Legitimitatea deciziei de exprimare a suveranității naționale la nivelul noilor teritorii s-a aflat însă într-o evidentă opoziție cu dispozițiile Convenției militare de la Belgrad din 13 noiembrie 1918. Conform acesteia, administrația civilă trebuia să rămână sub controlul guvernului maghiar pe toate teritoriile care aparțineau statului ungar. Contestarea dreptului de a pretinde un jurământ de fidelitate din partea administrației civile mai avea un suport și datorită faptului că, numai Conferința de Pace de la Paris urma să decidă în ce privește viitorul teritoriilor aflate în dispută. Mai mult, prevederile stipulate de Convențiile de la Haga din 29 iulie 1899 și 18 octombrie 1907 interziceau trupelor de ocupație să pretindă depunerea jurământului de fidelitate pe un teritoriu cucerit, acest aspect fiind însă depășit prin faptul că jurământul nu era pretins de autoritățile militare românești, ci de cele civile (cu toate că prezența trupelor române în Transilvania avea scopul de a apăra și în cazul în care situația urma să o ceară, de a impune respectarea hotărârii de la Alba Iulia).