17 вересня 1939 року о п'ятій годині ранку два угруповання радянських військ (сім армій, одна кінно-механізована група, 617 588 осіб, 4 954 гармат і мінометів, 4 733 танків, 3 298 літаків) перетнули польський державний кордон, утворивши потому Український і Білоруський фронти. Червона армія на підставі секретного пункту пакту Молотова-Ріббентропа між Радянським Союзом та нацистською Німеччиною вторглася на територію Польщі. До бойових дій залучили також і Дніпровську військову флотилію. (Для порівняння: "всі підрозділи вермахту", а не "лише задіяні в польській кампанії", станом на 1 вересня 1939 року мали у своєму розпорядженні 3195 танків та 3646 повністю готових бойових літаків). СРСР пізніше заперечував існування цього секретного протоколу, стверджуючи, що він ніколи не був у союзі з нацистською Німеччиною, і діяв самостійно, з метою «захистити» українську і білоруську меншини під час розпаду польської держави. На початку жовтня 1939 року у складі двох фронтів уже нараховувалося 2 421 300 осіб, які були об'єднані в 60 стрілецьких та 13 кавалерійських дивізій, 18 танкових бригад, що мали на озброєнні 5 467 середніх і важких гармат, 6 096 танків і 3 727 літаків. Їм протистояли лише прикордонні частини Корпусу охорони прикордоння (КОП) Польщі, а також кілька потужних укріплених районів на Волині, Галичині та Поліссі, причому всього станом на 17 вересня на східних землях підрозділи польських збройних сил нараховували 370 000 осіб, частини на 80 % складалися з погано озброєних та ненавчених резервістів. На озброєнні мали 540 гармат і 70 танків. Радянські війська Українського фронту, які переважно складались з етнічних українців, під загальним командуванням командарма 1-го рангу С. К. Тимошенка рухалися назустріч вермахту трьома армійськими групами.