Muotoutumassa olleella Britannian ja Persian liitolla oli kuitenkin sitä merkittävästi hankaloittanut tekijä. Persiassa pidettiin erityisenä uhkana Venäjän keisarikuntaa, jonka kanssa Persia kiisteli Kaukasuksella. Fath Alin edeltäjä Agha Muhammad oli toteuttanut verilöylyn Tbilisissä vuonna 1795, jonka jälkeen Venäjä oli ottanut Georgian suojelualueekseen ja edelleen luopunut paikallisesta monarkiasta vuonna 1799. Fath Ali piti Georgiaa edelleen osana Persiaa ja esitti turhaan protesteja venäläisille, jotka suunnittelivat vaikutusvaltansa ulottamista yhä syvemmälle Persian alueille Araksjoelle saakka. Venäjän–Persian sota syttyi kenraali Pavel Tsitsianovin johtaessa venäläiset Persian alueille vuonna 1804. Fath Ali pyysi apua Britanniasta vuoden 1801 sopimuksen perusteella, mutta brittien kiinnostus Persiaan oli tällä välin lopahtanut. Heille houkuttelevampi liittolainen oli nyt Venäjä. Ranskalaiset näkivät tilanteen muodostaman mahdollisuuden, ja he solmivat vuonna 1807 Fath Alin kanssa toukokuussa 1807 Finckensteinin sopimuksen. Sopimus oli monin tavoin käänteinen versio brittien kanssa solmitusta vuoden 1801 sopimuksesta. Britit luvattiin häätää Persiasta ja Persian tuli hyökätä Intiaan. Ranskalaiset taas lupasivat tunnustaa Persian oikeudet Georgiaan ja lähettää sotilasapua Venäjää vastaan. Persialaisjoukkoja kouluttamaan saapui kreivi Claude Mathieu de Gardanen johtama sotilaslähetystö.