Територијална рестаурација цара Јустинијана (527—565) остала је без чврстог темеља што је узрок брзом слому његове империје. Освајања на истоку временом су изгубљена. Лангобарди 568. године упадају на Апенинско полуострво и за кратко време окупирају његов већи део. Визиготи у Шпанији предузимају офанзиву и 584. године коначно освајају центар византијске моћи - Кордобу. У северној Африци су Велизарова освајања била нешто трајнија. Византијска власт одржала се скоро до половине 7. века уз кратак период персијске владавине. Јустинијана је наследио сестрић Јустин II (565—578) који је заратио са Персијанцима одбијајући да исплати данак. Енергични цар Маврикије (582—602) довршио је рат постављајући на персијски престо Хозроја II Парвиза и склапајући мир повољан по Византију (591). Маврикије је основао два егзархата. Равенски егзархат је остао центар византијске моћи у Италији све до половине 8. века када га освајају Лангобарди. Картагински егзархат освојили су Арабљани 697. године. Маврикије је заратио са Словенима 592. године. Када је, десет година касније, војска добила наређење да презими са друге стране Дунава, избила је побуна у којој је збачен Маврикије, а на власт постављен Фока (602—610). Фокина владавина период је слома византијске моћи. Балкан је препуштен Словенима, а Персијанци су ударили на исток. Странка зелених, која је у почетку подржавала Фокину политику прогона Јевреја и монофизита, убрзо се окренула против цара. Картагински егзарх Ираклије послао је свога сина на челу флоте ка престоници. Ираклије Млађи дочекан је као ослободилац. Он је убрзо учинио крај Фокиној страховлади. Овај догађај означава крај рановизантијског периода.