Раніше в IV столітті, після переслідувань Діоклетіана 303–313 років і суперечок донатистів, що виникли внаслідок цього, Костянтин скликав собори єпископів для визначення "правовірності" християнської віри, розширившись на попередніх християнських радах. Ряд екуменічних соборів, скликаних послідовними римськими імператорами, зібралися протягом IV і V століть, але християнство продовжувало страждати від розколів і розколів, що оточували теологічні та христологічні доктрини аріанства, несторіанізму та міафізитизму . У V столітті Західна Римська імперія занепала як держава ; окупанти розграбували Рим в 410 і в 455 рр., а Одоакр, арійський варвар-воєначальник, змусив Ромула Августа, останнього номінального західного імператора, зректися престолу в 476 р . Однак, крім згаданих розколів, церква як інституція зберігала спілкування, якщо не без напруги, між Сходом та Заходом . У 6 столітті візантійські армії візантійського імператора Юстиніана I відновили Італію та інші регіони західного середземноморського узбережжя. Незабаром Візантійська імперія втратила більшу частину цих здобутків, але вона утримувала Рим, як частину Равеннського екзархату, до 751 року, періоду, відомого в історії церкви як Візантійське папство . Ранні мусульманські завоювання VII-IX століть почнуть процес перетворення більшості тодішнього християнського світу в Леванті, на Близькому Сході, в Північній Африці, регіонах Південної Італії та Піренейському півострові до ісламу, суворо обмежуючи охоплення обох Візантійської імперії та її церкви. Християнська місіонерська діяльність, спрямована зі столиці Константинополя, не призвела до тривалого розширення формального зв'язку між церквою та візантійським імператором, оскільки райони поза політичним та військовим контролем Візантійської імперії створювали свої окремі церкви, як у випадку Болгарія в 919 році.