Після встановлення дипломатичних відносин основними питаннями у міждержавних взаєминах стали проблеми польських біженців і військових формувань на території України. Так українським урядом польському послу було виділено безвідсотковий кредит в розмірі 1 000 000 карбованців для надання допомоги польським біженцям, а поляки, які бажали переселиться на історичну батьківщину, були звільнені від служби в українській армії. Відносно ж польських формувань, які створювалися на Волині та передислоковувалися на батьківщину з Новоросійська і Миколаєва, українською стороною було прийнято рішення ініціювати підписання з польським представником договору, що передбачав забезпечення даних формувань обмундируванням та спорядженням з боку українського уряду. Подібні кроки на зустріч полякам Київ робив у розрахунку на доброзичливу і конструктивну позицію Варшави в питанні демаркації міждержавного кордону, вже заручившись в цьому питанні підтримкою Німеччини. Однак внаслідок Листопадової революції та виходу Німеччини з Першої світової війни Україна позбулася її підтримки в цьому питанні, в той же час Регентська рада у Варшаві передала владу Юзефу Пілсудському. Нова польська влада висунула претензії на Східну Галичину та Західну Волинь, окупувавши до кінця листопада частину останньої, Холмщину і Підляшшя. Одночасно з цим в Східній Галичині почалася війна між проголосвшою незалежність ЗУНР і Польщею, в якій Наддніпрянська Україна виступила на стороні галицьких українців. Таким чином на кінець 1918 року Україна фактично опинилася в стані війни на два фронти, одночасно ведучи бойові дії як проти більшовиків, так і проти поляків.