Norden dominerades länge av 20-talets nyklassicism, vilket försenade funktionalismen i dessa länder. Norge var det första nordiska landet att introducera funktionalismen med Lars Backers restaurang Skansen i Oslo 1927. I Sverige dröjde det till 30-talet innan den nya stilen slog igenom på riktigt. Sitt stora genombrott fick modernismen i och med Stockholmsutställningen 1930 och programskriften "Acceptera" av Uno Åhren som kom året efter. Förgrundsfigurerna var främst Gunnar Asplund och Sven Markelius. Villaområdet Södra Ängby (1933–1939) i Bromma, Stockholm, räknas idag som ett av Europas största bevarade funktionalistiska villaområden, och skyddas av det svenska Riksantikvarieämbetet som riksintresse. I Danmark propagerade Poul Henningsen för den nya stilen bland annat genom tidskriften "Kritisk Revy", men hade svårt att få gehör i det klassicistiska Danmark. Endast några få arkitekter tog till sig funktionalismen, till exempel Arne Jacobsen, vars Bellevueteater och bostadsområdet Bellavista i Klampenborg norr om Köpenhamn är några av landets mer renodlade funktionalistiska byggnadsverk. En anpassning av det funktionalistiska byggandet till danska förhållanden utvecklades av Kay Fisker, som kallade det "den funktionella traditionen", där man istället för slät puts bland annat använde blottade tegelmurar, valv och sadeltak. I Finland blev Alvar Aalto den drivande kraften och han var en av de få nordiska arkitekter som lyckades utveckla funktionalismen i en personlig riktning med sina mer organiska former, likt Häring och Scharoun. När de totalitära regimerna allt mer tog makten på kontinenten och införde en mer klassicistiskt inriktad arkitektur blev det i de nordiska länderna och på de engelska öarna som funktionalismen utvecklades vidare.