Предање каже да је Загорје проклео Кнез Лазар када је пролазио кроз њега са својом војском на путу за бој на Косову Пољу. Уморна војска од дугог пута, хтела је ту да се улогорује, избегавајући насељено место. Ходајући по атару Загорја и тражећи погодно место за преноћиште, поред неке воде, да пређу преко ње или не, углавном да се улогорују у њеној близини, па пошто је не нађоше Кнез Лазар је проклео то место речима: „да Бог да, никада немало воде“, и уморни пређоше преко Самодрешког брда (822 метра) и спустише се низ брдо према насељу Самодрежа, становника 1396 (податак из 60-их година 20-ог века), близу ушћа Лаба у Ситницу у северном делу Косова Поља. Уморне и напаћене душе, после оскудне вечере, нађоше себи одмора и сну. Сутрадан се, по предању, Кнез причестио са својом војском у истоименој цркви, уочи косовске битке 1389. године. Црква је била мала, једнобродна базилика, коју су порушили Турци. Касније је обновљена, да би у двадесетом веку, који је за Србе донео звек, била поново порушена од стране сепаратистичких агресора. После тих усмених предања, Загорје се први пут помиње у документима у 14. веку, у циклусу историјских народних епских песама, које се надовезују непосредно на косовске догађаје и углавном обухватају време пропадања старе државе, односно период који се протеже од краја 15. и почетком 16. века. У групи песама "„Црнојевићи“", конкретно у епско-лирској песми "„Маргита девојка и Рајко војвода“", налази се податак где се помиње село Загорје, које народни песник назива "„питомо место“", а питомо је синоним што све роди од житарица и поврћа и богато је вегетацијом, иако је оскудно са водом. По ослобођењу од Турака велики број Албанаца се одселио из овог села у Турску. Насељеници су купили од ових Албанаца 1914. године имања и населило се 7 српских кућа, док је стигло и 5 кућа на добивену земљу од стране државе.