У XVIII столітті визвольний рух чорногорців мав на меті створення власної державності. Значну роль у цьому русі зіграв період митрополита Данила Шчепчевича (1697—1735), який походив з племені Негушів. Важливою умовою успішної боротьби з турками було прагнення Данила послабити міжплемінну ворожнечу. 1713 року митрополит заснував загальночорногорський «суд владики Данила», до складу якого увійшли 12 племінних старійшин. Данило вирішив вигнати і винищити потурченців у Чорногорії. У першій половині XVIII століття встановлено політичні відносини з Російською імперією. Після Полтавської битви (1709) московський цар Петро I в новій війні з турками розраховував на допомогу чорногорців, сербів, волохів і молдаван. У грамоті 1711 року московський уряд закликав народи Османської імперії до повстання та пообіцяв військову допомогу Московської держави. Після цього влітку 1711 року чорногорські четники почали виступи проти турків. Разом з герцеговинцями і брдчанами вони спробували захопити міста Подгорицю, Нікшич, Спуж і Ґацько. 1712 року турки, під час військової експедиції в Чорногорію, були розгромлені в битві біля Царевого Лазу. 1714 року турки розорили і спалили більшість сіл в Катунській нахії, а також у племен Негушів і Озриничів. 1715 року Данило виїхав до Московської держави, де отримав велику грошову суму, а також церковне начиння і книги. Петро I встановив для Цетинського монастиря постійну грошову субсидію. Під час венеційсько-турецької війни 1714—1718 років чорногорський збор знову ухвалив надати допомогу Венеції. 1717 року чорногорці значно допомогли венеційцям, які воювали в Далмації. Від цього часу, за пропозицією венеційців, чорногорці обрали гувернадура для управління світськими справами. Гувернадур і племінні старійшини стали отримувати від Венеції грошову плату.