La invasió normanda dirigida per Enric II li va suposar a l'illa d'Irlanda un terrabastall d'importància, perquè fou el començament d'una llarga sèrie d'incursions militars que va mantenir a Irlanda sota l'assetjament i domini anglès durant vuit segles. Una vegada que va finalitzar la invasió que va començar en 1169, els «cavallers normands», i els seus súbdits, provinents en la seva majoria de Gal·les i Cornualla, van assimilar la cultura del país a la majoria de l'illa. Els «senyors normands» de les províncies van desenvolupar un sistema feudal totalment autònom, comportant-se com a reis als territoris sota la seva autoritat, i dictant els seus propis codis de lleis, tal com havien fet els terratinents gaèlics anteriorment. Com a excepció a aquest procés d'assimilació, el territori al voltant de Dublín mancava de terratinent que el governés, per la qual cosa va passar directament sota control de la corona anglesa. No obstant això, el seu poder es va veure enormement afeblit per la Guerra dels Cent Anys i la Guerra de les Dues Roses, per la qual cosa a manera de fer valer llur autoritat sobre els colons, en 1366 van crear un parlament que es va assentar a Drogheda, fins que els Tudor van mostrar un renovat interès de la corona pels assumptes irlandesos i el van recol·locar en Dublín, per posteriorment establir des d'ell uns estatuts prohibitius: prohibició de l'exogàmia entre colones i nadius, així com l'ús de la llengua irlandesa, de l'adopció de vestimenta gaèlica i d'altres costums típics d'Irlanda. Tanmateix la mesura mai va arribar a establir-se completament amb èxit, fins i tot en la mateixa palissada, ja que aquesta era la primera expansió de Dublín cap a una zona coneguda com a Irishtown. Posteriorment, ja en 1641, els irlandesos es van alçar contra els anglesos, arribant a formar una xarxa d'aliances amb els terratinents veïns autòctons per fer front als colonitzadors.