У 1946 році Маркевич бере італійське громадянство, і з тих пір живе то у Флоренції, то в своєму швейцарському замку, займаючись окрім музики, ще й літературою (одна з написаних ним книг називається «Made in Italy»). В цей час він майже полишає композиторську і переключається на диригентську діяльність. Він багато гастролює як запрошений диригент (у 1955 дебютував в США з Бостонський симфонічним оркестром), стає головним диригентом симфонічних оркестрів Стокгольма (1952—1955), Монреаля (1955—1960), філармонічного оркестру Гавани (1957—1958), оркестру Ламурьо́ в Парижі (1957−1961). У 1960 вперше відвідав з гастролями СРСР. З 1948 року Маркевич дає майстер-класи по всьому світу, в тому числі в Моцартівському університеті Моцартеум (Зальцбург), у 1963 році проводить семінар з диригування у Московській консерваторії. Він вперше записав ряд творів сучасних композиторів — Лілі Буланже, Луїджі Даллапіколи, Даріуса Мійо, Фредеріка Момпу, а також цикл з усіх симфоній Чайковського з Лондонським симфонічним оркестром. У 1963 році здійснив гастрольний тур з македонським філармонічним оркестром, покликаним допомогти постраждалим від землетрусу. У 1970-ті роки він почав роботу над новою редакцією симфоній Бетховена і над автобіографією.