La Junta Suprema Central havia sigut desobeïda per les juntes formades des del 1801 a Espanya i Amèrica, però davant els avenços de Napoleó el 1810, va acabar refugiada a Cadis i es va dissoldre, donant pas a la formació de la Regència d'Espanya i les Índies i la formació de les Corts de Cadis el 1810. La legitimitat de la Regència ja no va ser reconeguda per les juntes americanes, i viceversa, les juntes tractades d'insurgents. Les corts van procedir a l'abolició dels antics regnes, i pretenien tenir la sobirania de la península i dels territoris americans, i nombrava a Cadis, assetjada per Napoleó,diputats suplents per a Amèrica. En sentit contrari les juntes americanes rebutjaven la sobirania de la Espanya Europea i la obediència davant de qualsevol govern espanyol o francès, i fomentaven el seu propi autogovern sobre la base de la Retroversió de la sobirania i les lleis tradicionals de Set Partides, justificant-les en la Renúncia del rei a Baiona el 1808. La radicalització de postures va provocar un conflicte militar que va derivar en les declaracions d'independència i el triomf en el si del juntisme americà de les idees republicanes arribades de les revolucions franceses i estatunidenques.