Заједно са Ђуром Видаковићем налазио се на челу око 5.000 Срба католика (Rasciani catholici, catholischen Rätzen) односно Буњеваца који су за време Бечког рата пребегли из Босне (aus der Turkhey herübergegangene Ratzen). Приликом продора немачке царске војске у Бачку лета 1687. срели су их војвода Лотарингије (Лорене) Карло V и баварски изборни кнез Максимилијан II Емануел. Марковић и Видаковић су се по препоруци кнеза Емануела од јула 1687 упутили у Беч да тамо изнесу своје захтеве у вези са територијом коју би Буњевци населили. У међувремену Буњевци су се населили у Калочи, Баји, Суботици, Сенти и околним местима. У јесен 1687. генерал Антон Карафа коме је Дворско ратно веће поверило случај Буњеваца именовао је Марковића за капетана сомборске милиције.