Auto Union hade byggt tävlingsbilar med mittmotor under 1930-talet, med sina Grand Prix-bilar Typ A till Typ D, men när Grand prix-racingen tog fart igen efter andra världskriget satsade tillverkarna på konventionella lösningar. Att placera motorn bakom föraren istället för framför ger dock ett antal klara fördelar. Den kompakta drivlinan utan kardanaxel sänker vikten. Karossen kan byggas lägre vilket sänker tyngdpunkten och tillsammans med den mindre frontarean minskas luftmotståndet. Därför återkom snart mittmotorkonceptet, först i de mindre racingklasserna. Cooper byggde sin första mittmotorbil 1955 och två år senare kom den första formel 2-bilen byggd enligt principen. När Stirling Moss vann Argentinas Grand Prix 1958 med en Cooper F2:a blev det första segern i ett formel 1-lopp för en mittmotorbil. Till byggde Cooper sin första formel 1-bil med mittmotor och dess framgångar övertygade snart alla tillverkare att anamma konceptet.