Hi va haver molta discussió sobre si l'aire es movia amb tanta rapidesa com les plaques en separar-se o, com postulava Walter Burley, si era un "agent celestial" qui impedia l'aparició del buit. L'opinió generalitzada era que la natura avorreix el buit i aquest va ser denominat "horror vacui". Les especulacions sobre que Déu no podia crear el buit van ser condemnades el 1277 pel bisbe de París Etienne Tempier, juntament amb tot un conjunt de doctrines (219 tesis) amb l'ajut d'Enric de Gant, i establint a l'article 49 de la condemna que Déu podia crear el buit si volia. René Descartes també va argumentar en contra de l'existència del buit: "L'espai és idèntic a l'extensió, però l'extensió està relacionada amb els cossos, de manera que no hi ha espai sense cossos i per tant no hi ha espai buit". L'oposició a la idea del buit en la natura va continuar durant la Revolució científica, amb acadèmics com Paolo Casati que prenien una posició antibuit.