Iivana IV:n kävi Liivinmaan sotaa Puolaa, Liettuaa ja Ruotsia vastaan päästäkseen Itämeren rannikoille ja sen myötä paremmin käsiksi kaupankäyntiin meriteitse. Sotatappiot, epidemiat ja katokaudet heikensivät valtiota ja Krimin tataarit onnistuivat polttamaan Moskovan vuonna 1571. Iivana Julman poikien kuolema sekä nälänhätä vuosina 1601–1603 johtivat maan sisällissotaan ja ulkovaltojen sekaantumiseen 1600-luvun alkupuolen ”sekasorron aikana”. 1600-luvun puoliväliin mennessä Venäjän siirtokuntia oli perustettu jo itäiseen Siperiaan, Tšuktšien niemimaalle sekä Amurjoen ja Tyynen valtameren rannoille aina Beringinsalmelle asti.