У Војводству је настављена подела на конзервативни и либерални део српских политичара. Конзервативни су подржавали династију Обреновић, а конзерватовно-клерикални кругови Карађорђевиће (који су владали Србијом до 1858. године). Током Кримског рата, Срби су се понадали да ће руско оружје збацити аустријску власт. То се, међутим, није догодило. Након пораза Аустрије у рату против Француске и Пијемонта (1859), Срби су своју политику све више усмеравали ка Мађарима, што је наравно била грешка; Мађари нису хтели прихватити независну Војводину. Иако од почетка осуђен на неуспех, мађарофилски покрет подржавао је испрва и Милош Обреновић (1859—1860). После пораза аустријске војске код Мађенте и Солферина, Срби су се радовали надајући се да ће Мађари остварити своје понуде из ратног периода. На улицама се славе Лајош Кошут и Ђузепе Гарибалди. Црква је остала верна аустријском двору. Њено поверење влада није оправдала. Она је, због неких српских захтева, увела строг режим, под управом грофа Сен-Кантена. Иако се тада није знало, још пре доношења Октобарске дипломе, на посебним седницама аустријских и угарских чланова Појачаног царевинског већа, донета је одлука о укидању Војводства. Царско решење о укидању Српског Војводства и Тамишког Баната донето је 27. децембра 1860. године. Његове територије припојене су Угарској. То је дефинитивни крај српске Војводине као круновине у оквиру Хабзбуршког царства. Јавно мњење у Србији осуђивало је овај акт аустријске владе. Угари су били одушевљени, а Срби у Угарској и Румуни ражалошћени. Последњи покушај да се обнови Војводство извршен је на Благовештанском сабору из 1861. године. Да су покушаји узалудни, јасно се видело 1867. године.