На почетку Селимове владавине (1512-1520) Царство се налазило у највећој кризи још од 1402. године. Опасност је претила од могућношћу побуне коју би предводио шах Исмаил, а Селимова браћа и рођаци још нису били поражени. Налазили су се у Анадолији. Тражили су помоћ од туркменских племена како би се домогла власти. Уложивши много напора, Селим је поново успоставио ред у Анадолији. У тренутку доласка на власт Селим је већ имао завидну репутацију војног команданта као намесник Трапезунта. Тачно годину дана по ступању на престо, Селим је погубио последњег претендента на престо, старијег брата Ахмеда. Свог јединца, Сулејмана, поставио је за намесника Манисе. Устанци у Анадолији су тиме угушени. Потом је предузео борбу против свог старог непријатеља, Исмаила. Најпре је издејствовао да га шејх ул-ислам искључи из исламског друштва чиме је легализовао свој рат против Сафавида. Сам Исмаил био је Турчин; није знао персијски већ турски језик, а његови службеници припадали су турском народу. На његовој страни били су полуномадски турски народи Ирана којима је Сафавидско царство много више одговарало од централизованог Османског. Анадолско питање Селим би могао решити тек победом над Исмаилом. Војска Селима која је 1514. године кренула из Истанбула била је једна од најмоћнијих свога времена. Битка је вођена августа исте године код Чалдирана, недалеко од језера Ван. Захваљујући артиљерији, Османлије су покосиле фанатичне кизилбаше наоружане хладним оружјем. Табриз је заузет без борбе, али је војска одбила да даље напредује по зими. Проблеми наставка рата били су логистичке природе; тешкоће у снабдевању храном у готово опустошеној земљи. Селим се задовољио покоравањем читаве Анадолије (1515).