Na bojišču je začela osmanska vojska postopoma zaostajati za evropsko vojaško tehnologijo, ker je inovativnost njene vojske, ki je bila gonilna sila širjenja cesarstva, zadušil naraščajoč verski in intelektualni konzervativizem. Spremembe v evropski vojaški taktiki in oborožitvi so povzročile, da je nekoč strah vzbujajoča osmanska lahka konjenica - spahije izgubila svojo vojaško vlogo. Dolga vojna proti habsburški Avstriji (1593–1606) je sprožila potrebo po večjem številu pešakov, oboroženih s strelnim orožjem, kar se je odrazilo v manj strogi naborniški politiki in znatnem povečanju števila janičarskih enot. Takšna politika je povzročila nedisciplino, zmanjšanje učinkovitosti in odkrite upore v vojaških enotah, s katerimi se je vlada sicer spoprijemala, vendar jih ni niti v kasnejših obdobjih dokončno rešila. Z razvojem pehotne taktike z enotami kopjanikov in strelcev (arkebuzirjev in mušketirjev) in kasnejše linearne taktike z vedno večjim številom strelcev so evropske vojske postale smrtonosne za masovno pehoto v gostih formacijah, kakršno je imela osmanska vojska. V njihovo vojsko so bili vpoklicani tudi iregularni ostrostrelci (sekban), ki so se po demobilizaciji pretvorili v razbojnike in v dželalskih uporih (1595–1610) povzročili v Anatoliji splošno anarhijo. Do leta 1600 je število prebivalcev doseglo trideset milijonov, zato je dodaten pritisk za vlado povzročalo tudi pomanjkanje obdelovalne zemlje.