În 1570, o forță de 8.000 de soldați otomani și mai multe tunuri, comandată de , a asediat muntele, dar a fost respinsă cu succes. Alte încercări nereușite de a cuceri cetatea au fost făcute în 1655, 1658, 1661 și 1684. În 1700 fortificațiile nu mai erau într-o stare bună și cetatea era apărată de doar 14 soldați. Venețienii au păstrat conducerea până în 1715, în timpul ultimului război otoman-venețian, când, la mult timp după ce restul insulelor Ciclade a căzut în mâinile turcilor, a fost asediată de o forță turcă de 65 de nave de război și 74 de nave de transport care au adus 25.000 de soldați. În ciuda faptului că cetatea era considerată de neînvins și părea sigură împotriva invadatorilor, comandantul cetății a negociat condițiile și s-a predat. Înțelegerea a permis tuturor venețienilor de pe insulă să plece, dar grecii erau forțați să rămână. Comandantul și ofițerii săi au fost acuzați de „trădare și luare de mită” de către Republica Venețiană și au fost condamnați la moarte prin înghițire de argint coloidal sau prin turnare de argint coloidal pe corpurile lor. Bernardo Balbi, rectorul (guvernatorul) insulei, a fost transferat la Veneția și condamnat la închisoare pe viață pentru lașitate. Otomanii au demontat aproape complet fortăreața și orașul din interiorul ei într-o perioadă de 3 zile.