Pe 15 noiembrie 1956, o delegație poloneză, din care făceau parte Władysław Gomułka și Józef Cyrankiewicz, a plecat la Moscova ca să înceapă discuții despre așa-numita repatriere. Ca urmare a eforturilor celor doi lideri comuniști, aproximativ 30.000 de polonezi au primit aprobarea să părăsească Uniunea Sovietică și să se mute în Republica Populară Poloneză. Pe 25 martie 1957, miniștrii afacerilor interne din cele două țări, Wladyslaw Wicha și Nikolai Dudorov, au semnat un acord care prevedea că toate persoanele care fuseseră cetățeni polonezi mai înainte de 17 septembrie 1939 (Invazia sovietică a Poloniei), puteau să se mute în Polonia împreună cu soții/soțiile și copii lor. În multe cazuri, cetățenia poloneză a fost dificil de dovedit, de vreme ce multe documente lipseau sau fuseseră distruse sau pierdute. În astfel de situații, guvernul polonez a trebuit să fie cel care să aducă dovezile. În plus, etnicii polonezi au fost împrăștiați nu numai în fostele provincii estice ale Poloniei, ci și în întreaga Uniune Sovietică. A fost adesea dificil să pentru autorități se ia legătura cu ei și, pentru a înrăutăți lucrurile, procesul a fost supravegheat de fostul procuror stalinist, Stefan Kalinovski, care a fost unul ditre cei care s-au ocupat de deportarea polonezilor în Siberia în anii 1940.