Німці застосовували та поступово вдосконалювали тактику інфільтрації. Спочатку в обороні під час контратак як розвиток тактики , а потім і в нападі: під час битви при Капоретто проти італійців у 1917 році та німецького весняного наступу в 1918 році проти британських та французьких військ. Початкові німецькі успіхи були приголомшливими: 18-а армія Гут'єра просунулась уперед на понад 50 км менше, ніж за тиждень — це було найбільше просування на Західному фронті з часу «бігу до моря» в 1914 році. Це просування в подальшому пов'язуватиме ім'я Гут'єра з тактикою інфільтрації в Західній Європі. Потім німецьке військо почало зупинятися, тому що воно випередило свої тилові підрозділи з припасами, артилерію та підкріплення. Підмога не змогла наздогнати своє військо через розірвану снарядами землю — дороги залишались зруйнованими нападами союзників у битві на Соммі ще в 1916 році. Наступ німецьких військ не зміг стати для них переможним проривом у війні, який буквально розділив би французьку та британську армії. Виснажені німецькі війська втратили ініціативність та незабаром були відкинуті назад під час стоденного наступу союзників, що закінчився поразкою Німеччини.