Первісне християнське заселення регіону відбулося в перших століттях нашої ери, починаючи з відлюдників, які прийшли сюди з християнської громади в Кесарії. Вони або поселялися в печерах, які вже існували, або копали власні поселення у скелях. Оскільки вони шукали усамітнення, а не захисту від ворогів, вони значною мірою зробили свої будинки над рівнем землі. Після того як християнська церква була реорганізована отцями Каппадокійськими (Василій Кесарійський, Григорій Нісський та Григорій Богослов) у четвертому столітті н.е., протягом наступних кількох століть все більші групи християн слідували за ними, поселяючись у Каппадокії та будуючи закриті громади, що означало, що їм потрібно все більше і більше більших житлових та релігійних просторів. Тим часом, у четвертому столітті в Ісаврію вторглись, у V столітті - гуни, а нарешті у VI столітті - сасанідські перси ; у 605 році місто Кесарія було завойовано під час візантійсько-сасанійської війни 602–628 років. Ці вторгнення спричинили інтенсивне будівництво зрубних будівель під і над землею, включаючи цілі міста. Дизайн цих структур в основному формувався з питань безпеки та оборони. З 642 р. араби почали вторгнення в регіон, внаслідок чого християнські громади три століття жили в регіоні, захищаючись від набігів. Врешті-решт візантійці повернули собі контроль над Каппадокією і під їх владою християнство та християнська архітектура в Каппадокії вступили в золоту епоху. До одинадцятого століття в скелях було вирізано приблизно три тисячі церков.