Po Vítězném únoru 1948 získala vedoucí úlohu ve státě Komunistická strana Československa, která svou legitimitu odvozovala od historické předurčenosti komunismu jako konečného vývojového stádia lidstva. Proto se marxistické pojetí historie založené na historickém materialismu stalo pro českou historiografii povinné, zatímco starší a jiné nemarxistické dějepisectví bylo zavrhováno jako "buržoazní". V národních dějinách byly hledány "pokrokové" tendence třídního boje sociálně utlačovaných, za jejichž vyvrcholení byla považována doba husitství. V klíčové pozici husitství marxistická historiografie navazovala na pojetí Palackého, ale rozhodující hybnou sílu nacházela v boji husitů proti feudálnímu útlaku. Tato koncepce českých dějin měla oporu v autoritě Zdeňka Nejedlého, ministru školství a později předsedovi Československé akademie věd, a vyjádření našla ve spisku mladého historika Josefa Macka "Husitské revoluční hnutí" (1952). Silnou poplatnost Marxovu pojetí dějin prozrazuje už název tohoto titulu, protože nemohl být použit termín revoluce vyhrazený buržoazním revolucím počínaje 16. stoletím.