Недуго након доношења Резолуције Информбироа, јула 1948. одржан је у Београду Пети конгрес КПЈ на коме је након Титовог уводног излагања, Ранковић поднео "Извештај о организационом раду". Након Конгреса, одржан је пленум ЦК КПЈ на коме је изабрано ново руководство КПЈ — Тито је био генерални секретар, а Ранковић је заједно са Едвардом Кардељем, Милованом Ђиласом, Мошом Пијаде, Францом Лескошеком, Борисом Кидричем и Благојем Нешковићем постао члан Политбироа ЦК КПЈ. У овим драматичним данима, Тито је доносио многе важне одлуке око којих се углавном консултовао са најужим сарадницима — Ђиласом, Кардељем и Ранковићем. Највећи терет борбе са Совјетским Савезом, односно Стаљином, пао је на Ранковића — као министар унутрашњих послова и шеф УДБЕ имао је задатак да се супротстави обавештајним акцијама совјетске тајне службе, а као партијски кадровик задатак да спречи совјетске присталице да преузму руководство над КП Југославије. Борбу против акција совјетске тајне службе на врбовању југословенских грађана, Ранковић је започео још пре сукоба са СССР. На почетку сукоба, када се још веровало да је он привремен, однос према совјетским присталицама био је доста блажи, али како је спољна опасност расла, однос према онима који су се изјашњавали за Резолуцију Информбироа био је све оштрији.