Blaž Mavrel se je rodil v Gradičah pri Suhi (nemško "Neuhaus"; v starejših zapisih Gradiče pri Libeličah) v številni kmečki družini, v kateri je bilo trinajst otrok. Iz Gradič se je družina preselili v Grablje (nemško "Grablach") pri Pliberku. Tukaj je dve leti hodil v dvojezično šolo na Lokovici (nemško "Lokowitzen"). Leta 1908 se je družina povečala, zato so prodali posest in se vrnili v Gradiče. Od tam je moral v vojsko na soško fronto. V vojni je bil dvakrat ranjen. Po končani vojni se se je družino razšel. Bil je bajtar, samotar in krajevni Krjavelj. Brati se je naučil iz Mohorjevih knjig, ki so ga spremljale še iz očetove hiše. Pozneje si je iz knjižnice učitelja na Strojni sposojal "Dom in svet" in "Ljubljanski zvon". Veliko se je učil iz knjižnih ocen v reviji "Mladika" (1920–1941). Ob lojenkah in petrolejkah je prebiral lepo slovensko besedo Gregorčiča, Prešerna, Cankarja, Župančiča in Aškerca. Z nahrbtnikom je hodil po knjige tudi v Študijsko knjižnico na Ravne in prebiral Prežiha, Puškina, Solženicina, Rebulo, Dostojevskega, Tolstoja. Pisal je pesmi, v katerih je nadaljeval izročilo koroškega bukovništva. Pisal jih je v svoj zvezek in jih večkrat popravljal in prepisoval. Prav zaradi tega so njegovi rokopisi marsikje raztreseni. Mavrel je zapisoval tudi ljudske šege in navade, kasneje pa je pisal prigodne, slavilne, razpoloženjske, ljubezenske, hudomušne in domoljubne pesmi in jih objavljal še v "Mladiki, Novi mladiki, Viharniku", "Pavlihi" in raznik v koledarjih. Veliko njegove pesniške zapuščine hrani Koroška osrednja knjižnica dr. Franca Sušnika Ravne, v fototeki pa tudi precej njegovih fotografij. Mavrel je tudi prevajal Prešernove nemške pesmi. Dr. Franc Sušnik ga je izbrano označil: »V vrsti koroških bukovnikov, teh nešolanih ljubimcev muz, na ljudske strune ubranih, ljubiteljev čudeža črk, pisanja in prepisovanja, je Blaž Mavrel eden tistih, ki so najviše merili do hrama učenosti«. Njegova bibliografija obsega 11 zapisov.