Procedura a fost inventată de medicii James Cimino și M. J. Brescia în 1966. Înainte de a fi inventată fistula Cimino, accesul s-a făcut printr-un Șunt Scribner, care a constat dintr-un tub de teflon cu un ac la fiecare capăt. Între tratamente, acele erau lăsate în loc și tubul a permis fluxul de sânge pentru a reduce coagularea. Dar șuntul Scribner dura doar de la câteva zile până la săptămâni. Frustrat de această limitare, James E. Cimino și-a amintit zilele sale ca flebotomist (recoltator de sânge) la Bellevue Hospital în 1950, când veteranii războiului coreean au apărut cu fistule arteriovenoase cauzate de traume. Cimino a văzut că aceste fistule nu au cauzat rău pacienților și au fost locuri ușoare pentru a obține probe de sânge repetate. El l-a convins pe chirurgul Kenneth Appell să creeze unele la pacienții cu insuficiență renală cronică iar rezultatul a fost un succes complet. Șuntutile Scribner au fost înlocuite rapid cu fistule Cimino, și ele au rămas cea mai eficientă și cea mai de lungă durată metodă pentru accesul pe termen lung la sângele pacienților pentru hemodializă astăzi.