ביוני 1918 נסע בורדן ביחד עם מספר יועצים ובכירי ממשל לבקר בלונדון לפגישת הקבינט השנייה של המועצה הקיסרית של האימפריה הבריטית. בורדן זעם על כך שלא היה מעורב בקבלת ההחלטות לפני שליחת הגיס הקנדי לאבדות מרות בקרב פשנדל ואיים בפני ראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג' שלא ישלח חיילים קנדים נוספים לחזית אם מצב שכזה יחזור על עצמו. בורדן בהמשך נהג להתייעץ ישירות עם ארתור קורי מהחזית המערבית לפני שהיו מעורבים חיילים קנדים בקרבות. בורדן האשים את המטה הכללי הבריטי ואת דאגלס הייג בעיקר באשמת פזיזות אסטרטגית והקרבת חיי אדם למרחצי דמים חסרי ערך והישגים. בדעה זאת היה בורדן בדומה ללויד ג'ורג' ממתנגדי האסטרטגיה הצבאית של הייג. ב-27 באוקטובר זימן לויד ג'ורג' את בורדן פעם נוספת לבריטניה לקראת משא ומתן אפשרי עם מעצמות המרכז לסיום המלחמה. לויד ג'ורג' הציע שבורדן ייצג את כלל הדומיניונים של האימפריה הבריטית בכל ועידה אפשרית של משא ומתן לשלום. מקור ההצעה נבע מהעובדה שקנדה הייתה לדומיניון הוותיק ביותר (נוסדה ב-1867) ועל כן הונח כי ביכולתה לייצג את שאר הדומיניונים. בורדן תבע לקנדה מושב נפרד בועידת השלום בפריז (1919) וזאת בזכות השתתפות בניה בלחימה ותרומת לוחמיה לניצחון. בריטניה התנגדה, מתוך ראיית הדבר כשאיפה לעצמאות ואף משלחת ארצות הברית התנגדה, כיוון שראתה בכך קול נוסף המובטח לאינטרס הבריטי. בורדן טען שקנדה הקריבה יותר חללים מארצות הברית ודם חלליה מקנה לה זכות השתתפות. ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' התרצה לבסוף וכך נכנסו לוועידה כל נציגי הדומיניונים של הכתר הבריטי שלחמו בפועל, כלומר נציגי ניו זילנד, אוסטרליה, הודו, ניופאונדלנד, דרום אפריקה וקנדה. קודם להחלטה זאת היה על לויד ג'ורג' לשכנע את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להשכים לייצוג המושבות.