После пада Кајмакчалана, ослобођен је мали део Краљевине Србије у ширини од 30 km. Предузето је енергично гоњење непријатељских трупа према Црној реци. Бугарске трупе су се тим правцем ужурбано повлачиле. За то време српска Прва армија под командом војводе Мишића преузела је 18. октобра још енергичнији напад и дубоким продором дезоријентисала бугарску одбрану. Међутим након интервенције Немачке 11. армије, фронт је стабилизован. Током прекида борби војводи Мишићу су се придружили чланови његове породице. Његови синови Радован и Александар били су коњички официри у Коњичкој дивизији која је у том периоду придодата Првој армији. У периоду од 20. октобра до 10. новембра вођене су непрекидне борбе на обронцима Селечких планина. Међутим, након интервенције генерала Сараја који је у помоћ српским армијама послао 17. француску дивизију, две руске бригаде и 35. италијанску дивизију, заједно са неколико дивизиона тешке артиљерије, до 17. новембра све савезничке армије су водиле енергичне борбе и напредовале стопу по стопу да би тог дана стале на коту 1212. Освајањем те коте опасно је угрожен бок и позадина непријатељске 11. мешовите армије. Непријатељ је због тога морао да напусти Битољ. По жељи војводе Мишића, први је у град ушао његов син Александар коњички поручник на челу коњичког ескадрона. Тиме је завршена највећа савезничка офанзива 1916. године. Заробљено је 7.685 непријатељских официра, подофицира и војника. Војничке способности војводе Мишића као славног српског војсковође наградиле су Велика Британија и Краљевина Румунија. Одликован је "Орденом Румунске круне II степена", док га је са друге стране енглески краљ Џорџ V одмах по заузећу Битоља, одликовао "Орденом Светог Михаила и Светог Ђорђа I степена на великој огрлици" и први је од Срба понео титулу енглеског "витеза бакалауреја". Тиме су гласови интриганата из прошлости коначно утихнули, а регент Александар је био пажљивији и љубазнији према њему у опхођењу.