A l'inici del segle III a.C, una onada migratòria celta va arribar a Àsia Menor i es va establir al centre de la península anatòlica, donant el nom a la regió, Galàcia. Ja durant el conflicte entre Roma i Antíoc, en el marc de les guerres provocades pel desmembrament de l'imperi d'Alexandre van causar problemes que obligaren Corneli Manli a liderar una expedició punitiva en aquesta regió l'any 189 a.C., i més enllà d'aquesta qüestió va ser un territori tranquil fins al segle I a.C. El territori estava dividit en tres tribus diferents i cada una d'aquestes tres regions era governada per quatre tetrarques, amb un total de dotze reis; Deiòtar fou un d'aquests reis, que a finals de segle II va començar a expandir el seu domini per la força, conquerint territoris de les tetrarquies veïnes. Els veritables problemes van començar amb Mitridates. Quan el rei del Pont declara la guerra al poder romà, la resistència de Deiòtar va ser crucial en la defensa dels interessos del senat a la zona, i el tetrarca va aprofitar la seva aliança amb Roma per consolidar els seus propis interessos expansionistes a la regió. Com que a canvi de mantenir les seves pròpies conquestes havia de defensar l'estabilitat de la zona en favor de Roma, va assistir diversos generals romans al llarg de la primera meitat de segle, durant les dues primeres guerres mitridàtiques, com per exemple Sul·la i Lucul·le. El segon afavorí que el senat atorgués honors oficials al tetrarca per la seva col·laboració. Aquesta aliança va culminar en els successos de la tercera guerra mitridàtica, on Pompeu va vèncer definitivament Mitridates, i va recompensar a Deiòtar amb Armènia Menor, entre altres territoris, per resolució del senat l'any 59 a.C.