Када је 13. јула 1941. у Црној Гори избио Тринаестојулски устанак четворо његове деце — синови Војислав (1914) и Бранко (1922) и ћерке Милојка (1919) и Анђелија (1926), рано изјутра су отишли на зборно место устаника. Увече истог дана, Ђоко је узео пушку, коју је донео из Априлског рата и прикључио се устаницима, који су били изненађени и обрадовани његовим доласком. Многи су се чудили што се у 69. години одлучио да пође у борбу, али је говорио да за њега нема другог пута. Неки од устаника су му као капетану понудили да буде командант, али је он одбио. Пошто је већина устаника била ненаоружана, предложио им је да изврше напад на жандармеријску станицу на Дуклу како би се наоружали. Пре напада, по његовом савету, жандарми су позвани на предају, што су и учинили, па су устаници заробили 12 пушака. Вест о Ђоковом доласку међу устанике, брзо се проширила по читавој околини, па су га руководиоци устанка у никшићком крају, позвали да дође у село Милочане како би га упознали. Када се састао са вођама устанка, познавао је само Вељка Зековића, који га је упознао са Митром Бакићем, Милинком Ђуровићем и Крстом Попиводом. Изненађени његовим годинама, али и његовом одлучношћу, обавестили су га да су формирали један устанички батаљон и понудили му место заменика команданта. Када је сазнао да је командант овог батаљона капетан Радојица Рончевић, кога је добро познавао, одбио је место заменика и упозорио руководство да припазе на Рончевића, јер је сматрао да ће их изневерити. Након тога, предложио је да пође у свој родни крај у Пјешивце, како би тамо радио на окупљању народа у борбу против окупатора, што су руководиоци устанка прихватили.