V roce 1914 byl v Sarajevu spáchán atentát na následníka trůnu Františka Ferdinanda a jeho českou manželku Žofii. Tento incident se stal záminkou pro vyvolání první světové války. Rakousko-Uhersko ji pomohlo vyvolat, ale postupem času bylo jasné, že prohraje. Čeští politici v exilu, zejména Tomáš Garrigue Masaryk a Edvard Beneš spolu se Slovákem Milanem Rastislavem Štefánikem, proto u západních mocností diplomaticky připravovali vznik samostatného západoslovanského státu. Jejich snahám napomohlo, že mnozí čeští a slovenští vojáci po zajetí nebo dezerci nastupovali do boje na straně protivníků Rakouska-Uherska a vytvářeli vlastní jednotky, později zvané československé legie, zárodky budoucí Československé armády. Již na začátku války v Clevelandu exilové politické reprezentace Čechů a Slováků deklarovaly záměr založit společný stát, v květnu 1918 to potvrdily dohodou v Pittsburghu. Těsně před koncem války, v polovině října 1918, exiloví politici vyhlásili nezávislost. Po kapitulaci Rakouska-Uherska byla samostatná republika 28. října provolána i v Praze a moc začal přebírat Národní výbor československý, složený z domácích politiků „mužů 28. října“ (Antonín Švehla, Alois Rašín, Jiří Stříbrný, Vavro Šrobár, František Soukup). 30. října rakouské orgány v Praze kapitulovaly a Martinskou deklarací se k novému státu připojila domácí slovenská politická reprezentace. Tím vzniklo Československo.