El convent de Santa Clara de Barcelona gaudí d'una àmplia història, car tradicionalment se la considera la comunitat de clarisses més antiga de la península Ibèrica. Aquest convent fou la seva seu durant gairebé cinc segles fins que fou arrasat i prohibida la seva reconstrucció per Felip V d'Espanya que havia previst la construcció de la Ciutadella de Barcelona en aquell emplaçament. La destrucció del convent no acabà amb la comunitat de clarisses que vista la impossibilitat de restablir el convent després de la Guerra de Successió Espanyola s'establiren després de molts debats sobre el lloc on havien de traslladar-se, al Palau Reial Major incloent el Saló del Tinell i l'edifici de l'Arxiu Reial de Barcelona, però no la Capella de Santa Àgata sota la gestió dels merdenaris. La donació efectuada "de iure" el 9 d'abril de 1718, no es feu efectiva fins al 2 de març de 1720 car les estances estaven ocupades pels soldats filipistes. Construïren una església dins del Palau. El 1835 durant l'episodi de la crema de convents, les monges fugiren i en retornar-hi el 1855 havien perdut la possessió del Palau del Virrei que havia de ser ocupat per l'Arxiu de la Corona d'Aragó que no recuperaren. El 1866 el convent fou confiscat per Hisenda que fou restituït al seu domini el 1869, amb l'excepció del Palau del Virrei. El 1936 els avalots anticlericals les tornaren a fer fugir i l'edifici fou confiscat per la Generalitat Republicana. Acabada la guerra i en demostrar el 1939 que n'eren les seves propietàries l'església, dins del Tinell, havia estat desmantellada i foren compensades econòmicament i amb aquesta suma arreglaren el convent de Santa Cecília de Montserrat on visqueren fins al 1952 quan s'uniren a les clarisses de Mataró.