Период је окарактерисан као децентрализација у османском политичком систему. Политичке и економске реформе усвојене током претходног рата са Светом лигом (1683—1699), нарочито продаја пољопривредних газдинстава (отур. malikāne) која је уведена 1695. године, омогућиле су провинцијским личностима да постигну невиђени степен утицаја у османској политици. Ова децентрализација је некада навела историчаре да вјерују да је Османско царство у овом периоду било у опадању, била део веће а сада одбачене Тезе о османском паду, и сада се признаје да су Османлије у овом периоду успешно повезале политичке и финансијске новонастале провинцијске елите у централној влади. Исто тако, царство је доживело значајан економски раст током већег дела осамнаестог века и до, пораза у рату са Русијом 1768-1774, такође могло да прати своје противнике у војној снази. Због тога, историја царства у овом периоду се сада генерално посматра у неутралнијем смислу, избегавајући концепте као што су 'пад' и 'стагнација'. Стари режим је окончан не једним драматичним догађајем, већ поступним процесом реформи који је започео султан Селим III (владао: 1789-1807), познат као Низам-и Џедид (Нови ред). Иако је и сам Селим био срушен, његове реформе су наставили његови наследници у деветнаестом веку и потпуно трансформисали природу Османског царства.