הביזה הגדולה בצפת הייתה נקודת מפנה חשובה בקורות הקהילה היהודית בעיר. בנוסף לכל בשנים הבאות אירעו בעיר שני אירועי רעידות אדמה, בשנים 1834 וב-1837. בשתי הרעידות נהרגו כאלפיים נפשות מהקהילה היהודית והמחסור בעקבות ההרס גרם למגפה קשה. ב-4 ביולי 1838 ערכו הדרוזים ביזה בעיר. יהודי העיר פנו אל המושל שנשבע שיגן על היהודים אך למעשה הוא לא עשה דבר, והדרוזים חמסו מהיהודים 150 כיסים (כל כיס היה שווה 500 סטרלינג) ודרשו עוד אלף כיסים. משלא קיבלו את מבוקשם, תפסו הדרוזים את רבי אברהם דב מאבריטש ועינו אותו. יהודי העיר החלו לברוח מהעיר והדרוזים רדפו אחריהם והכו אותם בחרבות. חלק מתושבי צפת נמלטו למערות שבסלע עכברה. הדרוזים עזבו את העיר למחרת, והמוסלמים דרשו מהיהודים שיחתמו להם על תעודה שהגנו עליהם, ולא, יגרו בהם את ערביי הסביבה. ד"ר אליעזר הלוי מזכירו של מונטיפיורי שבדיוק שהה בצפת בימים אלו, ניסה לשכנע את רבי אברהם דב לעקור לחיפה בה היו קונסוליות רבות וכן עקב היותה קרובה לים ונוחה למילוט, רבי אברהם דב אמר שיעשה כרצון העדה אך לדעתו חובה להמשיך את היישוב הקדום בעיר וכמו כן, אם יעזבו את העיר עלולים הערבים לפגוע בבתי הכנסיות בעיר.