Након војног пуча и обарања Владе Цветковић-Мачек, 27. марта 1941. године Драгица је напустила Београд и вратила се у родни крај, где се одмах повезала са партијском организацијом. У току Априлског рата била је у групи од око тридесетак омладинаца и омладински који су покушали да се добровољно пријаве у Југословенску војску, али су у гарнизону у Требињу одбијени. После капитулације у родни Бијелач дошао је и њен брат Раде. Овде су боравили до 28. маја 1941. године и првих усташких покоља. Уочи усташког напада на село, у коме је похватано и побијено тринаест Срба, Тахир Хаџовић који је био добар пријатељ са Радом и Драгицом, их је благовремено упозорио и они су напустили село. Као познати комунисти, били су на мети хрватских националиста „франковаца”, који су се након стварања Независне Државе Хрватске прикључили усташама. Након овога су прешли код сестре у Дубровник, који се налазио у италијанској окупационој зони, где су остали до напада Немачке на Совјетски Савез, 22. јуна 1941. године. Након напуштања Дубровиника, Драгица и Раде су преко Црне Горе дошли на Бегова корита, код села Горњи Ораховац где су боравили у кући Радована Шакотића. Овде су 10. јула 1941. године одржали састанак са групом комуниста, а сутрадан им се овде придружио Асим Зупчевић са којим су се договорили око организовања партијске технике. Потом су отишли у оближње село Нудо, где су се срели са Савом Ковачевићем. Пошто је у међувремену у Црној Гори избио Тринаестојулски устанак, Сава им је дао задатак да раде на рушењу комуникација које су водиле ка Дубровнику и да на сваки начин онемогуће Италијане да своје снаге из приморског појаса упуте на устанике. Након тога Раде и Драгица и други комунисти су почели да обилазе околна села и организују народ. Драгица је деловала на подручју Требињске шуме, где је радила на окупљању омладине.