1 липня 1940 р. Румунія відмовилася від англо-французької гарантії від 13 квітня 1939 р., яка тепер стала нерелевантною з огляду на колапс Франції. Наступного дня Кароль II звернувся з листом до Гітлера, в якому пропонував Німеччині відправити військову місію до Румунії та відновити її альянс 1883 року. Німеччина використовувала новий відчай Румунії, щоб примусити врегулювати територіальну суперечку, яка виникла через Паризьку мирну конференцію 1919 року на користь старих союзників Німеччини: Угорщини та Болгарії. Під час обміну листами між Каролем і Гітлером (5-15 липня) румунський король наполягав на тому, щоб ніякого територіального обміну не відбувалося без обміну населення, тоді як німецький лідер спирався на німецькому бажанні пізніших добрих відносин Румунії з Угорщиною та Болгарією. Румунський міністр закордонних справ на той час, Михаїл Манойлеску, а німецький міністерський повірений в Бухаресті Вільгельм Фабриціус. Відповідно до німецьких побажань, Румунія почала переговори з Угорщиною в Турну-Северин 16 серпня. Початкова вимога Угорщини була 69,000 км² території з населенням 3,803,000 мешканців, майже дві третини з яких були румунами. Переговори припинилися 24 серпня. Тоді німецькі та італійські уряди запропонували арбітраж, пропозиція, що в протоколах королівської ради Румунії від 29 серпня характеризувалася як «комунікації з ультимативним характером німецьких та італійських урядів». Румуни погодилися та міністри закордонних справ Йоахім фон Ріббентроп від німеччини та Галеаццо Чано від Італії зустрілися 30 серпня 1940 р. у палаці Бельведер у Відні. Дві держави скоротили вимоги Угорщини до 43,492 км² з населенням 2,667,007. Румунська королівська рада зібралася протягом ночі 30-31 серпня, щоб прийняти арбітраж. На зустрічі, Юліу Маніу зажадав, щоб Кароль II відрікся від престолу, і румунська армія протистояла будь-яким угорським зусиллям оволодіти Північною Трансильванією. Його вимоги були прагматично відкинуті.