Böhmen blev nu hjemsøgt af frygtelige straffedomme. Frederik af Pfalz erklæredes i "rigens akt", og hans land tillige med kurstemmen overgaves til Maximilian af Bayern. I den frankiske lige som i den schwabiske og overrhinske kreds blev alt forhenværende kirkegods tilbagetaget til fordel for den katolske kirke, og det samme skete i den nedersachsiske kreds, efter at Christian af Braunschweigs og Ernst af Mansfelds rejsning havde givet Ligaens hær lejlighed til at sætte sig fast der. Da også Christian 4. af Danmark havde sluttet fred med kejseren i Lübeck i 1629, efter at Tilly havde besejret ham ved Lutter am Barenberg den 16. august 1626, og Wallenstein i spidsen for kejserens egen hær havde hærget Jylland, var Ferdinand 2. uindskrænket herre i hele Nordtyskland, hvor alt tidligere kirkegods beslaglagdes, ikke blot det rigsumiddelbare, men også, ifølge restitutionsediktet af 6. marts 1629, det, der tilhørte landstænder, det vil sige ikke var rigsumiddelbart. Stændernes protester herimod nyttede intet, lige som der under det af Wallenstein indførte fuldstændige militærdespoti ikke blev taget noget som helst hensyn til lovhjemlede rettigheder og privilegier. Ikke med urette troede Ferdinand 2. sig nu nær målet, hans vilje var enerådende i hele riget, protestanternes modstandsevne var brudt, og selv hans højtflyvende planer om efter at have gjort sig til herre over Østersøen og det skandinaviske Norden og kastet den bourbonske magt til jorden at skride til oprettelse af et habsburgsk universalrige syntes ikke at savne mulighed for gennemførelse.