Med tem je Ludvik XIV. začel pfalško nasledstveno vojno in glavnina cesarske vojske je bila prestavljena v Porenje. Poleg tega so bile v ravnanju z domačim prebivalstvom storjene velike napake. Po smrti sposobnega cesarskega generala Piccolominija so Osmani spet močno napadli in jeseni 1690 ponovno zavzeli ozemlja južno od Save, vključno Beograd. Osmansko napredovanje je ustavil šele novi poveljnik, mejni grof Ludvik Badenski, ki je avgusta 1691 v bitki pri Slankamnu v Vojvodini, polni preobratov in izgub, v kateri je padel veliki vezir Fazil Mustafa paša Köprülü, dosegel veliko zmago nad osmansko vojsko. Grof Badenski se je vrnil na rensko bojišče, njegovi nasledniki se niso izkazali in tako se je vojna vlekla naprej, dokler ni na položaj vrhovnega poveljnika prišel princ Evgen Savojski, ki je septembra 1697 ob prehodu preko Tise pri Senti] napadel veliko močnejšo osmansko vojsko in ji zadal odločilen poraz in s tem zaključil to vojno med Habsburžani in Osmanskim cesarstvom. Januarja 1699 je bil sklenjen mir v Sremskih Karlovcih s katerim je avstrijska monarhija dobila vso Ogrsko in Sedmograško in velik del Slavonije, ne pa tudi Temišvarskega Banata. Habsburška dinastija je tako obvladovala strnjeno ozemlje od Sudetov preko vzhodnih Alp do Karpatov z Donavo kot osrednjo osjo. Dunaj, ki ga Osmani niso več ogrožali, se je začel razvijati v cvetočo baročno prestolnico.