Без да преценят правилно съотношението на силите между двата воюващи блока, българското правителство и цар Фердинанд I включват България във войната на страната на Централните сили. Голяма роля при вземането на това решение изиграват както предложението на Германия за национално обединение, така и неуспехите на войските на Антантата при десанта на Дарданелите. Опитите на опозицията (Народна партия, Прогресивнолиберална партия, БЗНС и БРСДП (т.с.)) да отклонят България от съюза ѝ с Централните сили завършват без успех. Водачът на Българския земеделски народен съюз Александър Стамболийски е осъден за обида на монарха на доживотен затвор. На 23 декември същата година правителството на д-р Радославов обявява мобилизация. От армията са освободени офицерите русофили и завършва превъоръжаването ѝ с германско оръжие. На 14 октомври същата година цар Фердинанд I издава манифест, с който обявява война на Сърбия. Българските войски навлизат в Македония и по долините на реките Тимок и Нишава, разгромявайки сръбската армия. Заплашена от обкръжение, тя започва мъчително отстъпление през албанските планини, изоставяйки бойната си техника. Оцелелите сръбски войници, достигайки Адриатическото крайбрежие, са натоварени на италиански кораби и прехвърлени на остров Корфу.