Abrek (en rus: Абре́к, en txetxè: Обарг) és el terme que s'ha utilitzat al nord del Caucas per referir-se a bandits o bandolers muntanyencs, que acostumen a portar una vida solitària, criminal i d'enfrontament a l'autoritat. Desde la Guerra del Caucas, la figura dels "abrek" forma part del folklore idealitzat dels "muntanyencs" que rebutgen el colonialisme rus a la regió. Abans, se'ls havia descrit com persones que abandonaven la família i tots els seus cercles socials, i eren temuts. Així, la connotació de la paraula pot ser diferent en les diferents llengües de la zona. Si bé s'ha utilitzat de manera més aviat pejorativa en rus com a sinònim de lladre, pels txetxens o inguixos el significat evoca més el caràcter "venjador", i pels circassians i karatxais la "valentia". L'origen lingüístic del terme seria irànic, i normalment es cita la paraula osseta "abræg", popularment "lladre", però que el lingüíststa Vassili Abàiev defineix com a "persona que és a l'exili degut a un crim". Abàiev diu que "abræg" provindria de l'antiga paraula "aparak", més propera als conceptes de "bandit" i "vagabund". La mitificació del nord del Caucas per part de la literatura russa, també va visibilitzar l'univers feréstec i lliure dels "abrek" en obres de Puixkin ("El presoner del Caucas", "Germans bandolers"), Lérmontov ("Un heroi del nostre temps") i Tolstoi ("El presoner del Caucas", "Els cosacs"). Els últims "abrek" txetxens lluitaren contra els soviètics en insurreccions i actes de guerrilla des dels anys 20 fins el començament de la Segona Guerra Mundial. Es considera que Khasukha Magomadov, abatut el 1976, fou l'últim "abrek".