У міжвоєнний період польський уряд задля закріплення анексії західноукраїнський земель проводив політику осадництва — створення польських колоній шляхом надання земель польським переселенцям з паралельним наданням фінансової допомоги. Одночасно велася політика економічної і соціальної дискримінації українського населення та фізичного терору (прийом на роботу тільки поляків, надавання ліцензій тільки полякам, заборони українських громадських організацій, закриття церков і примушення переходу на римокатолицький обряд, привселюдні побиття українців та ув'язнення активістів), що спричинило тодішню масову хвилю еміграції українців. Некритичне бажання лондонського еміграційного уряду в 1943 році утвердити польське домінування на Волині перед приходом Червоної Армії шляхом традиційного фізичного терору українців польськими колоністами за умов їх малочисельності та при наявності в українського населення значної кількості зброї призвели до селянської війни, відомої під назвою Волинська трагедія та до виселення польських колоній.