У данима за време и после сарајевског догађаја, Србија се налазила у пунам предизборном врењу. Изборна кампања била је врло жива; главни политички људи налазили су се у унутрашњости земље, и само је неколико чланова владе дежурало у Београду. Србији која је била тек изашла из великих и крвавих ратова, предстојао је дуги период рада који је она морала да употреби за уређење новоослобођених крајева и за опорављање од последица рата. Привреда у Србији страдала је много услед рата; осећала се новчана оскудица, државни приходи нису притицали онако како је требало; жетва из 1914. била је после рата прва с којом се могло рачунати; морао се тражити један већи зајам за задовољење најнужнијих потреба. Јасно је да у таквим временима и под таквим приликама Србија није могла да провоцира рат, већ се морала посветити хитном решавању својих унутрашњих потреба које су биле врло акутне. Око 30.000 инвалида и инвалидских породица, као и неколико хиљада оштећених у рату са Бугароком, очекивало је у тим данима решење свога питања, па Србија није могла ни да помишља на то да се упушта у дуг и упоран рат са неколико пута бројмо надмоћнијим и, свакако, спремнијим непријатељем.