Allerede den 18. marts mødtes de tysksindede deputerede fra de holstenske og slesvigske stænderforsamlinger i Rendsborg og krævede en forenet stænderforsamling for Slesvig og Holsten, en slesvig-holstensk forfatning, Slesvigs optagelse i det tyske forbund, folkebevæbning samt presse- og forsamlingsfrihed. Kongen var dog ikke villig til at imødekomme tyskernes krav, hvorpå tyskerne dannede den provisoriske regering den 24. marts. Regeringen legitimerede sine handlinger med påstanden om, at kongen var taget til fange af "pøbelen" under martsrevolutionen i København og påberåbte sig at repræsentere kongemagten, så længe kongen og hertug ikke havde handlefrihed. Formuleringen om den ufrie konge (hertug) skyldtes Friedrich af Reventlou-Preetz, der på denne måde ville kaste et legalt skær over regeringsdannelsen. Det medvirkede til, at oprørsregeringen blev anerkendt som legitim af flere embedsmænd og et stort antal af købstæder i Hertugdømmerne med undtagelse af Haderslev og Sønderborg. Kritik mødte den nye regering især på landet i det nordlige Slesvig, men også i Flensborg og Aabenraa. Den 24. marts 1848 udsendte regeringen en proklamation, der krævede en sammenslutning af Slesvig og Holsten til én stat i personalunion med Danmark.