Після визволення Югославії та встановлення соціалістичної влади Мілунка нарешті за законом стала отримувати пенсію. Вона продовжила жити у своєму будинку в Вождоваце в оточенні онуків і по сусідству з ветеранами воєн (наприкінці 1950-х років рідна донька Мілена поїхала працювати в шпиталь). Будинок руйнувався, що викликало занепокоєння і в самій Мілунки, і у її знайомих. Вже потім на зустрічі з учасниками Народно-визвольної війни Югославії Мілунка розповіла про свої подвиги, чим вразила і рядових солдатів, і вищий командний склад. Дізнавшись про її тяжке становище, військові стали вимагати від влади надати цій жінці більш пристойний будинок. Тиск преси був настільки сильним, що в 1972 році Белградське міське зібрання змушене було виділити їй квартиру в будинку на 4-му поверсі, в якому, однак, не було ліфта. Будинок розташовувався у кварталі Братів Ерковіч.