Kako velik odmev so ob objavi "Protokoli" doživeli, ni jasno: po eni strani so jih v Moskvi brali s prižnice, po drugi strani pa ni znakov za kakršnekoli reakcije, ne v obliki člankov v protijudovsko nastrojenem javnem tisku, ne v pogromih. V naslednjih letih se je le malo ljudi zanimalo za besedilo, ki se je vse pogosteje dojemalo kot zarotniška teorija. Ob ruski oktobrski revoluciji leta 1917 in med kasnejšo državljansko vojno so protirevolucionarni »Beli« v "Protokolih" iskali in našli razloge zanje sicer nerazumljivih dogajanj. Širile so se govorice, da je carica Aleksandra Fjodorovna pri sebi imela "Protokole sionskih modrecev", ko so jo umorili. Radikalno protiboljševiški izseljenci, kot sta bila Fjodor Winberg (1868-1927) in baltski Nemec Alfred Rosenberg, so spis razširjali po Zahodni in Srednji Evropi, v upanju, da jim bodo "Protokoli" pomagali organizirati podporo proti domnevno judovskem boljševizmu. Tako je v številnih državah prišlo do izdaje "Protokolov". Čeprav se besedila sem in tja znatno razlikujejo, v jedru vsa temeljijo na NIlusovi izdaji iz leta 1911. Razlikujejo se predvsem v komentarjih. Da je bil tajni cilj podzemnih železnic pognati v zrak mesta, kjerkoli so se gradile, je bil več založnikom premočna trditevː te stavke naj bi bilo treba razumeti metaforično. "Protokoli" se od tega trenutka dalje niso brali kot religiozno opozorilo pred apokaliptičnim Zlom, temveč kot politična analiza sodobnega dogajanja.