Стефан бива ухваћен и доведен у Милутинову престоницу Скопље, где га очеви дворјани ослепљују и одводе заједно са женом и двојицом малолетних синова у Цариград, и предају Милутиновом тасту византијском цару Андронику II, који га је заточио најпре у један дворац а онда у манастир Пантократор где није смео нико да га посећује. Посредовањем монаха манастира Хиландара и настојањем самог архиепископа српског Никодима, краљ Милутин најзад дозвољава Стефану повратак у отаџбину. После пуних седам година око 1320. године се враћа у Србију. Своју задужбину, манастир Дечане је управо посветио успомени на Цариград и своје заточеништво. Помиње се да је паниперсеваст Јован Палеолог решио да своју солунску област отцепи од Византијског царства и у томе је затражио помоћ од краља Стефана Дечанског, свог зета и пошао на његов двор у Скопље. Забринута царска влада пожурила је да му понуди титулу савладара, али је он умро још за време боравка на српском двору 1327. године. Све веће јачање Србије довело је до поновног зближења Византије и Бугарске, између новог цара Андроника III и бугарског цара Михаила Шишмана који су успоставили мир и склопили савез против Србије. Међутим, до заједничке акције није ни дошло. Андроник III је, истина, упао у српски део Македоније, али пре него што је византијска војска успела да ступи у борбу пала је 1330. године код Велбужда велика одлука, и на вест о поразу својих савезника византијски цар се повукао. Бугарска војска је била уништена, сам Михајло Шишман погинуо је у бекству. На бугарски престо враћена је сестра Стефана Дечанског Ана са сином Иваном Стефаном.