V první polovině roku 1918 se vojenská situace Centrálních mocností nejevila zcela špatně. Množství vojsk odeslaných na západní frontu Spojenými státy sotva pokrývalo početní ztráty francouzských a britských vojsk za uplynulé roky, východní fronta zmizela a i v zemích Dohody sílilo pacifistické hnutí a odpor k válčení i státní politice. Italská armáda byla po podzimní bitvě u Caporetta prakticky vyřazena z boje. Německá armáda byla ještě schopna vést drtivou Ludendorffovu ofenzívu, která měla válku konečně rozhodnout – a bylo by na čase, Centrální mocnosti totiž tlačil čas: velitelům začínalo být jasné, že příchod větších amerických posil by pro smrtelně unavenou německou armádu znamenal těžko překonatelnou překážku, a s Německem koalice Centrálních mocností stála a padala.