Черчиллю було ніяково, що наступником Трумена вибрано Ейзенхауера. Після смерті Сталіна 5 березня 1953 року Черчилль домагався зустрічі на найвищому рівні з совітами, але Ейзенхауер відмовлявся, побоюючись, що совіти використають її для пропаганди. До липня того ж року Черчилль вже дуже шкодував, що демократи втратили владу. Він сказав Колвіллу, що Ейзенхауер як президент «і слабкий, і дурний». Черчилль вважав, що Ейзенхауер не повною мірою усвідомлює небезпеку, яку становить воднева бомба, і зовсім не довіряв державному секретареві Ейзенхауера Джонові Фостеру Даллесу. Черчилль двічі марно намагався спонукати Ейзенхауера до перемовин зі совітами: перший раз на Бермудській конференції "Трьох сил" у грудні 1953 року (третім учасником був Прем'єр-міністр Франції Жозеф Ланьєл), а другий — у червні-липні 1954 року у Білому домі. Врешті-решт, саме совіти запропонували провести саміт чотирьох держав, але він зібрався лише 18 липня 1955 року, через три місяці після відставки Черчилля.