V době vypuknutí první světové války již žila několik měsíců v Istanbulu, konkrétně ve čtvrti Galata. V manželství ale nebyla šťastná a cítila se opuštěná. Manželovy obchody jej odváděly na cesty po celém světě, v důsledku čehož trávil spoustu času mimo domov. Její tehdejší rozpoložení přibližuje dopis ze srpna 1915 adresovaný Feinbergově sestře Cile (1894–1988), v němž mimo jiné napsala: „Můj život je monotónní a jsem od všeho odříznutá. Nikoho nenavštěvuji, nic mě netěší a ke všemu jsem lhostejná. Těším se na ten šťastný den, kdy se vrátím domů. (…) Můj [stávající] život, daleko od rodiny, se stává nesnesitelným. (…) Nemohu už dále psát, tečou mi slzy a srdce mi puká…“. Nedlouho po odeslání tohoto dopisu zahájila přípravy na cestu. Postupně ji navíc přestaly chodit dopisy od sourozenců a Feinberga, a tak se nakonec 25. listopadu 1915 vypravila zpět do Zichron Ja'akovu. Cestou, která jí trvala zhruba měsíc, byla svědkem genocidy Arménů. Spatřila vylidněné vesnice, mrtvé ležící podél cest, hladovějící lidi žebrající o chléb a celé rodiny, které vojáci s biči odváděli do pouště. Tento zážitek jí hluboce pohnul a říkala si: „Proč jdou všichni ti lidé jako ovce na porážku? Proč se nebrání? Nebylo by lepší zabít nějaké [turecké] bestie a zemřít se ctí? Co když něco takového potká naše lidi v Palestině?“