Durando csak 1847-ben térhetett haza, ekkor munkatársa lett az újonnan alapított "L’Opinione" napilapnak, ebben Cavour, Santa Rose és Brofferióval együtt arra kérte Károly Albert királyt, hogy szabadelvű alkotmányt adjon a Szárd–Piemonti Királyságnak. Az 1848-as itáliai szabadságharc kezdetén önkéntes csapat élén tört be Lombardiába. Az 1849-es novarai csatában Károly Albert király szárnysegédeként működött. II. Viktor Emánuel király alatt is hű maradt a nemzeti párt hitvallásához. Cavourral szoros barátságot kötött és 1855. május 31-től kezdve néhány hónapig (mint La Marmora tábornok helyettese) a hadügyminiszteri tárcát kezelte. 1856-ban kinevezték szárd követté a török portához. Az ő érdeme, hogy a szultán az új Olasz Királyságot már 1861-ben elismerte. Ratazzi kormányában (1862) mint külügyminiszter szerepelt. 1860-ban kinevezték szenátorrá, 1861-ben pedig tábornokká és a legfőbb katonai törvényszék elnökévé. 1884-ben pedig a szenátus elnöke lett.