O altă sursă de îngrijorare era consistența echipării cu piese de artilerie și arme ușoare personale, considerabil slăbită pentru a face față cerințelor anteriorului război italo-turc: dacă puștile și muschetele Carcano Mod. 91 erau suficiente pentru înarmarea armatei regulate (lăsând vechile  Miliției Teritoriale), cea mai critică era situația artileriei, în special a celei de mediu și de mare calibru, nu numai în raport cu numărul gurilor de foc, ci și cu stocurile de muniții și echipamentelor de suport sunt necesare bateriilor. Pentru a depăși temporar lipsa artileriei, în așteptarea roadelor reconversiei industriale, armata a pus mâna pe toate piesele disponibile, chiar dacă învechite, cu măsuri de rechiziție a artileriei din bateriile de coastă și de la punctele fortificate aflate departe de zona de operațiuni.