Pe 30 martie 1856 a fost semnat Tratatul de la Paris, care a pus capăt Războiului Crimeii și a reorganizat sferele de influență în regiunea Mării Negre. Prin articolul 20 al tratatului, Principatul Moldovei, aflat încă sub tutelă otomană, a primit partea sudică a Basarabiei, regiunea Cahul, Bolgrad și Ismail. După Unirea Principatelor Române, într-o epocă în care erau lansate primele propuneri privind crearea și dezvoltarea unei rețele feroviare naționale, a fost sugerată realizarea unei căi ferate pe traseul București–Buzău–Brăila–Galați. În 1862, un grup de deputați din Adunarea Legiuitoare a solicitat Consiliului de Miniștri contractarea unui concesionar care să se ocupe de prelungirea liniei de la Galați la Cahul și Bolgrad, prin sudul Basarabiei, apoi până la vărsarea Brațului Chilia, unde să se construiască un port de adâncime care să permită acostarea navelor maritime. Planul a fost abandonat la încheierea Războiului Ruso-Turc din 1877–1878, când Principatele Române au fost obligate prin Tratatul de la San Stefano să cedeze sudul Basarabiei Rusiei, dar au primit drept compensație Dobrogea de Nord cu portul maritim Constanța.