Den kristne libaneser Jurji Zaydan regnes som panarabismens ophavsmand, mens senere vigtige panarabere er Hussayn ibn Ali, sharif af Mekka (startede Araberopstanden mod det osmanske rige under første verdenskrig med det mål at oprette en arabisk stat som strakte sig fra Aden til Aleppo, men som mislykkedes på grund af fransk-britisk imperialisme), Constantin Zureiq, Zaki al-Arsuzi, Michel Aflaq (syrere, de to sidstnævnte var afgørende i oprettelsen og skabelsen af ideologien til det panarabiske Ba'ath-partiet), Abdullah 1. af Jordan (ønskede at oprette et Stor-Syrien med sig selv som konge), Gamal Abd an-Nasir (præsident for Egypten og den Forenede Arabiske Republik fra 1956 til 1971, og en vigtig panarabisk ideolog gennem nasserismen), Muʿammar al-Qaḏḏāfī (Libyens leder fra 1969 til 2011) samt ikke mindst Hafez al-Assad, der er far til Bashar al-Assad, og gjorde Syrien til en af bannerførerne for panarabisme.