Da Rusland hen imod slutningen af 19. århundrede begyndte at rette sin hovedinteresse mod Asien og det fjerne østen, svandt for en tid de politiske panslavistiske ideer i betydning. Da imidlertid Rusland efter nederlaget mod Japan 1905 atter begyndte at vende sin opmærksomhed mod det »nærmere østen«, nød de panslavistiske stemninger atter fremme. Denne »neopanslavisme« var delvis af en anden art end den ældre: det program, som nu fik tilslutning fra vide russiske kredse og langt ind i den liberale lejr, ønskede en føderationsstat af indbyrdes selvstyrende slaviske stater, kun under den russiske stats beskyttelse. Det var et program, som lettere fandt tilslutning hos andre slaviske folk, endog i Polen, men dog ved Stolypins despotiske regime atter mistede styrke. I Rusland fik panslavistiske stemninger stærkt udtryk ved balkankrigen 1912—13. Panslavistisk bestemt var tillige den russiske politik, der efter mordet i Serajevo bidrog til, at 1. verdenskrig brød ud. Under verdenskrigen forsøgtes panslavinismen udnyttet i den politiske propaganda, men mistede atter betydning under den efterfølgende russiske borgerkrig.