Pašić kohosi Serbian politiikan hallitsevaksi hahmoksi sen jälkeen, kun vuonna 1903 toteutettu vallankaappaus nosti valtaan Karađorđević-sukuisen kuningas Pietarin. Pašić teki nyt radikaalipuolueesta maan johtavan voiman. Hän toimi helmikuusta 1904 alkaen Sava Grujićin hallituksen ulkoministerinä sekä samanaikaisesti pää- ja ulkoministerinä joulukuusta 1904 toukokuuhun 1905 ja uudelleen molemmissa tehtävissä toukokuusta 1906 kesäkuuhun 1908. Neljännen kerran Pašić oli pääministerinä vuosina 1909–1911, minkä jälkeen hallituksen johtoon tuli hänen kilpailijansa Milovan Milovanović. Pašić tuki Milovanovićia Turkkia vastaan suunnatun Balkanin liiton muodostamisessa ja palasi pää- ja ulkoministeriksi Milovanovićin kuoltua yllättäen vuonna 1912. Pašićin johdolla Serbia saavutti voiton vuonna 1912 ensimmäisessä ja seuraavana vuonna toisessa Balkanin sodassa, minkä seurauksena maan pinta-ala kaksinkertaistui. Varsinkin sotilaspiirit yrittivät saada Pašićin syrjäytetyksi, sillä hänen ei sittenkään katsottu tukevan riittävästi aluelaajennuksiin tähtäävää ulkopolitiikkaa. Kesäkuussa 1914 Pašićin hallituksen ja sotilasjohdon erimielisyydet Balkanin sodissa vallattujen alueiden hallinnosta johtivat perustuslailliseen kriisiin. Tilanne ratkaistiin tekemällä 24. kesäkuuta 1914 prinssi Aleksanterista maan sijaishallitsija, minkä seurauksena Pašićin asema vahvistui.