Захваљујући Лареовим напорима и популарности коју су стекле реформе барона Персија, сваки пук, дивизија и корпус су имали своје медицинско особље које се састојало од болничара који су проналазили и транспортовали рањенике, болничких помоћника који су пружали помноћ и негу, апотекара, хирурга и доктора, што је било више него што је било која савремена армија могла да понуди све до времена Кримског и Америчког грађанског рата. Упркос томе, услови у Великој армији, као и у многим армијама тога времена, били су примитивни, у најмању руку. Много је више војника умирало од последица рањавања и болести, него у самим бојевима. Мало се знало о хигијени и ништа о антибиотицима. Главна хируршка процедура је била ампутација, јер се крварење из удова лакше могло тако контролисати, а курара, анестетик који опушта мишиће, још није био развијен као такав (иако се са њим у ово време експериментисало). Једини начин да се неко седатира и да му се ублаже болови био је да му се да јако алкохолно пиће или да се пацијент онесвести. Опијати, као што је лауданум, били су, у теорији, доступни као анестетици. Обично је само око две трећине пацијената преживљавало операцију.