En un sentit més ampli, l'edat mitjana, amb la seva trobada fecunda entre el raonament grec i el monoteisme del Llevant, no es va confinar a l'Occident, sinó que es va estendre a l'antic Orient. La filosofia i la ciència de la Grècia clàssica va ser oblidada en gran part d'Europa després de la caiguda de l'Imperi romà d'Occident, excepte en enclavaments monàstics aïllats (sobretot a Irlanda, que s'havia convertit al cristianisme, però que mai va ser conquerida per Roma). Encara que l'emperador romà d'Orient Justinià (l'últim emperador parlant de llatí com a primera llengua) va tancar l'Acadèmia l'any 529 (data que se cita sovint com el final de l'antiguitat), el saber de l'antiguitat clàssica s'ha conservat millor en l'Imperi Romà d'Orient, la capital del qual, Constantinoble, aconseguí resistir un mil·lenni més, abans de ser capturada pels turcs otomans. El codi civil romà "Corpus Juris Civilis" de Justinià es conservà a Orient i Constantinoble mantingué comerç i control polític intermitent en llocs avançats com Venècia a Occident durant segles. El saber grec clàssic també va ser inclòs, conservat i elaborat en el creixent món oriental, que va suplantar gradualment el control romà sobre la Mediterrània, Orient Mitjà, Àfrica del Nord, Ibèria i fins i tot la mateixa Grècia -convertint-se en una força politicocultural dominant en aquestes regions. Així, des dels marges del món romà, gran part de l'aprenentatge de l'antiguitat clàssica es va reintroduir lentament a la civilització europea en els segles que van seguir la caiguda de l'Imperi romà d'Occident. Missioners irlandesos com sant Columba propagaren l'aprenentatge del cristianisme i llatí en parts cristianitzades d'Europa durant el període medieval i els romans d'Orient i els àrabs van reintroduir textos de l'antiguitat a Europa durant la baixa edat mitjana i el renaixement del segle XII, a Itàlia i Espanya.