У последњим деценијама 18. века, и касније у току Српских устанака, настављају да се досељавају у Горњу Трепчу фамилије пореклом углавном од црногорско-херцеговачких племена. До краја 20-их 19. века већина фамилија (данас старих фамилија) се доселила у Горњу Трепчу, поделила земљу и направила огњишта. Подручје Београдског пашалука је, напокон, ослобођено после Првог српског устанка под вождем Карађорђем и Другог српског устанка под Милошем Обреновићем. Аутономна Кнежевина Србија је почела да се развија на свим плановима. По Попису становништва и имовине у Србији 1834. године Горња Трепча је имала 25 домова и 162 становника(79 мушких и 83 женских) од чега 31 пореска глава и 40 мушкараца способних за војску. Од искоришћеног земљишта је наведено да је Горња Трепча имала 73 плуга (29,2 хектарa)орања, 156 коса ливаде(56,16 хектара), 22 мотике винограда(1,76 хектара), као и 4260 дрвета шљива.Пољопривреда је била главна делатност којом су се бавила сва домаћинства. У околним селима, Горња Трепча је била позната по каменорезачком занату којим се бавио један део становништва. Горња Трепча је била позната и по воденицама, у које су доносили жито за млевење помељари("муштерије") и из села у околини. Међутим, Горња Трепча је и шире, у Љубићком и Таковском крају била позната управо по термо-минералним изворима, где су лека за своје здрављe тражили и налазили становници ових крајева. За почетак развоја бање у Горњој Трепчи могла би се узети 1890. година када је Танасије Никитовић из Горње Трепче озидао базен дуг и широк по 2 метра. Пошто су се извори налазили на поседу Цркве у Горњој Трепчи, која је била метох манастира Вујан, бригу o развоју бање ће преузети манастир, под чијом ће управом тридесетих година 20. векa бити саграђено неколико објеката за становање и једна кафана.