Хитлер је поново успоставио фон Рундштета у активну службу у марту 1942. године постављајући га за команданта немачких снага на западу. На овој функцији се показао изузетно интернтим због чега је до јесени 1943. године атлантска обала била јако лоше утврђена. Тек након Ромеловог именовања за фон Рундштетовог непосредно потчињеног започети су обимни радови на ојачавању Атлантског бедема. Током расправа које су претходиле савезничкој инвазији Рундштет је инсистирао на ставу да оклопне резерве треба задржати у оперативној позадини како би након иницијалног савезничког искрцавања могле да буду употребљене у циљу уништења мостобрана. Командант немачких оклопних јединица Швапенбург подржавао је његов став. Насупрот њима је био Ромел који је инсистирао на томе да оклопне јединице морају да буду распоређене у близини обале зато што би савезничка ваздушна надмоћ онемогућила или значајно успорила њихово кретање. Поучен лошим искуством из северне Африке Ромел је веровао да је савезничко ваздухопловство у стању да онемогући чак и ноћне покрете немачких јединица. Ромел је такође био убеђен да је искрцавање у Нормаднији мало вероватно због чега је сматрао да би у овом делу Француске требало оставити минималне оклопне јединице. Иако је био вољан да прихвати малу вероватноћу искрцавања у Нормандији фон Рундштет је и даље сматрао да је у питању сулуда коцка. Нажалост, његов ауторитет који је био значајно нарушен његовом неактивношћу након именовања за команданта немачких јединица на западу није био довољан да подупре његове ставове због чега је Ромелово становиште превагнуло. Немачке оклопне дивизије биле су раштркане дуж обале због чега су у Нормаднији, у тренутку искрцавања биле само две оклопне дивизије што је имало катастрофалне последице на даљи ток операција. После Д-дана, у јуну 1944. године, фон Рундштет је саветовао Хитлера да закључи мир са савезницима. Хитлер је на његов савет одговорио тако што га је заменио генералом Гинтером фон Клугеом.