Nasazení prvních tanků Brity v září 1916, zastihlo německou armádu zcela nepřipravenou na boj s obrněnci. Naštěstí pro německou armádu byl pro tanky zpočátku největším problémem terén a první tanky se dařilo likvidovat pomocí dělostřelectva a ručních granátů. Dělostřelectvo ale nebylo schopné rychle reagovat na pohybující se tanky, a proto bylo nutné dát pěchotě v předních liniích zákopů ruční zbraně schopné zastavit tanky. Prvním, spíše provizorním opatřením, které bylo možné aplikovat v podmínkách fronty, bylo používání improvizovaného protipancéřového střeliva do pěchotních zbraní, které vzniklo otočením projektilu špičkou směrem dovnitř nábojnice a zvýšením prachové navážky. Takto upravené střelivo mohlo předat cíli více energie při dopadu, ale zároveň ničilo zbraně a bylo nebezpečné pro střelce. Prvním opravdovým řešením bylo zavedení průbojného střeliva „Spitzgeschoss mit Kern“. Jednalo se o pěchotní střelivo 7,92 × 57 s ocelovým jádrem. Po nasazení tanků Mark IV v červnu 1917 se zlepšeným pancéřováním se staly protipancéřové náboje neefektivní. V říjnu 1917 vydala německá Gewehr-Prüfungskommission direktivu pro zhotovení velkorážního kulometu proti tankům a letadlům, zároveň se zbraní měl být vytvořen i nový náboj. Vývoj nového kulometu by byl zdlouhavý, a tak byla zbrojovka Mauser oslovena k vytvoření pušky pro velkorážní náboj, čímž zároveň měla přispět k urychlení vývoje kulometu. Společnost Polte vytvořila náboj 13 × 92 mm SR ve spolupráci s Mauserem. Vývoj protitankové pušky dostal velkou prioritu a za pouhých 7 měsíců došlo ke kompletnímu vytvoření pušky i náboje. V květnu 1918 byla zbraň připravená k výrobě, denní produkce dosahovala až 300 pušek a do konce války se stihlo vyrobit zhruba 16 000 zbraní, na rozdíl od velkorážního kulometu Maxim MG. 18 ("Tank und Flieger"), jehož výrobu se do konce války nepodařilo rozběhnout.