Fou un castell termenat documentat el 974. La comarca del Penedès, com tota la Catalunya Nova i part de la Vella, va viure tot el segle IX sota la dominació i les expedicions dels moros i els francs. A conseqüència d'això es despoblaren els punts més propers a la frontera sarraïna. Els cristians anaven a poc a poc guanyant terreny: Borrell I; Borrell II, que avançà les fronteres cristianes fins a Montmell, ajudat pel bisbe Vives de Barcelona, el qual va obtenir en recompensa aquest feu. El mateix bisbe establí el 17 d'abril de 974 una carta de població i franqueses pel Montmell. Sembla, però, que la població no aconseguí consolidar-se fins a la fi del , quan la frontera ja s'havia traslladat a la línia del Gaià. El castell de Montmell fou encomanat pels bisbes de Barcelona a la família dels Banyeres durant els segles  i . El 1332 era castellà Guillem d'Aiguaviva. En el segle XV es menciona Montmell en les Ordinacions del Montmell (Arxiu històric arxidiocesà de Tarragona). Durant la guerra contra Joan II el castell fou escenari de diverses lluites. A la guerra de successió hi hagué una guarnició de guàrdies valones (1715-1720). Al , amb la desamortització, deixà de ser propietat del bisbe de Barcelona.