S pokračující válkou se československé vojenské jednotky stále zvětšovaly, když se do jejich řad brzy začali přidávat čeští a slovenští dobrovolníci zverbovaní z rakouských válečných zajatců. Česká družina v Rusku, která při svém založení čítala přibližně 700 mužů byla v roce 1916 přeorganizována na střelecký pluk a záhy byla rozšířena na celou střeleckou brigádu o síle přes 5 500 vojáků. Na východní frontě se symbolickým vítězstvím legií stala bitva u Zborova, při níž se během července 1917 československým jednotkám podařilo porazit rakousko-uherské oddíly. Ve francouzských službách se Češi a Slováci vyznamenali především během bitvy u Arrasu a na samém konci války pak i v bitvě u Terronu. V prosinci 1917 schválil dekret francouzského prezidenta zformování československého vojska ve Francii, do nějž se kromě krajanů zařadili i váleční zajatci převezení z Ruska či poraženého Srbska. Největší problémy s vytvořením československého zahraničního vojska nastaly v Itálii, kde se političtí představitelé, kteří si nárokovali jihoslovanské oblasti při Jadranu, dlouho zdráhali podpořit československou věc. Obrat v italském postoji zapříčinila Štefánikova diplomatická aktivita a průlom rakouských a německých vojsk u Kobaridu. Československé legie se pak na italské frontě podílely na vítězství nad vojsky Centrálních mocností v bitvě na Piavě. Udává se, že během války prošlo bojovými jednotkami na straně Dohody necelých sto tisíc Čechů a Slováků, z nichž po válce bylo za legionáře uznáno přibližně 90 000. Nadpoloviční většina, přibližně 60 000, prošlo během války ruskými legiemi, zhruba 20 000 legionářů působilo v Itálii a 10 000 ve Francii. Během války padlo z československého zahraničního vojska necelých 5,5 tisíce vojáků.