У 1919—1922 роках він засідав у , а в період 1922—1935 років у Сенаті II Республіки Польщі I, II і III скликань (спочатку ). Він співчував політиці Муссоліні, але був рішучим противником Юзефа Пілсудського, особливо київської операції 1920 року і травневого перевороту. Він неодноразово їздив до Італії, де вів бесіди з представниками Ватикану (включаючи державного секретаря Кардинала П'єтро Гаспаррі) про становище польської церкви. У 1926 році Владислав Яблоновський успішно провів дипломатичну місію, проклавши шлях Августу Глонду до отримання титулу і повноважень Примаса Польщі, в той же час роблячи неможливим призначення іншого претендента на цей пост єзуїта , відомого своєю пронімецькою орієнтацією. Він брав участь в ювілейних урочистостях, присвячених 700-річчю університетів Неаполя (1924) і Перуджі (1927) як представника сенату Польщі і Варшавського наукового товариства.