A principis del , dos ordes militars alemanys, l'Orde Teutònic i els Germans Livonians de l'Espasa, conqueriren bona part del que ara és Estònia i Letònia, a més de parts de Lituània. Com a resposta, un cert nombre de petits grups tribals de Bàltic s'uniren sota el domini de Mindaugas, el qual és citat com a governant de tota Lituània a la Crònica rimada livoniana en 1236. Els lituans, dirigits per Vykintas, sòlidament derrotaven els Germans Livonians de l'Espasa en la Batalla de Saule el 1236, que forçà els Germans a fusionar-se amb els Cavallers Teutonics. El 1250, Mindaugas arribà a un acord amb l'Orde Teutònic; accedí a rebre baptisme (l'acte va tenir lloc el 1251) i a renunciar a control sobre algunes terres a Lituània occidental, per a la qual cosa havia de rebre una corona a canvi. El 17 de juliol de 1251, Innocenci IV signà dues butlles papals, on ordenava al bisbe de Chełmno que coronés Mindaugas com a rei de Lituània, assignava un bisbe per a Lituània, i ordenava construir una catedral. El 1253, Mindaugas fou coronat i s'establí el Regne de Lituània. Mindaugas fou assassinat el 1263 pel seu nebot Treniota, la qual cosa ocasionà un gran malestar i un retorn al paganisme. La Lituània pagana fou un objectiu de les Croades Bàltiques dels Cavallers Teutònics i l'Orde livonià. El 1241, 1259 i 1275 el país fou destruït per atacs de l'Horda d'Or.