Lloyd George je bil glavni politični član na mirovni konferenci v Parizu leta 1919, toda razmere na Irskem so se tistega leta poslabšale in izbruhnile v irsko osamosvojitveno vojno, ki je trajala, dokler Lloyd George ni leta 1921 izpogajal neodvisnosti Irske svobodne države. V Angliji je sprožil reforme do izobrazbe in stanovanja, vendar je sindikalna militantnost vstopila na rekordno raven, gospodarstvo je leta 1920 postalo slabo in brezposelnost se je povečala; sledilo je zmanjšanje porabe (1921–22) in leta 1922 se je zapletel v škandal zaradi prodaje častnih znakov in krize v Chanaku. Bonar Law je konservativcem zagotovil podporo konservativcem, da so lahko samo nastopili na naslednjih volitvah. Lloyd George je nato odstopil; z razdelitvijo stranke med njegovo in Asquithovo podporo, je njegova frakcija na volitvah leta 1922 dobila nekaj več kot 50 sedežev, Asquith pa nekaj več kot 60. Naslednje leto sta se stranki ponovno združili, da bi nasprotoval tarifnemu predlogu Stanleyja Baldwina, ki ga je dal državi. Liberalci so leta 1923 uspeli pridobiti glasove, vendar so ostali tretji po konservativcih in laburistih; čeprav so podprli vlado laburistične manjšine, si nikoli niso povrnili statusa druge stranke in, ko je laburistična vlada padla, je leta 1924 pod Asquithom padla na nekaj več kot 40 sedežev. Lloyd George je vodil liberalce med letoma 1926 in 1931, dajal je inovativne predloge za javna dela; ta leta 1929 ni spremenil položajev, od leta 1931 pa je bil marginaliziran in nezaupljiv lik, ki je vodil majhno skupino ubežnih liberalcev, ki so nasprotovali državni vladi. Odklonil je ponudbo, da bi služil v vojnem kabinetu Winstona Churchilla leta 1940, in bil leta 1945 malo pred svojo smrtjo dvignjen, vendar zaradi slabega zdravstvenega stanja ni nikoli zasedel svojega položaja.