Majoritatea membrilor OUN era formată din tineri galițieni, care activau în special în Ucraina și mai puțin în exil, din acest motiv fiind mai expuși pericolului arestării și închisorii. Cu toate acestea, opiniile lor erau puțin ascultate de conducerea din exil. După ce mai multe încercări de conciliere dintre facțiunile organizației, tinerii și-au convocat în august 1940 o conferință pentru alegerea unei conduceri proprii. Stepan Bandera a fost ales la conducerea radicalilor. El era un om cu voința de fier, un conspirator extremist, fiind considerat în general opus moderatului Melnik. În ajunul declanșării invaziei germane a URSS, OUN era divizată în două facțiuni opuse, aflate în competiție. Prima era facțiunea „legitimă” condusă de Andrii Melnik, OUN-M, și facțiunea „revoluționară” condusă de Stepan Bandera, OUN-B (sau OUN-R). Fiecare grup se bucura de simpatia și sprijinul unei anumite părți a populației ucrainene. O parte a tinerilor din Galiția și majoritatea tinerilor din Bucovina Transcarpatia erau loiali OUN-M. Liderul acestora, monseniorul Avgustin Voloșin, îl elogia pe Melnik drept un creștin de cultură europeană, diferit de naționaliștii care plasau națiunea mai presus de Dumnezeu. Conducerea OUN-M era mai experimentată și avea unele contacte limitate în Ucraina răsăriteană. De asemenea, menținea contacte cu serviciile de informații și cu armata germană. Pe de altă parte, OUN-B se bucura de sprijinul majorității tinerilor naționaliști galițieni, care formau coloana vertebrală a mișcării clandestine ucrainene. OUN-B avea o rețea puternică de membri devotați. Din rândul lor s-a ridicat Mikola Lebid, care a început să organizeze, care a început sa organizeze poliția secretă „Slujba Bezpeki” (SB), modelată după sistemul CEKA.