Због размера ослободилачке борбе у Југославији немачко-италијански окупатор је било принуђен да довуче нове снаге из других окупираних земаља и са фронтова. Италијани су у току јулске офанзиве у Црној Гори ангажовали дивизије из Италије и Албаније. Италијани су, такође, морали да интервенишу и на подручју НДХ, јер домобрани и усташе нису били у стању да одрже „ред и мир“. Немци су у Србији пребацили дивизију и полицијске јединице из Француске, једну дивизију са Источног фронта, ојачани пук из Грчке, и полицијске јединице из Немачке. Са тако ојачаним снагама окупатори су крајем лета и у јесен 1941. године извели више офанзивних операција, у намери да униште поједина жаришта устанка. Делови италијанске Друге армије почели су крајем августа операције у Херцеговини, западној Босни, Лици и Кордуну. Немци су половином септембра покренули велику офанзиву у Србији (тзв. "Прва непријатељска офанзива") која је трајала до децембра. У овој офанзиви учествовало је шест немачких дивизија и разне квислиншке јединице. Током ове офанзиве вођене су многе борбе, а најпознатија је борба на Кадињачи, када су изгинули сви борци Радничког батаљона Ужичког НОП одреда бранивши одступницу народу и партизанима који су се повлачили из Ужица. За време ове офанзиве Главнина партизанских снага из западне Србије и Врховни штаб НОПОЈ-а су се повукли у Санџак. Упоредо са овом операцијом, покренуто је још неколико офанзива на партизанске одреде у Војводини, Славонији, Горском котару, Далмацији и Хрватском приморију.