu. Byly dlouhé až 2 m, mimořádně silné a průbojné, zejména na kratší vzdálenosti. Jedná se o předchůdce pověstných dlouhých luků Angličanů ve vrcholném středověku. Uvádí se, že etnonymum Skotů vzniklo od staroanglického „sciot“, což znamenalo lukostřelec. Výborně vycvičené oddíly lučištníků měli také Normané, uvádí se, že bitvu u Hastingsu rozhodli kromě normanské těžké jízdy také lučištníci vévody Viléma Dobyvatele.