I och med första världskrigets slut föll kejsardömet och en demokratisk författning utarbetades i den så kallade Weimarrepubliken. En rikspresident stod i spetsen för riksstyrelsen, som utövades av en regering under rikskanslern ledning, ansvarig inför riksdagen. Utrikesstatssekreteraren upphöjdes till "riksutrikesminister" (Reichsminister des Auswärtigen). AA fick status som riksministerium, men till skillnad från övriga ministerier behöll utrikesämbetet sitt namn. En av Weimarrepublikens främsta politiker var Gustav Stresemann (riksutrikesminister 1923–29) som förde en avspänningspolitik gentemot arvfienden Frankrike, vilken resulterade i Locarnofördraget 1925 och Nobels fredspris 1926. 1932 utnämndes den partipolitiskt oberoende diplomaten Konstantin von Neurath till riksutrikesminister och kvarstod i denna kapacitet även efter Adolf Hitlers maktövertagande året därpå. Trots att han blev medlem i nazistpartiet 1937 tvingades han att avgå året efter. Hans efterträdare Joachim von Ribbentrop tjänstgjorde under andra världskriget och är bland annat känd för icke-angreppspakten med Sovjetunionen, "Molotov–Ribbentrop-pakten" 1939.