Sjednocení podstatné části poloostrova se nicméně netýkalo dvou oblastí – nadále rakouského Benátska a území kolem Říma, zvaného Lazio, jež se dosud nacházelo pod nadvládou papeže. Benátky s okolím byly získány během prusko-rakouské války, kdy Itálie jakožto spojenec vítězného Pruska, přes špatné velení a utrpění porážek v pozemní bitvě u Custozy a námořní bitvy u Lissy, získala po pruském vítězství u Sadové slíbené Benátsko. Problematickým se naopak ukázalo získání oblastí Papežského státu, kde jeho hlavní město již od roku 1848 okupovaly francouzské jednotky. Ty nehodlal Napoleon III., vzhledem k případnému pobouření francouzské katolické veřejnosti, prozatím stáhnout. Již v srpnu 1862 se Garibaldi se skupinou dobrovolníků přeplavil ze Sicílie do Neapolska a zahájil pochod na Řím. Italská vláda, původně k tomuto činu svolná, podlehla francouzskému diplomatickému tlaku a povolala proti Garibaldovcům vojsko, které je v bitvě u Aspromonte rozprášilo. Přesto se premiér Marco Minghetti pokusil o dva roky později získat Řím na základě dohody s Francií. Jednání mezi oběma státy dospěla k vyklizení Lazia francouzskou armádou k roku 1866 a k přenesení hlavního města Itálie z Turína do Florencie.