Здобувши симпатію у всій країні, в тому числі серед військовиків і політиків, Клуб залишався переважно організацією, сконцентрованою навколо університету, просуваючи антисемітські погляди у студентській раді та керівництві вишу. Спроба комуністичного перевороту в Талліні 1 грудня 1924 року сприяла швидкій ескалації застосування сили проти опонентів Клубу. Після двох перших вибухів бомб, спрямованих проти друкованої преси Соціал-демократичної партії, та смертельно небезпечної конфронтації з парламентським крилом тієї партії влада 18 лютого 1925 року ухвалила рішення закрити Клуб. Однак уже в березні організація відродилась як Клуб латиських націоналістів ("Latvju nacionālistu klubs"), однак колишньої організаційної сили так і не набула, залишаючись, тим не менше, впливовою в ідейному плані як перша націоналістична організація, що просувала фашистські ідеї. Її голосним публічним актом була телеграма з вітаннями Муссоліні. Праця Клубу стала прикладом для єдності крайніх правих, послідовниками яких стали численні латиські радикально-націоналістичні організації. В організаційному сенсі Клуб створив прецедент для наслідування, а також символіку й політичну уніформу — сірі сорочки.