Obrněné vlaky se poprvé začaly používat ve válkách 2. poloviny 19. století. Jejich úkolem byla nejen ochrana železniční přepravy pro vlastní vojska, ale byly i využívány jako bojový prostředek v místech blízkosti železničních tratí. Jejich vývoj byl postupný, nejprve se jednalo o běžné vlaky, které byly ozbrojeny, na citlivých místech byly umístěny materiály, tlumící střelbu (např. pytle s pískem). Takové první vlaky se účastnily prvních bojů např. v Americké občanské válce či v Prusko-francouzské válce. Postupem času docházelo k jejich dalšímu vývoji, přičemž se začaly vyrábět speciální vagóny i obrněné lokomotivy. Pancéřové vlaky se staly poměrně rozšířenými již v první světové válce. Bojovali na nich i českoslovenští legionáři při své sibiřské anabázi (např. vlak Orlík). Před druhou světovou válkou měla Československá armáda 18 obrněných vlaků, nejvíce rozšířeny však byly v Sovětském svazu, Polsku a Německu. Svůj vrchol zažily obrněné vlakové soupravy v druhé světové válce. Němci však nepovažovali pancéřové vlaky za elitní zbraň a nevěnovali jim takovou pozornost. Měly jen pomocnou funkci u železničního Wehrmachtu. Například, výzbroj těchto vlaků tvořila děla, které Němci ukořistili v obsazených zemích. V Rusku, když partyzáni vyhodili trať, přijel na místo vlak pracovní a část pancéřového vlaku, který zajišťoval ženisty před partyzány. Preventivní obranou bylo vypálení tříštivého šrapnelového granátu do směru, ze kterého se očekával útok. Svoji roli sehrály tyto vlaky např. ve Slovenském národním povstání (Pancéřový vlak Hurban) i v Pražském povstání. Po ukončení války vznikla v Milovicích rota obrněných vlaků, která podléhala velitelství tankového vojska. V říjnu 1947 proběhlo její rozšíření, přičemž působila až do 1. listopadu 1954, kdy zanikla.