Opětovně byl zvolen ve volbách roku 1885. V této době projevoval sympatie dělnickému hnutí a společně s Engelbertem Pernerstorferem se na Říšské radě profilovali jako obhájci zájmů dělnictva. Formálně ale nevstoupil do Sociálně demokratické strany Rakouska. Byl zastáncem všeobecného volebního práva, které považoval za prostředek rozbití výsadního postavení německorakouských liberálů. Podal v tomto smyslu neúspěšně návrh na Říšské radě již roku 1879 a následujícího roku podpořil podobnou iniciativu Georga von Schönerera. Zároveň byl odpůrcem stavovských privilegií a zastáncem práva na sebeurčení (kritizoval Berlínský kongres). Profiloval se nyní jako antiklerikál a odpůrce antisemitského proudu rakouské politiky. V roce 1890 se uvádí jako poslanec bez klubové příslušnosti.