מערך ההגנה האווירית המצרי תוגבר לפני המלחמה בסוללות של טילי SA-6 שנהנו מניידות גבוהה ואיפשרו את צירופן לדיוויזיות השריון המצריות. לפני מלחמת יום הכיפורים הייתה תוכנית בחיל האוויר הישראלי שנועדה לבצע תקיפה מרוכזת על מערך ההגנה האווירית המצרי. התוכנית (שכונתה "תגר") לא בוצעה לאחר שתוכנית דומה, מבצע דוגמן 5, נכשלה מול מערך ההגנה האווירית הסורי. במקום ההתקפה המרוכזת תקף חיל האוויר הישראלי את הסוללות המצריות בנפרד. תחילה תקף בצפון, באזור פורט פואד, אך בכל עת שהסוללות הושמדו שיקמו אותן המצרים מחדש. במקביל קידמו המצרים חלק מסוללותיהם אל ממזרח לתעלת סואץ וזאת, כדי לתת לכוחות היבשה שלהם מטריה אווירית בהתקדמותם מזרחה. לאחר שהמתקפה המשוריינת המצרית ב-14 באוקטובר נבלמה על ידי צה"ל, החליטו המצרים לחדול מניסיונות ההתקדמות שלהם והסיגו את סוללות הנ"מ אל ממערב לתעלת סואץ. בימי הקרבות שבאו לאחר מכן התרכזה מירב הפעילות באזור בו התבצעה הצליחה הישראלית של תעלת סואץ. ב-18 באוקטובר תקף חיל האוויר הישראלי סוללות טילים באזורי קנטרה ואסמאעיליה. בהמשך, תקף חיל האוויר סוללות מצריות בדרום החזית ובמקביל, כוחות הקרקע הישראלים שפעלו ממערב לתעלת סואץ פגעו בסוללות נוספות. על פי מקורות ישראלים, הושג בסוף הלחימה מצב בו המטוסים הישראלים ביצעו את משימותיהם בחופש מוחלט. לטענת אותם מקורות, הפילה ההגנה האווירית המצרית במהלך המלחמה 33 מטוסים ישראלים.