Tanmateix, el 1914, amb l'inici de la Primera Guerra Mundial i el pacte d"union sacrée" dels partits socialistes nacionals europeus, es trencà la cohesió interna i aparegueren fortes dissidències que, amb tot, ren minoritàries dins la família socialista marxista. Davant la ruptura de relacions entre partits socialistes i el col·lapse de la II Internacional, alguns grups que divergien de la política oficial dels seus partits començaren a organitzar conferències internacionals per a la cerca d'un nou espai socialista europeu, més enllà de les actituds nacionalistes dels partits socialistes marxistes d'Europa davant la guerra. Doncs, se celebraren mantes conferències, per entre les quals destaquen la Conferència de Berna (març de 1915), la conferència de Zimmerwald (setembre de 1915) i la Conferència de Kienthal (abril de 1916), totes elles celebrades a la neutral Suïssa. En elles s'observà que aquesta minoria d'oposició a la guerra també estava dividida. D'una banda, hom troba les posicions moderades, que advoquen per una reconstrucció de la II Internacional i una pau immediata sense annexions. D'una altra, hom troba els qui advocaven per a la construcció d'una nova Internacional i que pretenien de convertir la guerra imperialista en una guerra revolucionària. En aquesta darrera línia hi hauria Rosa Luxemurg i Lenin. Per la seva banda, les forces socialistes –majoritàries– que donaven suport a l"'union sacrée" s'estaven implicant a fons dins els mecanismes de l'Estat burgès i n'estaven transformant el seu caràcter, atès que l'Estat, empès per les necessitats de guerra, intervenia sectors estratègics i fonamentals de l'economia. Alhora, les forces polítiques i sindicals del Socialisme marxista participaven de l'Estat i adquirint una inusitada experiència de govern. Cal remarcar un grup de socialistes que s'oposaven als pactes amb l'Estat liberal burgès, però que ho acceptaven per disciplina de partit.