Podle tradičního výkladu se někdy ve druhé čtvrtině 5. století tehdejší předák Romano-Britů Vortigern rozhodl pozvat do země saské žoldnéře, jež najal k obraně před Pikty a Iry. Nicméně Sasové se brzy vzbouřili a vyplenili mnoho britských měst, načež se společně s Angly a Juty začali usazovat na východním pobřeží ostrova. Historik svatý Gilda se zmiňuje o tom, že v roce 446 vyzvala britská města římského vojevůdce Aetia, aby jim poskytl pomoc proti invazi Sasů. V jejich listu, na který Aetius nikdy neodpověděl, se kromě jiného pravilo: "„Barbaři nás zahánějí do moře a moře nás žene nazpět k barbarům. Stále nám takto hrozí dva způsoby smrti: jsme buďto vražděni, nebo hyneme ve vlnách.“" Zhruba v polovině 5. století začalo velké množství Britanů prchat do galské Armoriky, jež se od těch časů nazývá Bretaň. V dalších desetiletích svedl se Sasy řadu bitev romano-britský vůdce Ambrosius Aurelianus, někdy ztotožňovaný s mytickým králem Artušem. Okolo roku 500 nad nimi zvítězil v bitvě na Mons Badonicus, po níž následovalo dlouhé období míru. Britanové zřejmě kontrolovali dnešní Anglii a Wales západně od linie spojující města York a Bournemouth. Ve druhé polovině 6. století nastala nová fáze saské expanze. Po bitvě u Deorhamu v roce 577 padla významná města Bath, Cirencester a Gloucester. Sasové tím dosáhli západního pobřeží, zatímco zbývající Britanové se stáhli do Walesu, Cornwallu a Skotska.