Spoločným záujmom Rakúsko-Uhorska a Talianska bolo zabrániť vstupu tretej mocnosti do jadranského priestoru, ako aj zamedziť posilneniu Srbska a Čiernej Hory. U oboch veľmocí sa prejavil čulý záujem o územie Albánska už po Berlínskom kongrese, keďže si uvedomovali jeho strategickú polohu pri Otrantskom prielive. Rakúsko-uhorská zahraničná politika sledovala zaistenie bezpečného prieplavu prielivom pre svoje loďstvo. Z tohto dôvodu bolo jej jednoznačným cieľom zamedziť prístup Srbska k moru. U rakúskych diplomatov tkvela obava, že by to mohlo vytvoriť priestor pre námornú základňu Ruska, ktoré tradične vystupovalo ako „patrón“ pravoslávnych (ortodoxných) balkánskych národov. Hoci by sa tento – z pohľadu Viedne katastrofický – scenár nenaplnil, už len samotné územné posilnenie Srbska, vzrast jeho ekonomickej nezávislosti na monarchii a nárast prestíže medzi juhoslovanskými národmi ohrozovalo rakúsko-uhorskú záujmovú sféru na Balkáne.