У октобру 1813. Павле Хаџић, опуномоћеник карловачког митрополита Стефана Стратимировића и архимандрит Гргетега, је разматрао молбу студеничких монаха за пресељење монаха и ризнице. Студеница је 1805. похарана од стране Сулејман-паше Скопљака, и од тада је манастир фактички био пуст. Зато је архимандрит Павле Хаџић писао фенечком администратору Гедеону, распитујући се за могућност смештаја монаха и ризнице у овом манастиру. Већ 1. новембра група монаха је смештена у Фенек, док је остатак размештен по другим манастирима. Ризница је пренета у Фенек, а у цркву су пренете мошти Светог Стефана Првовенчаног. Приходи од донација ћивоту припали су монасима Студенице. У то време начињен је попис фенечке ризнице пре преноса, те студеничких ствари. Попис фенечких и један попис студеничких ствари изгорео је у Другом светском рату. Када су пописи урађени (2. новембра), за игумана је изабран монах Мелентије Никшић, док је за проигумана изабран дотадашњи игуман Вићентије Ракић. По Мелентијевом постављању за игумана је манастир постао стециште устаничке емиграције из Србије. Како су аустријске власти за целокупну игуманову делатност знале, одмах по избијању Другог српског устанка је донета одлука да се монаси Студенице морају иселити из Фенека (одлука је донета 10. јуна 1815, а они су кренули за манастир Каленић 28. децембра; игуман Мелентије је пребачен у манастир Беочин (да би убрзо прешао у Србију). Иако су ћивот и ризница Студенице отишли заједно са игуманом Мелентијем, неке ствари из студеничке ризнице остале су у Фенеку (попут једног студеничког јеванђеља).