Kvôli bojom s Turkami bol Petros nútený odísť na Iónske ostrovy, ktoré patrili Francúzsku. Pôsobil vo francúzskej armáde a bol blízkym priateľom Napoleona Bonaparte, ktorého chcel presvedčiť, aby oslobodil Grécko. V roku 1814, po neustálych revolúciách Maniotov, sa sultán rozhodol udeliť kraju Mani autonómiu a tak situáciu upokojiť. Za vládcu Mani, v hodnosti beya určil sultán práve Petrosa Mauromichalisa, ktorý sa stal známy pod menom Petrobey. Napriek pocty zo strany Turkov sa Mauromichalis spojil s ostatnými peloponézskymi gréckymi bojovníkmi a kočabašmi proti Turkom. Vstúpil aj do tajnej gréckej protiosmanskej spoločnosti Filiki Eteria. V roku 1821 vypukla Grécka národná revolúcia proti Turkom. Petrobey sa do nej okamžite zapojil a so svojimi Maniotmi dobyl mesto Kalamata. Následne sa stal vodca tzv. mesénskej gerúzie, teda akejsi regionálnej vlády. Neskôr sa stal vodca Peloponézskej gerúzie, teda de facto vládcom celého Peloponézu. Spoločne s hlavným generálom Theodorom Kolokotronisom sa zaslúžil o dobytie hlavného mesta tureckého správcu Peloponézu, Tripolitsu, ako aj o dobytie mesta Argos a obranu Mesolongi. Významní generáli vo vojne boli aj Petrobeyovi synovia Ilias a Ioannis.