1439 se je nahajalo Bizantinsko cesarstvo na robu propada, saj so ga muslimanski Turki obkolili od vsepovsod skoraj vse do obzidja. V prejšnjem stoletju je Zahod, zlasti Madžari, večkrat poskušal zaustaviti Otomane – toda porazi so se vrstili drug za drugim. Nekaj zaradi zahodnega cerkvenega razkola, nekaj zaradi stoletne vojne med Anglijo in Francijo, nekaj zaradi nesloge med evropskimi vladarji, ko je izginil občutek za enotno krščansko Evropo. Poleg tega pa so Evropejci podcenjevali turško nevarnost, kar se je pokazalo zlasti 1371 v bitki na Marici, ko so Turki zlahka pobili od domnevne zmage pijano vojsko; 1389 je sledil obupen poskus obrambe na na Kosovskem polju, ko je bila po krščanskem porau Turkom odprta pot v Srednjo Evropo; kristjanom ni uspelo zaustaviti osvajalcev niti 1396, ko je Bonifacij IX. uspešno sklical križarsko vojno, a so pri Nikopolju pravoslavni Srbi že potegnili s Turki. V takih razmerah je bilo veliko junaštvo, da so križarji krenili kljub zavrženi uniji iz 1439 že 1444 proti Varni, kjer so pa bili zopet poraženi. Zahodni pisatelji pogosto po krivici vso krivdo za izgubo Carigrada mečejo na papeštvo in križarje. Ni dvoma, da je katoličanom bilo veliko do obrambe, zlasti Madžarom.. Ivan VIII. Paleolog je postavil kot pogoj za unijo dobivanje zahodne pomoči zoper Otomane na Florentinskem koncilu, ko je unijo tudi podpisal 1439, a je kmalu žalostno propadla, ko je večina podpisnikov preklicala svoj podpis po vrnitvi med uniji nasprotno duhovščino in ljudstvo.