Терен за доношење федералне повеље о правима, који би важио за све уједињене колоније у целини, био је добро припремљен. Поред Вирџиније, која је још јуна 1776. године донела своју Декларацију о правима, низ других држава је доносио уставе у које је укључивана њихова Повеља о правима, односно декларације о личним правима и слободама. Међутим, приликом доношења америчког Устава из 1787. године, повеља о правима није нашла места у његовом уводном делу, што је додуше био случај и са уставима Њу Џерзија, Њујорка, Џорџије и Јужне Каролине. Борба око тога да ли у Устав треба да уђу одредбе о правима и слободама грађана или само уставни текст у ужем смислу, добрим делом је рефлектовала разлике између северних и јужних држава. Наиме, ове друге су бринуле да овакве одредбе не имплицирају и осуду ропства, што је у почетку Џеферсон заиста и покушао да учини приликом доношења Декларације о независности, да би касније од тога одустао. Осим тога, проблеми са којима се сусретала Уставотворна скупштина (Constitutional Convention) су били толико крупни – проблем односа малих и великих држава, питање републиканског уређења, итд. – да је материја права и слобода доспела у други план и поред великог залагања легата из Вирџиније Џорџа Мејсона, писца вирџинијске Декларације о правима. У знак протеста због тог недостатка, он чак није ни потписао текст Устава приликом његовог усвајања.