Втікачі — селяни, ремісники, переселенці — збиралися в гайдамацькі ватаги, мали підтримку від запорожців, нападали на панські маєтки, корчмарів-лихварів, карали прислужників поневолювачів. В окремі періоди такі бунти переростали в загальне народне повстання (1734 р. на Київщині, Поділлі, Волині під керівництвом сотника надвірної міліції Верлана, 1750 р. на півдні Київщини, на Поділлі під керівництвом Мочули, Письменного, Теслі та ін.). Найбільше гайдамацьке повстання вибухнуло у травні 1768 р, яке з південної Київщини поширилося аж на Волинь і дістало назву Коліївщина (від "«коли»", якими озброювалися повстанці). Його очолив запорожець Максим Залізняк. До нього приєднався сотник надвірної міліції власника Умані Ф. Потоцького Іван Ґонта. Численні гайдамацькі загони С. Неживого, М. Швачки, І. Бондаренка, М. Москаля діяли по всьому Правобережжі України. Фактично йшла війна з непокірним народом. Така тривала і масова визвольна боротьба сформувала свого роду бунтівничу традицію, яку переймали нові покоління, і відлунням її ще й на початку XIX ст. були виступи загонів Устима Кармалюка на Поділлі. Не випадково за цією історичною традицією під час визвольних змагань 1917-20 рр. окремо українські військові підрозділи іменували себе гайдамацькими — Гайдамацький Кіш Слобідської України, Гайдамацький кінний полк ім. К. Горієнка.