Byzantské umění v užším smyslu se tradičně dělí na tři období: rané počíná milánským ediktem (313), jež legalizoval křesťanské bohoslužby v Římě, a tedy též umožnil vznik manifestačního křesťanského umění, a přemístěním císařského sídla do Konstantinopole (330). Končí roku 842. Toto období vrcholilo obrazoborectvím, které rozvoj uměleckých forem zastavilo. Střední období (pro mnohé interprety vrcholné) počíná obnovením malby ikon v roce 843 a kulminuje dobytím Konstantinopole křižáky v roce 1204. Pozdní období se pak vyznačuje smísením západoevropských a tradičních byzantských prvků. To končí dobytím Konstantinopole Turky v roce 1453. Pozdější umění je nazýváno postbyzantské. Pro inspirace byzantským uměním v 19. století, zejména v rámci vlny historismu v architektuře, se někdy užívá pojmu novobyzantský styl.