La premsa britànica va elogiar la vaga de fam com un triomf de Margaret Thatcher. El diari "The Guardian" va dir: "El Govern ha superat les vagues de fam en una mostra de la seva resolta determinació a no deixar-se intimidar". No obstant això, la vaga de fam va ser una victòria pírrica de Thatcher i el govern britànic. Thatcher es va convertir en una figura odiada pels republicans, en proporcions només assolides per Cromwell. Danny Morrison la descriu com "la filla de puta més gran que mai hàgim conegut" Hi va haver una àmplia condemna internacional del tractament de la vaga de fam per part del govern britànic, i la relació entre els governs britànic i irlandès es va tensar. Igual que amb l'internament el 1971 i el diumenge sagnant el 1972, es va impulsar el reclutament de nous membres de l'IRA, la qual cosa va donar lloc a una nova onada d'activitat paramilitar. Es va produir un ressorgiment de la violència, després dels comparativament tranquils anys de finals dels 70, amb aldarulls generalitzats a Irlanda del Nord i disturbis davant l'ambaixada britànica a Dublín Les forces de seguretat van disparar 29.695 bales de plàstic el 1981, causant set morts, enfront d'un total de prop de 16.000 bales i quatre morts en els vuit anys següents a la vaga de fam. L'IRA va prosseguir les seves accions armades durant els set mesos de la vaga, matant tretze policies, vuit soldats, cinc membres del Regiment de Defensa de l'Ulster i cinc civils. Aquests set mesos van ser un dels períodes més sagnants dels Troubles, amb un total de 61 persones mortes, 34 d'elles civils. Tres anys més tard, l'IRA va tractar de venjar-se de Margaret Thatcher amb un atemptat durant un congrés del Partit Conservador a un hotel de Brighton, on van morir cinc persones i en el qual la mateixa Thatcher es va escapar de la mort per ben poc.