Původem skotský, potom i anglický a irský panovnický rod Stuartovců byl v Anglii načas svržen krvavou puritánskou revolucí a kromwelovskou diktaturou v letech 1640-1660. Po skončení revoluce se Stuartovci na anglický trůn vrátili (Skotsko a Irsko jim zůstaly věrny) v osobě Karla II., který byl nucen napříště respektovat za revoluce vzrostlou moc parlamentu zastupujícího vysokou šlechtu a především její odpor ke katolictví. Sám Karel však se netajil svými sympatiemi k římské církvi a na smrtelné posteli roku 1685 konvertoval ke katolicizmu. Karel II. nezanechal žádné manželské potomky, takže na trůn po něm nastoupil bratr Jakub II. Stuart, otevřený a horlivý katolík. Hned na počátku vlády se Jakub tvrdě vypořádal s opozicí nesouhlasící s jeho vládou (veřejné popravy, posílání do otroctví do Ameriky) a vzápětí rozpustil parlament, pokoušel se vládnout absolutisticky a zrovnoprávnil katolíky, čímž si proti sobě znepřátelil všechny mocné složky anglické společnosti. Když se r. 1688 narodil Jakubův stejnojmenný syn (Jakub Eduard), čímž automaticky ztrácely právo na trůn Jakubovy dcery Marie a Anna, hlásící se k protestantizmu, vznikla v anglické společnosti obava, že katolická dynastie bude vládnout i nadále. Proto v tzv. Slavné revoluci Angličané povolali Mariina manžela, nizozemského místodržícího Viléma Oranžského, před nímž Jakub uprchl do Francie ke dvoru Ludvíka XIV. Nově svolaný anglický parlament reagoval na Jakubův útěk tím, že Viléma zvolil za krále. Jakub proti tomu protestoval a až do konce svého života (1701) se prohlašoval za zákonného krále Anglie (a Skotska a Irska, kde bylo silou anglické řešení prosazeno).