Темељи нововековне српске државе ударени су Првим (1804–1813) и Другим (1815–1817) устанком. У тадашњој борби српског народа против Османског царства налазимо основне елементе српске државности новог доба. Посебну групу извора, који су послужили као правна основа за стварање аутономне Кнежевине Србије, чине руско-турски мировни уговори из двадесетих и тридесетих година 19. века. Први од њих јесте Букурешки мир, први међународни документ у коме се спомињу Срби. Осмом тачком Србија је постала привилегована област Турског царства стекавши статус правног лица. Велики корак ка изградњи аутономије јесте и издавање осам фермана 1815. и 1816. године којима су Срби добили амнестију од султана (због учешћа у Другом српском устанку) и разне повластице. У Одвојеном акту из 1826. године Срби су Порти представили жеље народа. Оне су се односиле на независност унутрашње управе, слободу вере, обједињавање свих дажбина према Царству у једну, слобода трговине, подизања школа, болница, штампарија и сл. Дана 7. октобра исте године Акерманском конвенцијом закљученом са Русијом, Порта се обавезала да у року од 18 месеци реши српско питање у складу са Одвојеним актом (5. тачка конвенције).