Здавалось, що проблема з Шотландією вирішилась, коли Едуард залишив країну 1296 року, але спротив невдовзі відновився під проводом Вільяма Воллеса, який мав здібності стратега й харизму. 11 вересня 1297 року числе́нний англійський загін під командою Джона де Варена, графа Суррея й Хага де Крессінгема був у битві на Стерлінгському мості розбитий меншим за кількістю шотландським загоном, який очолював Воллес та Ендрю Мор. Ця поразка шокувала Англію, негайно почалась підготовка до каральної експедиції. Лишень Едуард повернувся з Фландрії, він виступив на північ. 22 червня 1298 року Едуард розбив військо Воллеса у битві під Фолкерком, після битви під Івшемом 1265 року він не брав участі у таких масштабних битвах. Однак Едуард не скористався сприятливим моментом й наступного року шотландці захопили замок Стерлінг. Хоча Едуард провів два роки (1300 й 1301) в кампанії у Шотландії, його противники не вступали з ним до відкритої битви, віддаючи перевагу здійсненню набігів малими силами на англійську територію. Англійці спробували підкорити Шотландію іншими способами. У 1303 році між Англією та Францією було укладено мирну угоду, тим самим франко-шотландський союз було рішуче розірвано. Роберт Брюс, онук претендента на престол (1291) взимку 1301—1302 років перейшов на бік англійців. До 1304 року більша частина знаті заявила про свою вірність Едуарду, того ж року англійці узяли назад замок Стерлінг. Невдовзі було здобуто важливу психологічну перемогу: Вільяма Воллеса зрадив сер Джон де Ментейт, його видали англійцям, які відвезли Воллеса в Лондон й публічно стратили. Більша частина Шотландії перейшла під англійський контроль й Едуард поставив англійців і шотландців-ренегатів управляти країною.