Falck blev af kongen valgt til medlem af begge Stænderforsamlinger, fra 1838-44 var han desuden præsident for den slesvigske. Denne plads kunne han dog ingenlunde magte, efter at den egentlige partikamp var brudt løs; ligesom hertugen af Augustenborg påtvang ham sine statsretlige meninger, drev han ham også til den fornærmelige optræden mod Peter Hiort Lorenzen, og da han endda ikke gik vidt nok, genvalgtes han ikke 1846. Oprørets udbrud synes han at have haft vanskeligt ved at forlige sig med, og den påfølgende demokratiske grundlov og lovgivning mishagede ham i høj grad, skønt han lod sig rive med af strømmen og tog sæde i de lovgivende forsamlinger; han søgte forgæves at virke for en mere mådeholden optræden og en oprigtig fred. Ved Slaget ved Fredericia mistede han en søn, og kort efter blev hans kræfter aldeles nedbrudt; han døde 1850.