În Imperiul Habsburgic care anexează Transilvania în 1699, « statutul Vlahilor » () promulgat încă din 1630, privea toate regimentele de grăniceri, pandurii și țăranii ortodocși indiferent că erau sârbi sau români precum și alte comunități pastorale, inițial ortodoxe și rutene sau românești, trăind în Carpați și trecute, cu timpul, la catolicism și la limbile poloneză, slovacă sau cehă, precum Goralii, les Vlahomoravii sau Huțulii. Dintre fostele jupânate românești cu „Ius valachicum” dispărute după înfrângerea răscoalei de la Bobâlna, mai rămăseseră în 1784 numai cele din țările Almăjului, Amlașului, Făgărașului, Lăpușului, Moților, Năsăudului, Oașului și Zărneștilor care dispar la rândul lor în acel an odată cu reforma administrativă a împăratului habsburgic Iosif al II-lea. Revendicările din „"Supplex Libellus Valachorum"” premergător răscoalei românești din același an nu sunt străine de această dispariție definitivă a „"legii strămoșești"”.