Предвидено е на 12/24 октомври 1877 г. Лейб-гвардейски Финландски полк да атакува Големия редут при с. Горни Дъбник от посока югозапад. Мястото се оказва голо, без растителност и без надеждни прикрития, поради което при настъплението са убити и ранени много войници и офицери. След битката е наречено „поляната на смъртта“. Тук, в разгара на боя около 11 часа, се събират ротите на 1-ви и 4-ти батальон, както и 10-а, 11-а и 12-а рота от 3-ти батальон. Остават около 400 – 500 крачки открито пространство до редута. Елмар Прокопе, начело на своите роти на най-левия фланг, забелязва, че окопите пред Големия редут са опразнени от турски войници. Считайки за нужно да ги завладее и така да подсигури фланга си, той начело на няколко храбреци се впуска напред. Делото е успешно, но наблизо се намират други окопи заети от врага. В този момент, събирайки около себи си около 100 – 120 души, заедно с поручик Пихачев и подпоручик Пашковски се хвърлят в нова атака. Едва подали се и викнали „Ура“, са посрещнати от град от куршуми. Почти 2/3 от войниците му са убити или ранени. Самият Прокопе е тежко ранен два пъти, а подпоручик Пашковски е с раздробена ръка. Единствено поручик Пихачев с около 30 храбреци заляга в покрайнините на редута.