A causa de l'augment del sentiment nacionalista, com va evidenciar-ho la revolució de 1919, el 1922 la Gran Bretanya va reconèixer formalment la independència egípcia, i el successor de Husayn, Fuad I, va prendre el títol de rei. Tanmateix, l'ocupació i la interferència britànica en els afers egipcis i sudanesos van persistir, en particular a través dels esforços continus de la Gran Bretanya per a despullar Egipte de tot el control sobre el Sudan. Tant pel rei com pel moviment nacionalista això era intolerable, i per accentuar el seu punt de vista, el govern va declarar Fuad i el seu fill Faruk I "reis d'Egipte i el Sudan".