Napoleon III hadde forsøkt å sikre territoriale kompensasjoner fra begge sider både før og etter den østerriksk-prøyssiske krig, men på tross av sin rolle som megler i fredsforhandlingene endte han opp med ingen gevinst. Han håpet deretter at Østerrike ville bli med i en hevnkrig, og at dens tidligere allierte – særlig de tyske statene Baden, Württemberg, og Bayern — ville bli med i krigen. Dette håpet viste seg å være nytteløst, da traktaten av 1866 ble iverksatt, og forente alle de tyske stater militært – om ikke særlig lykkelig – for å kjempe mot Frankrike. I stedet for en hevnkrig mot Preussen, støttet av forskjellige tyske allierte, gikk Frankrike inn i en krig mot alle de tyske stater, uten noen egne allierte. Omorganiseringen av militæret ved Albrecht von Roon, og Moltkes operasjonelle strategi kom sammen til stor suksess mot Frankrike. Den prøyssiske mobiliseringens hurtighet forbløffet franskmennene, samt den prøyssiske evne til å konsentrere sin styrke ved spesifikke punkter – som minnet om Napoleon Is strategier sytti år tidligere – overveldet den franske mobilisering. Ved å utnytte deres effektivt utplasserte jernbanenettverk ble prøyssiske tropper levert til kampområder vel uthvilte, og kampklare, mens de franske troppene måtte marsjere store avstander for å nå slagmarken. Etter en rekke slag, spesielt ved Spicheren, Wörth, Mars la Tour, og Gravelotte, beseiret prøysserne de fremste franske arméer, og rykket mot hovedbyen Metz, og den franske hovedstad Paris. De tok Napoleon III og en hel armé til fange ved Sedan den 1. september 1870.