ברם, הפסדו במלחמה נגד הרומאים בקרב מגנסיה, והתנאים הקשים שנכפו על הממלכה הסלאוקית בהסכם אפאמיאה ערערו את יסודות הממלכה, רוששו את אוצר הממלכה והעמידו אותם בפני חובות לרומאים. בשל כך החל אנטיוכוס השלישי לעקל מאוצרות המקדשים של העמים שבשליטתו, ואף נהרג במהלך אחד הניסיונות הללו. יורשו, סלאוקוס הרביעי, ירש גם את החובות וכאביו המשיך לעקל כספים מאוצרות המקדשים והפקיד את הליודורוס על החרמת כספי אוצר המקדש היהודי בירושלים. לאחר הירצחו של סלאוקוס הרביעי שלט אחיו אנטיוכוס הרביעי שלא המשיך במדיניותו הדתית המתונה של קודמיו, אלא שאף לחזק ולאחד את הממלכה הסלאוקית שנחלשה על ידי איחוד דתי ומיזוג אלים שבראשם עומד זאוס האולימפי. שליט זה האמין בעצת יועציו כי רוב העם היהודי יהיה מוכן לקבל את תרבות יוון – בספרי המקבים, כונו הנוטים לעמדה כזו παράνομοι (פָּרַנוֹמוֹי), "בְּנֵי בְלִיַּעַל" (מילולית: חסרי תורה) – ולכן הטיל גזרות קשות נגד היהדות ואף חילל את בית המקדש, כאשר ניסה להפוך אותו למקדש לזאוס. מיכאל אבי-יונה מציין כי הייתה זו הרדיפה הדתית הראשונה בתולדות ההיסטוריה. גזרות אלה היו בין הסיבות העיקריות למרידה המזוינת של נאמני המסורת בשלטון.