Після російсько-турецької війни 1735—1739 почалося інтенсивне заселення Запоріжжя українськими селянами-втікачами і козаками. Переселенці-одинаки вступали в січове військо, а сімейні оселялися в слободах і переходили на становище податного населення — посполитих. Перехід посполитих в козаки і навпаки формально нічим не обмежувався. За майновим становищем посполиті поділялися на тяглих і піших. Тяглі складалися із заможної верхівки, в господарствах якої застосовувалася наймана праця, і з середнього прошарку, що мав робочу худобу і власними силами обробляв землю. Піші посполиті становили сільську бідноту, що складала 30—40% селянства Запоріжжя, яка поділялася на так званих «нищетних» (мали лише хати й городи) і «крайньонищетних» — підсусідків та наймитів, у яких не було ніякої власності. Посполиті не служили в Запорізькому війську, а сплачували грошові податки і відбували повинності розмір яких визначався Кошем. Разом з козацькою біднотою найбідніші прошарки посполитих брали участь у козацьких заворушеннях, гайдамацькому русі. Після ліквідації Нової Січі частина посполитих разом з невдоволеними козаками переселилася в турецькі володіння в пониззя Дунаю. Посполитих, що лишилися на Запоріжжі, царський уряд перетворив на військових поселенців, державних селян, поміщицьких кріпаків.