Scheele var søn af oberstløjtnant Bendix Ferdinand von Scheel (død 1827), broder til generalløjtnant Heinrich Otto von Scheel, og Martha Charlotte Elisabeth f. Wiebel (d. 1837) og blev født i Itzehoe 14. oktober 1796. Han blev 1816 student i Kiel, 1821 juridisk kandidat i Glückstadt, 1822 volontær i Rentekammeret, 1824 auskultant sammesteds, 1827 amtmand i Hütten og 1831 i Gottorp (fra 1841 tillige i Hütten). Scheele, der 1829 blev kammerherre og 1845 Kommandør af Dannebrog, viste sig som en loyal og antislesvig-holstensk embedsmand, hvorved han vandt Christian VIIIs yndest. Da prinsen af Augustenborg 1846 fjernedes fra statholderskabet i hertugdømmerne, blev Scheele præsident i regeringen på Gottorp Slot og overtog statholderskabets forretninger. Som kongelig kommissær ved de slesvigske stænder samme år bekæmpede han slesvig-holstenismen og hædredes 1847 med Dannebrogsordenens storkors. Scheele måtte vige for oprørsregeringen 1848; væbnet med pistoler til forsvar mod den ophidsede mængde begav han sig til København, hvor Frederik VII, der stod i personligt venskabsforhold til ham, samme år gav ham gehejmekonferensrådstitlen. Under sit otium udgav han 1850-51 et skrift under titlen "Fragmente in zwanglosen Heften", hvori han tog ordet for grundlæggelsen af en konstitutionel dansk helstat og for udvidet kommunalfrihed. Han angreb Tillischs sprogreskripter og fordrede fuldstændig ligestilling af begge sprog i Slesvigs blandede distrikter. Scheele udnævntes 1852 til landdrost for herskabet Pinneberg og stillede sig det følgende år som kongelig kommissær ved de holstenske stænder skarpt afvisende over for ridderskabets slesvig-holstenske oppositionsforslag.