Viktor Emanuel II. (1849-78) se je povezal s Francozi. Skupaj z njimi in Britanci se je bojeval v krimski vojni. Nadaljeval je z liberalizacijo in modernizacijo uprave, ločil cerkev od države, omejil njen vpliv in podržavil njeno premoženje. Podprl je grofa Cavourja v njegovih diplomatskih manevrih, ki so izzvali Avstrijo, da je vkorakala v napad na Piemont in bila v juniju 1859 odločilno poražena pri Solferinu. Zaključki miru v Zürichu (november 1859) in plebiscitarne opredelitve so pripeljale do narodnostno zaokrožene države, kraljevine Italije (tedaj še brez Benečije in Rima), z rodbino Savojcev na čelu. To pa ne bi bilo mogoče brez soglasja francoskega cesarja Napoleona III., ki je za svoj pristanek zahteval ozemlji Nice in Savoje.