На трону Српске цркве био је у време владавине деспота Стефана Лазаревића. Најранији помен о овом српском јерарху забележио је у Похвали кнезу Лазару 1419/20. године Антоније Рафаил, књижевник грчког порекла који је избегао у Србију. Један пенегирик-похвала писан је 1424/25. године, по налогу патријарха Никона. Тих година деспот Стефан сазвао је сабор у рудничкој Сребрници, где је одредио себи за наследника Ђурђа Бранковића. На сабору је био присутан и патријарх Никон. Владар Србије Деспот Ђурађ Бранковић, рекао је српском Патријарху Никону (1419-1435) да ће га обесити уколико оде у Фиренцу ради потписивања Фирентинскe унијe. Унија је била покушај да се Православцима наметне власт папе и римокатоличке цркве на такозваном "Васељенском сабору" у Фиренци 6. јула 1439, године у тренутку када је Балкан, Византија и остале православне земље нису биле у могућности да се Турцима одупру. Тражили су помоћ од западних хришћана, а Ватикан их је дочекао уценом.