Линейната тактика в Западна Европа се заражда в края на 16 – началото на 17 век в нидерландската пехота, където квадратните колони са заменени от линейни построения. Тя се внедрява от холандци в лицето на Мориц Оранскио и неговите братовчеди Вилхелм Лудвиг фон Насау-Диленбург и Йохан VII (Насау-Зиген). Затягането на дисциплината в армията, а също и подобряване на подготовката на офицерите, на което Мориц обръща особено внимание, му позволяват да построява своята армия в 10, а впоследствие и в 6 редаг. В руските войски елементите на линейната тактика за първи път са използвани в сражението при Добриничи (1605). Пълно оформяне линейната тактика получава в шведската армия на Густав II Адолф в периода на Тридесетгодишна война 1618 – 1648, а след това е приета от всички европейски армии. За това способства увеличението в скорострелността на мускета и усъвършенстването на артилерията. Превъзходството на линейния боен ред над стария бон ред от колони окончателно се изяснява в сраженията при Брайтенфелд (1631) и Лютцен (1632), но едновременно се показват и отрицателните страни на този строй: невъзможност да се съсредоточат превъзхождащи сили на решаващ участък от боя, способност да се действа само на открита равнинна местност, слабост на фланговете и трудно осъществяване на маньовър от пехотата, поради което решаващо значение за изхода на боя придобива кавалерията. Наемните войници се държат в плътни линии с помощта на дисциплината на пръчката, а при нарушаване на строя бягат от бойното поле. Класическите си форми линейната тактика получава през 17 век, особено в пруската армия по времето на Фридрих Вилхелм I, а след това и на Фридрих II, който чрез жестоки тренировки довежда бойната скорострелност на всяка линия до 4,5 – 5 залпа в минута (това става възможно след внасяне на технически новости в конструкцията на пушките – такива, например, като едностранния шомпол).