Posledního – 125. vzdušného vítězství Hrabak dosáhl 20. září 1944. 1. října 1944 se opět vrátil jako velitel k JG 54, u níž zůstal až do konce války. Během druhé světové války uskutečnil celkem 1000 bojových letů. Jeho největším přínosem pro Luftwaffe nebyl rekord v počtu sestřelů, ale jeho velení, taktické a vůdčí kvality, díky nimž se stal oblíbeným u mužů pod jeho velením. Mladým pilotům vštěpoval zásadu „Létej hlavou, ne svaly“ a měl velký podíl na tom, že se mnozí z nich stali předními německými leteckými esy. Mladým pilotům také zdůrazňoval, že pokud při bojovém letu získají vítězství, ale vrátí se bez svého „čísla“, vzdušný boj prohráli. Z protivníků považoval za nejlepší stíhací piloty příslušníky RAF, přičemž vysoce hodnotil letadla Spitfire. O letadle Il-2 se vyjádřil, že neviděl žádné jiné letadlo, které by se udrželo ve vzduchu po takovém ostřelování. Z období druhé světové války byl pro něj nejhorším zážitkem Stalingrad a hlavně osud německých vojáků, kteří zůstali v obležení. Sice nad nimi létal, ale nemohl jim pomoci.