Леополд је у ту сврху издао Србима нову повељу којом је установио институцију Војне границе и на Сави, Дунаву и Тиси. Повељом је регулисано и стварање милиције, чардаклија (страже), изузеће од жупанијских власти, слободно упражњавање вере, коришћење шума и др. Становништво је, у складу са царском резолуцијом из 1702. године, подељено на: активну земаљску милицију, чардаклије и ислужене припаднике милиције и прекобројне. Хабзбуршка царевина је почетком века укључена у рат за шпанско наслеђе, а у Угарској избија побуна Ференца Ракоција. Ракоци позива Србе да се укључе у устанак, обећавајући им трајне привилегије. Срби, међутим, остају верни цару. Леополд је 1706. године потврдио Србима повластице, уз претњу казне од 300 марака свима који их прекрше. Исте године умро је патријарх Чарнојевић. Срби се по први пут окупљају на сабору где су изабрали за митрополита (не патријарха) Исаију Ђаковића. Почетком 18. века на царски двор долазе и прве жалбе локалног становништва на Србе, као и жалбе Срба на становнике Царевине. Конфликти се настављају и после завршетка новог аустро-турског рата (1718). У наредним деценијама приметно је настојање да се српске привилегије ограниче. У том погледу значајни су декрети донети од 1728. до 1734. године. Ограничена је употреба јулијанског календара (на места са већинским српским становништвом) и надлежност митрополита да бира владике (сада је морао тражити царску дозволу). Најзначајније је, међутим, то што је митрополит изгубио световну власт над Србима. Врховна управа над српским стварима остала је у рукама Дворског ратног савета, мада се све више у њих уплићу и Угарска дворска канцеларија и Дворска комора. Црквени поглавар сада је носио титулу митрополита, али је сматрано да је он природни наследних пећких патријарха. Након новог руско-аустријско-турског рата, у Угарску је, под вођством патријарха Арсенија Јовановића Шакабенте, прешло још око 45.000 Срба до 1740. године.