У септембру 1872. године, рукоположен је за првог митрополита Бугарске егзархије у Охриду. У време избијања Руско-турског рата 1877—1878. године, учествује у Кресненско-разлошком устанку међу бугарским народом у Пиринској Македонији, као борац за прикључење Македоније Бугарској, у складу са организованом акцијом Русије око стварања Велике Бугарске као руске интересне сфере на Балкану. У Петроград шаље извештаје о прогонима Бугара у Македонији, паљењима села, силовањима и другим злочинствима над народом, од стране Турака. После пропасти устанка и одлука Берлинског конгреса којим је поништена одлука о стварању Велике Бугарске, а Бугари сведени на реалну меру, учесници устанка беже у Бугарску. У Охрид више није могао да се врати због одлука турских власти. Због тога остаје у Бугарској и од 1891. године постаје пловдивски митрополит у аутономној Источној Румелији и на том месту остаје до смрти.