На парламентських виборах у Швеції 2006 р. увагу ЗМІ привернули кілька нових політичних партій — серед них Феміністична ініціатива на чолі з колишнім керівником лівих Гудруном Шиманом, євроскептичний «Червневий список» (що зародився на виборах у Європарламент від Швеції 2004 р.) і противниця авторських прав Піратська партія, але їхній успіх був незначним. На цих виборах більшість у риксдазі здобула консервативна коаліція «Альянс за Швецію», висунувши Фредріка Райнфельдта з Партії поміркованих своїм кандидатом на прем'єр-міністра. Успіх «Шведських демократів», які завоювали місця в декількох шведських муніципальних радах і дістали 2,9% голосів на виборах у риксдаг (хоча поріг проходження — 4%), наполохав усталені партії. Протягом першого тижня відбулася серія скандалів, де деякі з міністрів від Партії поміркованих виявилися такими, що ухилялися від обов'язкової абонплати за телебачення і платили прислузі «в конверті». Міністри Марія Бореліус і Сесілія Стейо Кіло пішли у відставку лише після кількох днів перебування на посаді. Кабінет міністрів розкритикували за відсутність гендерної рівності та різноманітності, оскільки він налічував тільки дев'ять жінок (із 22 міністрів). З іншого боку, захисники кабінету зазначали, що Швеція тепер має свого першого міністра, який народився в Африці (Нямко Сабуні) і свого першого відкрито гомосексуального міністра (Андреас Карлгрен). Міністра закордонних справ Карла Більдта було допитано через його колишнє директорування в інвестиційній компанії «Восток Нафта» та його можливу упередженість у питанні планованого тоді трубопроводу «Північний потік». Цей газогін мав на меті сполучити Росію і Німеччину по дну Балтійського моря через шведські територіальні води.