Contextul în care cumanii s-au stabilit în zona Moldovei a fost înfrângerea acestora în bătălia de la Kalka din anul 1223, moment în care aceștia au părăsit zona cuprinsă între râurile Nipru și Don. În încercarea obținerii unui protectorat din partea Regatului Ungariei, o parte din cumani s-au convertit și la catolicism în anul 1227, papa înființând cu această ocazie Episcopia Cumaniei. Teritoriul aflat sub controlul episcopiei era cuprins între râul Siret și Carpați, coincidând cu spațiul ce fusese înainte ocupat de cavalerii teutoni. Potrivit lui Dimitrie Onciul, odată cu venirea elementelor românești și secuiești din Transilvania la răsărit de Carpați, au apărut și primele colonii de ceangăi în spațiul ocupat de cumani. Scrisorile Papei Grigore al IX-lea din secolul al XIII-lea și ale episcopului Teodoric menționează cumani, sași, secui, maghiari și valahi în Episcopia Cumaniei. Românii, organizați în mici formațiuni politice, alcătuiau probabil majoritatea populației, de pe teritoriul episcopiei, însă aceștia erau de credință ortodoxă și se opuneau convertirii la catolicism.