Превелика суровост и угњетавање робова доводило је до побуна и устанака. Године 135. п. н. е. избио је Први устанак робова, а 104. п. н. е., избио је Други устанак робова. Оба су избила на Сицилији, где су мале групе побуњеника успеле да окупе десетине хиљада следбеника који су желели да се спасу репресивног живота римског роба. Иако су оба ова устанка сматрана озбиљним друштвеним поремећајима у којима је сенат морао да употреби директну војну интервенцију која је трајала више година, никада се нису сматрала озбиљном претњом Републици. У Италији никада није било устанака робова, нити су робови икада били сматрани потенцијалном претњом граду Риму. Ово се све променило по избијању Трећег устанка робова — Спартаковог устанка.