Совєтофільство поширилося і в Галичині, головно як реакція проти колоніальної політики Польщі і частково як вияв симпатій до «української радянської держави». Зокрема сильно було поширене культурне совєтофільство, тобто бажання служити українській культурі і прагнення до національно-культурного становлення української нації, що для деяких груп здавалося можливим тільки в умовах УРСР. Цьому сприяв українізаційний курс в УРСР (О. Шумський, К. Максимович, М. Скрипник). Звідси також рішення частини галичан з часів перебування там УГА залишитися в Україні чи згодом виїхати туди. Співпраця деяких галицьких установ (НТШ, кооперація) з спорідненими закладами в Україні (наприклад, НТШ з ВУАН) не була політичною співпрацею з урядом. З українських партій в Західній Україні на платформі радянофільства стояла Українська Партія Праці (гол. М. Західний), яка тісно співпрацювала з Євгеном Петрушевичем, і комуністичні організації: КПЗУ і Сельроб. На позиціях радянофільства стояла і частина студентства з його централею ДОПС. Прорадянську орієнтацію підтримувало (іноді й фінансово) радянське консульство у Львові. Колективізація, голод і репресії проти української культури в 1930-х років в УРСР завдали відчутного удару по совєтофільству на західно-українських землях й еміграції.