Väčšina vyšších dôstojníkov Reichswehru, ktorí prekonali výcvik ešte za čias cisárstva, sa nikdy nezmierila so vznikom Weimarskej republiky. Títo dôstojníci videli v Hitlerovi obhajcu svojich záujmov, ktorý opätovne vyzbrojí armádu, zasadí sa o revíziu Versaillskej zmluvy a z Nemecka znovu vybuduje politickú a vojenskú veľmoc. Generálny štáb Reichswehru si potom Hitler naklonil v júni 1934, keď počas Noci dlhých nožov vykonal čistku v SA. Po smrti prezidenta Paula von Hindenburga sa stal Hitler hlavou štátu a zmenil text vojenskej prísahy - zatiaľ čo do tejto chvíle prisahali vojaci vernosť "národu a vlasti", tak teraz už prisahali vernosť "vodcovi Nemeckej ríše a národa Adolfovi Hitlerovi". Pred nástupom Hitlera k moci, v roku 1932, mala armáda 44 generálov. V roku 1938 ich bolo už 261 . 16. marca 1935 zaviedli nacisti brannú povinnosť. Armáda postupne opäť získala svoju stratenú prestíž a nacistický režim navyše prikladal armádnym záležitostiam mimoriadnu dôležitosť. Napriek tomu sa na prelome rokov 1937 a 1938 objavili v armáde prvé náznaky opozície voči režimu. Niektorých dôstojníkov znepokojil hlavne Hitlerov plán z 5. novembra 1937 na napadnutie Česko-Slovenska. Minister obrany, Poľný maršal von Blomberg a Vrchný veliteľ pozemného vojska generálplukovník von Fritsch vyjadrili nad plánom pochybnosti a boli zbavení svojich funkcií. Onedlho sa podarilo v armáde eliminovať aj zvyšok konzervatívnej starej gardy a do polovice roku 1938 Hitler úplne ovládol nemeckú brannú moc. Napriek tomu sa v armáde aj naďalej objavovali opozičné skupiny, ktoré sa opakovane snažili Adolfa Hitlera odstrániť - napr. skupina sprisahancov okolo náčelníka generálneho štábu Ludwiga Becka, skupina okolo admirála Wilhelma Canarisa a generálmajora Hansa Ostera, skupina atentátnikov na čele s generálmajorom Henningom von Tresckowom a atentátnici z 20. júla 1944.