Den første reference til en engelsk flåde optræder i 851, hvor kronikører beskriver skibe fra Wessex, der besejrer en vikingeflåde. Disse tidlige flåder var små, men de blev større i 900-tallet. Det gjorde det muligt for Wessex at udvide og udøve sin magt i det Irske Hav og den Engelske Kanal. Knuds flåde havde op mod 40 fartøjer, mens Edvard Bekenderen kunne mønstre 80 skibe. Nogle skibe blev bemandet med sømænd, lithesmen og bustsecarls, der sandsynligvis kom fra kystbyer, mens andre fartøjer blev mobiliseret som en del af en national flåde og bemandet med deres normale soldater. Matroser spillede en vigtig rolle i resten af middelalderen, da den gjorde det muligt at flytte hære og forsyninger samt at plyndre i fjendens områder, og man kunne angribe fjendens flåder. Den engelske flådes magt blev særligt vigtig efter tabet af Normandiet i 1204, der omdannede den Engelske Kanal fra en fredelig transitrute til en omstridt grænseregion. De engelske flåder i 1200- og 1300-tallet bestod typisk af specielle skibe som galejer, transportskibe og tvangsudskrevne handelssskibe, der blev brugt i krig; sidstnævnte var i stigende grad kogger, der var en ny form for sejlskib. Slagene blev udkæmpet, når en flåde fandt en anden flåde for anker, som det skete ved den engelske sejr ved Sluys i 1340, eller på åbent vand som ud for Winchelseas kyst i 1350; plyndringstogter, som de franske angreb i Sydengland mellem 1338 og 1339, kunne have en ødelæggende effekt på byer, som aldrig kom sig fuldstændigt.