Године 1910. Иљин постаје члан Московског психолошког друштва. Исте године објављује свој први већи научни рад , „Појмови права и силе”. Исте године почиње студијско путовање у Немачку ради прикупљања грађе за докторску тему , Криза рационалистичке филозофије права у Немачкој у 19. веку”. Касније се тема дисертације мења у „Хегелова филозофија као учење о конкретности Бога и човека”.Објављена је 1918. године и толико је високо вреднована да му је истовремено додељен магистарски и докторски степен државних наука. После октобарског државног удара Иљин је одмах постао активан противник бољшевичког режима. Због свог дисидентског ангажмана бива протеран у Немачку.Од 1923. године почиње своју делатност у Руском научном институту у Берлину. У пролеће 1926. Иљин је учествовао на Руском ванотаџбинском конгресу у Паризу на којем је одржао свој говор о „натпартијском монархистичком идеалу” где се експонирао као идеолог Белог покрета. Када су на власт у Немачкој дошли нацисти, Иљин их је посматрао као брану бољшевизму, међутим, убрзо је свој став према национал-социјализму редиговао и изгубио запослење. Почетком 1938. Гестапо је ставио забрану на сва Иљинова дела и његова јавна иступања. Преселио се 1938. у Швајцарску, у Цоликон, предграђе Цириха. Швајцарски период је Иљину био испуњен мапорним радом на свођењу научних резултата, што му је омогућило познанство са меценом Шарлотом Барајс. Умро је 1954. године у Цоликону. Постхумно су му објављена дела „О значају правне свести”, „Пут ка очигледности” итд. Његови остаци су 2005. године ексхумиранани и пренесени у Донски манастир у Москви.