Po mongolském dobytí jihovýchodní Evropy a založení Zlaté hordy se ve 13. a 14. století začalo centrum ruské kultury přesouvat na východ a na sever, do oblastí Novgorodu a Moskvy. Převažujícím žánrem byla v tomto období biografie. V legendách byly zachycovány jak životy zakladatelů klášterů a světců jako Leontij Rostovský, Nikita Sloupovník a Varlám Chutyňský, tak osudy mučednických knížat jako Boris a Gleb a dalších strastotěrpců. Často byli tímto způsobem zvěčňováni doboví příslušníci šlechty zabití Tatary, například Michal Černigovský a jeho bojar Fjodor, a hrdinové jako Alexandr Něvský. Téma mongolské invaze se často objevovalo rovněž ve vojenských příbězích jako "Vyprávění o bitvě na Kalce" nebo "Vyprávění o vyplenění Rjazani Bátúem". Vítězství ruských vojsk vedených Dmitrijem Donským nad Zlatou hordou v bitvě na Kulikovském poli (1380) zpracovává epická skladba "Zádonština", jejímž autorem se stal jinak neznámý Sofonij Rjazaňský. Metropolita Cyprián, činný ve druhé polovině 14. století, se podílel na první moskevské kronice a stal se autorem dvou verzí "Života metropolity Petra" založených na starším vzoru. Cypriánovým přičiněním došlo k přenesení centra ruské kultury a písemnictví do Moskvy. Druhá varianta "Života metropolity Petra" stála na počátku nové podoby legend rozvíjejících se v Moskevském velkoknížectví v 15. století. Pozornost posluchačů byla upoutávána více rétorickou obratností než střízlivým a jednoduchým vyprávěním, jak tomu bývalo ve starších hagiografických textech. K dalším výrazným tvůrcům tohoto typu literatury patří Epifanius Moudrý, autor "Života svatého Štěpána, biskupa permského" (sestaveno krátce po roce 1396) a "Života svatého Sergeje Radoněžského" (napsáno před rokem 1420), nebo Pachomius Srb.