El tracte a les minories no-poloneses va esdevenir un assumpte d'intens debat entre els líders polonesos. En un mateix moment es van enfrontar dues teories sobre la política que s'havia d'emprendre: una aproximació més tolerant i possiblement menys asimilacionista que era propugnada per Józef Piłsudski, el projecte del qual de crear una federació "Międzymorze" amb altres estats fallits després de la Guerra poloneso-soviètica es va enfrontar amb l'estratègia que finalment va prevaldre, o sigui la defensada per Roman Dmowski (ministre d'assumptes exteriors) i Stanisaw Grabski (ministre de religió i educació). Dmowski i Grabski va veure la solució del problema de les minories en la imposició dels "valors polonesos" (la llengua polonesa i l'església catòlica) a les minories per assolir l"assimilació nacional" que els faria "polonesos" en la "següent generació". Tanmateix, Józef Piłsudski, que a part de Cap d'estat controlava també l'exèrcit, recolzava una assimilació "estatal" més que no pas "nacional" com un medi més pràctic.