На початку XIX ст правитель Королівства Імерини Андріанампуйнимерина за допомогою військових походів, дипломатії і династичних шлюбів зміцнив позиції держави. Мерина стали ядром консолідації численних народів острова. Його син — Радама I у 1818 році прийняв титул короля Мадагаскару. Уклавши договір з Великою Британією і дозволивши діяльність англійських місіонерів на острові, отримав військову допомогу і створив регулярну армію. Пізніше антиєвропейські настрої королеви Ранавалуни I-ї сприяли забороні християнства на острові і припиненню торгівлі з Європою. У період правління королев Ранавалуни II-ї і Ранавалуни III-ї (1868–1895 роки) для збереження незалежності Мадагаскару неодноразово використовувалися протиріччя між Англією та Францією, а християнство стало релігією народу мерина. Французька експансія поновилася у 1882 році. У результаті двох франко-малагасійських воєн (1883–1895 роки) Франція скасувала місцеву монархію і в червні 1896 року оголосила острів своєю колонією. В 1890 р. французький протекторат було визнано Великою Британією, в обмін на визнання французами британського протекторату нинішньої Танзанії (тоді Танганьїка і Занзібар). Стихійні антиколоніальні виступи тривали до 1917 року.