Mikor az észt politikusok meghallották, hogy a finn szenátus közhírré tette függetlenségi nyilatkozatát Helsinkiben 1917. december 6-án, hasonló előkészületekbe kezdtek, és 1918. február 24-én kikiáltották Észtország függetlenségét. Az első világháborúval valamint a vörös forradalommal bajlódó Oroszország mindkét függetlenségi kikiáltásra rábólintott. "(Ezeket hivatalosan Lenin erősítette meg.)" Ugyanekkor Tallinnt is egyesítette az észt vezetés. Ekkor véglegesen eltörölték a „Reval”, az „Alsóváros” és a „Toompea” neveket "(az „Alsóváros” és a „Toompea” mint városrészek elnevezéseként megmaradtak)" és a régi finnugor eredetű, bár a dán korszakra emlékeztető „Tallinn” nevet kapta meg a város. 1920-ban az észtek, tekintve, hogy rokon nép, átvették a finn himnusz dallamát, amit Fredrik Pacius még 1848-ban szerzett. Szintén érdekesség, hogy e dalt legelőször Ludwig Runeberg svédül írta meg, majd később, 1867-ben először finnre, 1869-ben pedig észtre fordították. Állítólag Runeberget a mű megírására Vörösmarty Mihály 1836-ban írt „Szózat” című költeménye ihlette, mely később magyar nemzeti ének lett. Az 1918. február 24-i észt függetlenség kikiáltása a kb. 700 éves német hatalom teljes befejeződését jelentette, de most már gyakorlatilag is. Az észt nemzeti öntudat, valamint a gyűlölet a volt német nemesi családok ellen az 1920-as években olyannyira fokozódott, hogy az észtek egyes, pompázó, német kúriákat súlyosan megrongáltak, másokat megpróbálták felgyújtani, máshol ijesztgették a német családokat vagy elzavarták őket. Az 1930-as évek elejére szinte minden földet felosztottak, a német kúriákat kiürítették és fenntartásukról nem gondoskodtak, ezért azok lassan lepusztultak.