До 1975. или 1980. године Техеран није имао предграђа у првом смислу речи већ искључиво сателитски град Караџ и прстен малих сеоских насеља. Већина досељеника између 1955. и 1970. године била је нагомилана у зградама изван центра, посебно на југу града. Према друштвеном тренду започетом још у 19. веку, сиромашнији слојеви друштва насељавали су јужне рубове Техерана, имућни грађани север, а средња класа подједнако исток и запад града. На потезу између Техерана и Караџа захваљујући ауто-путевима развијало се индустријско подручје што је за неколико година резултирало градњом бројних сателитских насеља уз наведене зоне. Године 1970, Техеран се преображава у компактан град и његове јасне границе постају планина Алборз на северу и полупустињски огранци Дашт-е Кавира на југу. Након наглог повећања цена нафтних деривата односно узлета иранске економије из средине 1970-их, бројни становници из иранских покрајина попут Азербајџана и Курдистана одлазе у Техеран као јефтина радна снага, но због високих цена стамбених објеката насељавају се углавном по селима на јужној периферији града, односно изван његових административних граница. У покушају да регулише различитост закона у грађевинским дозволама и непланску градњу, административне границе Техерана из године у године постајале су све шире. Стручњаци тврде да је и сама Иранска револуција била резултат низа акумулираних инцидената међу конзервативним шијитским становништвом насељеним у јужном Техерану. Током 1980-их година, споменута приградска села постају развијена градска насеља у којима живи и по 200.000 становника.