Времето на наполеоновата окупация пряко или косвено погрижва за драстичното намаление на броя на отделните германски държави чрез медиатизация и секуларизация, от над 300 немскоговорещи държавици остават само няколко десетки. През 1806 г. настъпва краят на Свещената римска империя на германската нация. Повечето от останалите германски държави се превръщат в сателитни държави на Наполеонова Франция в рамките на Рейнската конфедерация. През 1813 г. обединените армии на Русия, Австрия, Прусия и други страни успяват да победят Наполеон в битката при Лайпциг. Малко по-късно, сваленият от власт френски император е изпратен в изгнание на остров Елба, откъдето той обаче успява малко по-късно успява да избяга. През 1815 г., след като той отново успява да се възкачи на трона и след едва сто дни царуване, той окончателно е победен в битката при Ватерло. Европейските монарси, които по това време обсъждат териториална и политическа реорганизация на Европа в рамките на Виенския конгрес, искат непременно да предотвратят нова революция и друг тиранин като Наполеон. Германският съюз е основан през същата година като свободна конфедерация на държави, имаща общо федерално събрание със седалище във Франкфурт на Майн, което включва депутати, назначени от отделните монарси. Съюзът е трябвал да бъде достатъчно силен, за да може да се отбранява, но без да нарушава европейското равновесие на силите, което в общи линии се базира на пентархията. Една от задачите му е била също така в крайна сметка и потискането на политическите размирици.