I starten av det 19. århundre var byen delt i to klart definerte deler, en britisk og en indisk, sistnevnte kjent som «Black Town». Selv for den tid ble fattigdommen i Black Town betraktet som sjokkerende. Byen undergikk høy vekst i industrien fra 1850-årene, spesielt innen tekstil og jute. Dette betød at det ble foretatt massive investeringer i områder som blant annet jernbanedrift og telegrafi fra det britiske styrets side. Sammensmeltingen av britisk og indisk kultur betød at det vokste frem en ny klasse av indiske byboere — Asias første middelklasse — hvis medlemmer ofte var forretningsmenn, leste aviser, var anglofile og typisk tilhørte en av de øverste kaster i det hinduistiske samfunnet. Opp gjennom det 19. århundre ble det generelle sosiale og kulturelle nivået løftet i det som kalles den «bengalske renessanse». Dette førte til at Surendranath Banerjea i 1883 organiserte en nasjonal konferanse — den første av sitt slag i 1800-tallets India. Senere ble Calcutta sentrum for indisk selvstyrekamp, spesielt de mer revolusjonære organisasjonene. Delingen av Bengal i 1905 førte til opptøyer og boikott av britiske varer, den såkalte Swadeshi bevegelsen. Dette sammen med det faktum at byen var upraktisk plassert i det østlige hjørnet av landet, fikk i 1911 britene til å flytte hovedstaden til New Delhi. Under 2. verdenskrig ble byens havn bombet to ganger av japanske styrker. Samtidig ble matvarer brukt til allierte tropper, hvilket betød at millioner sultet ihjel under hungersnøden i Bengal i 1943. Krav om opprettelse av en muslimsk stat førte i 1946 til uroligheter og resulterte i mer enn 2000 døde. Delingen av Britisk India i 1947 førte også til vold og en større endring i demografien, da et stort antall muslimer forlot Calcutta og flyttet til Øst-Pakistan, samtidig med at tusenvis av hinduer kom den andre veien.