El 1870, durant la guerra francoprussiana, París va ser assetjada. Bouguereau hi va tornar sol des d'Anglaterra, on es trobava amb la seva família, va prendre les armes com a soldat ras, i va ajudar en la defensa de les barricades, malgrat que per la seva edat estava exempt del servei militar. Un cop aixecat el setge, es va tornar a reunir amb la família i va passar part del seu temps a La Rochelle, esperant la fi de la Comuna. Va aprofitar el temps per fer decoracions a la catedral i pintar el retrat del bisbe Thomas. El 1872 va ser jurat a la Fira Mundial de Viena, quan les seves obres ja mostraven un esperit més sentimental, jove i dinàmic, com per exemple a "Nimfes i sàtir" (1873), interpretant amb freqüència quitxalla. Aquest clima es va trencar el 1875, quan Georges va morir, un cop dur per a la família que queda reflectit en dues importants obres de tema sacre: "Pietà" i "La Mare de Déu de la Consolació". Alhora, va començar a ensenyar a l'Acadèmia Julian a París. El 1876 nasqué el seu darrer fill, Maurice, i fou acceptat com a membre de ple dret de l'Institut de França, després de dotze demandes frustrades. Un any més tard, vingueren nous patiments: la seva dona va morir i després de dos mesos, també va perdre en Maurice. Com si fos una indemnització, el període va ser esquitxat amb la producció de diverses de les seves pintures més grans i ambicioses. A l'any següent, va rebre la Medalla d'Honor de la gran Exposició Universal. Al final de la dècada va anunciar a la família el seu desig de tornar a casar-se, amb la seva antiga alumna Elizabeth Gardner. La seva mare i la seva filla s'hi va oposar, però la parella es va comprometre en secret el 1879. El matrimoni només es va arribar a produir després de la mort de la seva mare el 1896.