I desember 2010 begynte det et opprør i Tunisia (senere kalt den tunisiske revolusjon) og iløpet av årsskiftet opplevde flere nærliggende land i regionen lignende opprør mot sine myndigheter. I både Tunisia og Egypt ble statslederne avsatt som følge av store protester. Disse opptøyene spredte seg også til Libya i februar 2011. Libyas de facto statsleder gjennom 40 år, Muammar al-Gaddafi, forsøkte å stanse opprøret med militær makt i motsetning til hva som hadde skjedd i nabolandene. FNs sikkerhetsråd uttrykte «alvorlig bekymring» for hvordan situasjonen i Libya ble håndtert av myndighetene gjennom resolusjon 1970 26. februar 2011, og stilte krav til Gaddafi om at han måtte unngå angrep på sivile og hindre fortsettelsen av brudd på menneskerettighetene. Allerede ved resolusjon 1970 fordømte Den arabiske liga, Den afrikanske union og den islamske konferanse Gaddafis handlinger og FN oppfordret alle medlemsland til å nekte han og flere av hans nære allierte innpass og beskyttelse til noen stat. Som følge av fortsatte angrep og militær konflikt mellom regjeringsopposisjonelle og Gaddafi-lojale styrker, fant sikkerhetsrådet det nødvendig å åpne for resolusjon 1973 for å hindre ytterligere fatale sammenstøt. Hvorvidt resolusjon 1973 er en direkte utvidelse av resolusjon 1970 er det imidlertid uenighet om fordi 1970 gir den internasjonale straffedomstolen i Haag åpning for å vurdere sak mot Gaddafi.