L'1 d'abril de 1943, Goebbels va ser nomenat "Stadtpräsident" de Berlín, a càrrec de la gestió administrativa de la capital Els avenços de la invasió de Sicília (juliol de 1943) i, especialment, la victòria soviètica a la batalla de Kursk (entre juliol i agost de 1943), van fer que s'adonés que Alemanya no guanyaria la guerra. Posteriorment, la invasió aliada d'Itàlia i la caiguda de Mussolini al setembre el van portar a plantejar a Hitler la possibilitat de negociar el cessament de les hostilitats, ja fos amb els soviètics o amb el Regne Unit. No obstant això, Hitler va rebutjar categòricament les dues propostes. Com la situació militar i econòmica de país eren cada vegada pitjors, el 25 d'agost de 1943 el "Reichsführer-SS", Heinrich Himmler, va assumir el càrrec de ministre del Interior en substitució de Wilhelm Frick. Els atacs aeris sobre Berlín i altres ciutats es van cobrar les vides de milers de persones. La Luftwaffe al comandament de Göring va intentar prendre represàlies amb incursions aèries sobre Londres a principis de 1944, però ja no tenien avions suficients per aconseguir molt impacte. Els míssils V-1 llançats contra objectius britànics a partir de mitjans de juny de 1944 van tenir poc efecte, ja que només el 20% va aconseguir els seus objectius previstos. La propaganda de Goebbels en aquest moment indica que s'organitzava una venjança massiva contra els britànics. Per aixecar l'ànim, va insistir que les noves millores en els míssils tindrien un impacte decisiu en el resultat de la guerra. En aquests dies va tenir lloc el desembarcament de Normandia (6 de juny de 1944) i els Aliats es van refermar a França, mentre al front oriental els soviètics van expulsar a la Wehrmacht a Bielorússia i van penetrar en els països bàltics , Polònia i els Balcans. Al juliol, Goebbels i Speer van continuar pressionant a Hitler perquè portés l'economia a el límit de guerra total.