Pentru combaterea sindicalismului, socialismului și a altor mișcări de protest din acea perioadă din Europa și mai târziu din America de Nord, elitele politice au căutat să se folosească de șovinism pentru câștigarea sprijinului a unei părți a clasei muncitoare. Mass media a promovat atitudini șovine în timpul în timpul Războiului hispano-american (1898), Războiului cu burii (1899–1902) sau Răscoalei boxerilor (1900). Istoricul german cu vederi de stânga Hans-Ulrich Wehler a definit imperialismul social drept „devierea către exterior a tensiunilor interne și a forțelor schimbării pentru păstrarea status quo-ului social și politic” și ca pe o „ideologie defensivă” pentru combaterea „efectelor distrugătoare ale industrializării asupra structurii sociale și economice a Germaniei”. Wehler consideră că prin intermediul imperialismului social, guvernul german a reușit să abată atenția publică de la problemele interne și păstreze ordine socială și politică. Elitele conducătoarea au folosit imperialismul social pentru păstrarea unității unei societăți scindate și câștigarea sprijinului popular pentru "status quo"-ul social. După cum apreciază Wehler, politica colonială germană de la din ultimele două decade ale secolului al XIX-lea a fost primul exemplu de imperialism social în acțiune și a fost urmat de Planul Tirpitz pentru creșterea forței Marinei Germane. Din punctul de vedere al istoricului, organizații precum Societatea Colonială sau Liga Navală nu erau decât instrumente ale guvernului pentru mobilizarea sprijinului publicului. Intențiile germanilor de anexare a unei bune părți a Europei și Africii din timpul primei conflagrații mondiale sunt considerate de către Wehler drept o culme a imperialismului social.