És un tipus de públic encara no madur però en vies de madurar. Necessita quelcom de trencador, contrari a la societat, que faça bellugar les rígides normes que els imposa el món adult. El rock'n'roll es presta precisament això. Sobretot perquè l'Església prohibia ja el gòspel a les misses. Aquest cant d'alegria, rítmic i dissonant, no agrada gens ni mica al règim. Som davant la dècada que genera el Maig francès del 1968. El so pop clàssic, de balades de tipus Frank Sinatra i composicions estructurades, amb presentació teatral, de fades i mites, és a punt de fer aigua. Les estrelles del pop com ara Bing Crosby es troben al capdamunt de les llista d'èxits, però, tanmateix, són èxits fets per a blancs; la mateixa Billboard separa blancs de negres en dues llistes d'èxits. Als Estats Units els negres viuen en un règim d'apartheid i, no obstant això, la seua música és calenta, rítmica i trenca amb aquest sistema. Quan el jazz s'apropa al pop, dona rock i escombra tot al seu passatge.