En lloc de l'anterior sistema informal, es va establir un nou sistema de torneigs classificatoris. Els jugadors més forts del món participarien en els Interzonals, on se'ls unirien els jugadors classificats des dels torneigs Zonals. Els finalistes dels interzonals passarien a la fase de "candidats", que inicialment era un torneig, i després una sèrie de matxs d'eliminació directa. El guanyador del Torneig de Candidats jugaria posteriorment un matx amb el títol en joc, contra el campió regnant (que no s'havia de classificar a través d'aquest procés). En cas que un campió fos derrotat, tenia dret a participar tres anys després en un matx a tres bandes, contra el seu successor i el següent candidat. (Això mai va succeir, i el 1957 la norma va ser substituïda per una disposició que permetia que el campió derrotat jugués un matx de revenja un any després de perdre el títol.) Aquest sistema estava integrat en un cicle de tres anys. Tal era el domini dels escacs soviètics, que en les següents dues dècades (entre 1951 i el 1969), tots els matxs finals pel Campionat del Món es jugaren a Moscou entre dos jugadors soviètics.