El reglament de la futura successió al tron dona lloc el 1848 a una gran agitació; Slesvig, Holstein i Lauenburg havien intentat en aquesta ocasió separar-se de Dinamarca, amb el suport de Prússia: després d'una guerra de tres anys, que Prússia va perdre, el tractat de Londres de 8 de maig de 1852 acaba el conflicte assegurant la successió, després de l'extinció de la casa d'Oldenburg, al príncep Cristià IX de Dinamarca. Però els disturbis nacionalistes entre partidaris danesos i activistes alemanys persisteixen en els ducats. Tanmateix, a la mort de Frederic VII de Dinamarca (1863), la Confederació Germànica, reunida a Frankfurt del Main, reclama la independència de Holstein i Slesvig, la qual cosa dona lloc a una nova Guerra dels ducats el 1864, desastrosa per a Dinamarca, que fa front a un grup expedicionari austroprussià. És el cos d'exèrcit prussià, comandat pel general Helmuth von Moltke, el que pren la iniciativa i conquereix el sud danès, passant d'illa en illa, i infligint una humiliant desfeta. El 30 d'octubre de 1864 se signa la pau, segons la qual Dinamarca cedeix a l'Imperi Austríac i a Prússia, que estaven encarregades de l'execució federal, els ducats de Sleswig, Holstein i Lauenburg.