Ще під час Першої світової війни провідні українські діячі Закарпаття досягли угоди з Томашем Масариком про автономію Закарпатської України в майбутній Чехословацькій Республіці (ЧСР). Паризька мирна конференція також передбачала надання їй повної автономії. На конференції обіцяли, що для цього краю буде створено представницький орган, який би мав законодавчі повноваження з усіх питань місцевого самоврядування. 18 листопада 1919 р. уряд ЧСР затвердив Тимчасову руську автономну Директорію Підкарпатської Русі. Однак Конституція Чехословаччини 1920 р. обмежила Положення про автономію, покликаючись на потребу в єдності держави: все закарпатське законодавство підлягало схваленню президентом, губернатора Закарпаття мав висувати теж президент. В результаті, конституційне положення про автономію втілено в життя не було, законодавчий орган ніколи не скликали, а найвища влада у краї зосереджувалася в руках присланого чехословацьким урядом на Закарпаття тимчасового адміністратора — чеха Я. Брейха. Закон ЧСР від 1920 р. уніфікував адміністративний устрій українських земель з іншими краями Чехословаччини. Нереалізоване конституційне положення про закарпатську автономію стало головним джерелом невдоволення. Інші нарікання торкалися проведення західного кордону краю, через який 150 000 русинів-українців залишилося в Словаччині, та засилля зайшлих чехів на управлінських і освітянських посадах у Закарпатті.