8 березня 1921 французькі та бельгійські війська окупували міста Дуйсбург та Дюссельдорф, що перебували у Рейнській демілітаризованій зоні, тим самим забезпечивши собі плацдарм для подальшої окупації всього промислового району у Рейнланд-Вестфалії. 1922 року, з урахуванням погіршення економічної ситуації у Веймарській республіці, союзники відмовилися від репарацій у грошовій формі, замінивши їх натуральними виплатами (сталь, деревина, вугілля). Коли 9 січня 1923 комісія з репарацій заявила, що Веймарська республіка навмисне затримує поставки (1922 року замість потрібних 13,8 млн тонн вугілля було поставлено лише 11,7 млн тонн, а замість 200 000 телеграфних щогл — лише 65 000), Франція використала це як привід для введення військ до Рурського басейну. У період з 11 по 16 січня 1923 французькі та бельгійські війська чисельністю спочатку 60 тисяч осіб (пізніше до 100 тисяч) окупували всю територію Рурського регіону, взявши таким чино всі потужності з виробництва вугілля та коксу як "«виробничу заставу»". У результаті окупації було зайнято близько 7 % післявоєнної території Німеччини, де видобувалося 72 % вугілля та вироблялося понад 50 % чавуну та сталі. Проте прем'єр-міністр та міністр закордонних справ Франції Раймон Пуанкаре прагнув при цьому домогтися присвоєння Райнланд та Руру статусу, аналогічного статусу Саарського регіону, де приналежність території Німеччини носила лише формальний характер, а влада перебувала у руках французів.