После Првог светског рата, већински пантијски и анатолијски Грци који живе у малој Азији, сада модерној Турској, били су жртве муслиманске турске нетолеранције за хришћанско становништво у целом Отоманском царству. Више од 3,5 милиона људи, укључујући Грке, Јермене, Асирце, Курде и Јевреје, убијени су под у периоду од 1914. до 1923. године. Грчко становништво које живи у малој Азији побегло је у модерну Грчку, али је и Руска Империја (касније СССР) била једна од главних дестинација. Након Грчког грађанског рата, велики број комунистичких Грка и њихових породица били су присиљени да беже у суседну Југославију и совјетске државе источне Европе, посебно у СССР и Чехословачку. Мађарска је чак основала потпуно ново село за грчке избеглице, док је велика концентрација таквих Грка била пресељена на север Чехословачке у центру "Крнов". Друга земља која је у великом броју признала Грке била је Шведска, где данас живи преко 17.000 грчко-шведских потомака. Док су се многи имигранти вратили касније, ове земље и даље имају бројне Грке прве и друге генерације који одржавају своје традиције. Арапски национализам председника Гамала Абдела Насера из Египта доводио је до протеривања великог грчког становништва, као и других европских и азијских асоцијација. Са падом комунизма у источној Европи и Совјетском Савезу, број Грка из дијаспоре чије грчко порекло је "уклоњено" за многе генерације, емигрирао је у модерне грчке главне урбане центре, Атину и Солун, а такође и на Кипар.