L'abril del 1936, poc després del triomf del Front Popular, fou nomenat Director del Grup Benèfic de la Junta de Protecció de la Infància de Barcelona (JPIB), on desenvolupà una acció, dirigida a evitar els processos de ‘segregació’, i a oferir ‘una formació professional’ que potenciés l’autonomia personal i social dels infants acollits a la institució que dirigia, amb ‘respecte per la seva capacitat d’autoorganització, constituint una de les experiències més interessants de l’època, que la Guerra Civil acabà truncant. Els estudis de Magisteri i la seva labor professional després, els alternà amb la seva activitat i el seu compromís polític. Els seus contactes amb Joaquim Maurín i Julià, que abans de dedicar-se a la política havia estat mestre del Liceu Escolar, sembla que determinaren la seva orientació cap al Bloc Obrer i Camperol, del qual en fou un dels fundadors a Lleida, integrant-se al POUM després de la fusió del Bloc amb l'Esquerra Comunista d'Andreu Nin. El juliol del 1936 intervingué en la creació del Consell de l'Escola Nova Unificada (CENU), qualificat d'«experiència singular en temps de guerra». Després dels Fets de maig del 1937, a causa de la seva militància del POUM, fou empresonat durant un temps a les famoses txeques impulsades, en bona part, pel PSUC. Al final de la Guerra, la seva mare i alguns germans es varen exiliar a Mèxic, però ell preferí quedar-se a Catalunya. Fou novament empresonat i condemnat a trenta anys i un dia pels franquistes. Sortosament, aconseguí sortir de la presó, però no li fou concedit el preceptiu permís per poder reincorporar-se al Magisteri. Per evitar problemes, la seva esposa que també era mestra, d'origen aragonès, va aconseguir una plaça al poble de Noals a l'Alta Ribagorça no gaire lluny de Pont de Suert. Tot i que Godàs no podia exercir la docència ajudava la seva esposa en les tasques escolars.