Anglie a Francie byla dvě suverénní království, nicméně angličtí králové spravovali jako léno značnou část francouzského území. O tento stav se prvně přičinil roku 1066 normanský vévoda Vilém I. Dobyvatel, který porazil anglického krále Harolda II. Godwinsona v bitvě u Hastingsu, a stal se tak anglickým králem. Ponechal si i své državy ve Francii, o které Angličané v následujících staletích sváděli boje s Francouzi se střídavým úspěchem. Tento vztah byl smluvně potvrzen roku 1259 tzv. pařížskou smlouvou, kterou podepsal francouzský panovník Ludvík IX. Francouzský a anglický král Jindřich III. Plantagenet. Anglický král mohl daná území držet jako léna, což znamenalo, že na daném území byl leníkem francouzského krále, tj. podléhal francouzskému panovníkovi, ačkoliv byl jinak nezávislým vládcem. V předvečer války zbylo Angličanům z kontinentálních oblastí pouze již zmiňované Gaskoňsko a hlavně vévodství Guyenne. Francouzský král Filip VI argumentoval tím, že mu Eduard III. jako novému nastupujícímu králi odmítl vzdát hold za daná francouzská území, a proto mu ale právě tyto državy zabavil. Eduard III. mu tedy vyhlásil válku. Jako záminka mu sloužil ten fakt, že Filip VI. nastoupil roku 1328 na trůn jako člen vedlejší větve Kapetovců, která v ten rok v hlavní linii vymřela po meči. Eduard III. byl ale přes svou matku příbuzným Kapetovců a jeho právníci tvrdili, že právoplatným králem by měl být on, nikoliv Filip VI. z Valois. Problém tkvěl v tom, že ve francouzském království se tradičně dědilo království pouze přes mužskou, nikoliv přes ženskou linii, takže anglický nárok byl rychle odmítnut. Stoletá válka tedy započala jako lenní konflikt, který se pak vyvinul v konflikt dynastický.