Петър Алексиев е роден на 23 януари 1848 г. в гр. Болград, Бесарабия. Внук и син е на преселници от ямболското село Бояджик и Източна Тракия, избягали оттам през 1830 г. след поредната Руско-турска война. Завършва гимназията в Болград през 1867 г., в която е съученик на генерал Данаил Николаев. Постъпва в Одеското пехотно училище, което завършва през 1873 г. с чин поручик в Руската императорска армия, след което командва рота в Одеския военен гарнизон. Увлича се по българската националноосвободителна кауза. Чете автори, забранени в Русия, към които го насочва собственият му командир, подполковник Михаил Петряев. Въпреки това е повишен в щабскапитан през 1874 г. През 1877 г., когато Русия обявява война на Османската империя, Петър Алексиев подава молба до командира на Одеския гарнизон да бъде прехвърлен в Българското опълчение. Излизайки в отпуск, запазва службата си в руската армия и става опълченец в Руско-турската освободителна война. През войната преселва заедно с руската армия семейството си в Северна Добруджа. Участва в сражението при Шипка и е удостоен от император Александър II с Георгиевски кръст за храброст, изгубвайки в сражението цялото си чене.