Sologub hälsade februarirevolutionen med entusiasm, men var liksom andra kulturutövare orolig för konstens framtid. Från och med sommaren 1917 blev hans tidningsartiklar allt mer kritiska till bolsjevikerna. Efter oktoberrevolutionen stannade Sologub kvar i Petrograd och tog varje tillfälle att publicera sig i den fria press som ännu fanns kvar, och uttrycka sin kritik mot bolsjevikerna. Mot slutet av 1918 hade han inte längre någon möjlighet att publicera sig eller framträda med föredrag, vilket gjorde att han hamnade i en ekonomiskt desperat situation som fick honom att ansöka om tillstånd att emigrera, trots att han egentligen var motståndare till detta. Efter flera försök fick han slutligen tillstånd från Trotskij 1921, men väntan och ovissheten hade knäckt hans hustru, som två dagar innan den planerade avresan begick självmord. Hustruns död blev ett fruktansvärt slag för Sologub, och han beslöt sig för att stanna i landet.