Краљевина Југославија није желела да прими назад у земљу југословенске добровољце, па су они били приморани да остану у Француској. Један број добровољаца, међу којима и Ратко, имао је утицајне рођаке и пријатеље у Југославији, преко којих је могао да добије дозволу за повратак у земљу. Пошто је Комунистичка партија Југославија дала директиву да нико појединачно не напушта логор и да се не враћа у земљу, како би се због већег броја добровљаца у Француској, извршио притисак јавности на власт у Југославији да дозволи повратак свима. Ратков стриц Божа, који је живео у Београду, био је у време Топличког устанка 1917. године секретар војводе Косте Војиновића због чега је имао велики утицај у владајућим круговима и могао је лако да издејствује одобрење за Ратков повратак. Ипак, Ратко је прихватио директиву КПЈ и скоро годину дана је остао у логору, са својим друговима. Почетком 1940. године, када је у Европи већ избио Други светски рат, КПЈ је донела одлуку да се из логора свако извлачи и враћа у земљу како год може. Ратко је тада уз помоћ стрица добио дозволу за повратак и вратио се у Југославију, априла 1940. године.