Планът е докладван и одобрен от главното командване на 18 май 1913 година – ден след края на войната с Османската империя, когато конфликтът между балканските съюзници за бившите османски владения в Македония е вече ясно очертан с отказа им да демобилизират армиите си и да приемат арбитраж от Великите сили. Той отрежда срещу сърбите четири от петте армии, с които българското командване разполага. Отчитайки струпването на главните сръбски сили в Македония, то се надява да прекъсне сравнително лесно основната им снабдителна линия с Белград, преминаваща през Ниш, Враня и Куманово. За целта Първа армия трябва да настъпи в долината на Тимок през Княжевац и съвместно с Трета армия да превземе укрепените Пирот и Бела паланка. Успехът на тези операции трябва да открие пътя на двете армии към Враня. Така сръбските войски, действащи на Овче поле, ще бъдат притиснати от север, едновременно с атаките от юг на Четвърта армия, която трябва да премине Брегалница при Щип, и Пета армия, която действа северно от Осогово през Крива паланка. Срещу гръцките войски между долните течения на Вардар и Струма планът отрежда относително слабата Втора армия. Нейната задача е да задържи позициите си на подстъпите за Солун до първите успехи срещу сърбите, които ще позволят на Четвърта армия да отдели подкрепления (четири пехотни бригади) за решително настъпление към този град.