V průběhu absorpce nových přistěhovalců a jednání o zárukách na půjčku Izrael zasáhla válka, které se neúčastnil. V srpnu 1990 irácký diktátor Saddám Husajn zaútočil a obsadil sousední Kuvajt. Proti Husajnovi vznikla mezinárodní koalice 28 států, které na základě posvěcení OSN hodlaly Kuvajt osvobodit. Hromadění spojeneckých armád však Saddáma nezastrašilo a namísto toho se pokusil alianci rozdělit hrozbami napadení Izraele svými balistickými střelami a letectvem. V případě izraelské odvety by totiž arabské státy patrně spojeneckou alianci opustily. Z toho důvodu Spojené státy žádaly Izrael, aby v žádném případě nereagoval. V rámci Husajnova zastrašení „začala izraelská vláda zastřeně naznačovat možnou jadernou odvetu.“ Zároveň Spojené státy v Izraeli rozmístily protiraketové baterie Patriot s americkou obsluhou (poprvé v dějinách Izraele na jeho území vstoupil americký voják v aktivní službě) a Izraeli za jeho neútočení přislíbily „podstatnou finanční pomoc na opravy a obnovu.“ V reakci na Husajnovy hrozby se v Izraeli začaly distribuovat ochranné masky, byla utěsňována okna a prováděny úpravy pro případ napadení. Dne 16. ledna 1991 zahájili spojenci operaci Pouštní bouře a již o dva dny později dopadly na Tel Aviv první irácké rakety typu Scud. Do konce února pak na území Izraele dopadlo celkem 39 raket, a to zejména do hustě zalidněného okolí Tel Avivu. Všechny rakety, které Izrael zasáhly byly konvenční a Husajn nakonec nepoužil chemické zbraně, jak se Izrael obával. Tato válka byla historicky jediná, která Izrael zasáhla a v níž Izrael zůstal pasivní.