Az európai politika egyik feszültségforrása a hanyatlóban lévő Oszmán Birodalom volt. Londonban attól tartottak, hogy összeomlása területrabló általános háborúhoz vezet a nagyhatalmak között, amiből az Egyesült Királyság nem maradhat ki érdekei sérülése nélkül. Leginkább attól tartottak, hogy Oroszország elfoglalja Isztambult vagy Afganisztánon keresztül megközelíti Indiát. Így amikor 1853-ban a cár hadat üzent Törökországnak, Nagy-Britannia és Franciaország belépett a törökök oldalán. Bár katonai teljesítményük meglehetősen közepes volt, sikerült megszállniuk Szevasztopolt, az orosz fekete-tengeri flotta fő bázisát és II. Sándor cár békét kért. 1878-ban egy második orosz-török háború után szintén megakadályozták (ezúttal diplomáciai úton) az Oszmán Birodalom túlzott meggyengítését. Bár a franciák szövetségeseik voltak a krími háborúban, a britek gyanakodva figyelték a fegyverkező és aktív külpolitikát folytató III. Napóleont; ennek ellenére 1870-es bukása után menedéket adtak a francia császárnak.