V první polovině 19. století se naplno projevovala slabost Osmanské říše a postupný rozklad. Evropské části impéria se začaly odtrhávat; avizované reformy budily nevoli a ozbrojené složky se začaly bouřit proti centrální vládě. Místní vojáci byli rok co rok vysíláni do řady ztracených bitev na vzdálených hranicích Osmanské říše, což vzbuzovalo nespokojenost a snižovalo morálku lidí. V roce 1804 byli vojáci mobilizováni do bojů v prvním srbském povstání proti pravoslavnému obyvatelstvu, které se toužilo vymanit z turecké nadvlády. V roce 1827 se vzbouřili janičáři, kteří měli být jako součást tureckého vojska rozpuštěni. Později vypukla další vzpoura pod vedením Huseina-kapetana Gradaščeviće (v roce 1831), který požadoval pro Bosnu autonomii. Proti reformám Tanzimatu se vzbouřilo muslimské obyvatelstvo pod vedením Ahmeta Muniba Glođa v roce 1840. Nepokoje ukončilo až jmenování Omer-paši Latase sultánem za bosenského správce v roce 1849. Latas postupoval proti povstalcům krutě a drakonickými tresty částečně obnovil v Bosně pořádek. Roku 1850 se do Sarajeva vrátily zpět regionální úřady z Travniku a zůstaly zde až do příchodu rakouské správy. Došlo také k zrovnoprávnění v oblasti obchodu. Nebyli již omezeni obchodníci různých konfesí (došlo k zrušení osmanských cechů), a tak Židé a Srbové mohli lépe prodávat různé zboží, většinou dovezené z evropských zemí.