У XVII столітті кількість набігів на Україну значно зменшилася й попит на робочу силу зріс, тому зі середини століття на півострів на роботу починають прибувати вільні українські селяни, часто з Ханської України (Єдисану). Крім них, Крим частіше відвідують чумаки, січовики, приїжджають українські політичні емігранти — сподвижники Івана Мазепи, Костя Гордієнка та Пилипа Орлика. У 1720-ті роки багато запорожців купувало земельні ділянки та хутори в передмістях Бахчисараю, Кафи, Гезлева, або ж селилося в грецьких поселеннях, заводячи господарство з млинами, садками та виноградниками. У 1720-х роках на теренах майбутньої Таврійської губернії тимчасово проживало близько 30 тис. українців, здебільшого запорізьких козаків (6 % населення краю). У 1731—1733 роках на тлі зростання взаємної недовіри погіршилися стосунки між запорожцями та урядом Кримського ханства, який спостерігав у перших ріст проросійських симпатій. З огляду на небезпеку конфлікту у 1733—1734 роках більшість запорожців покинула свої хутори в гірській частині Криму й повернулася під російську протекцію на землі Війська Запорозького, а деякі — на Кубань. Українські козаки та українське сухопутне військо (50 000 осіб) брали участь у російсько-турецькій війні 1735—1738 років на боці Російської імперії, зокрема в облозі Балаклави, Кафи, Гезлева. У взятті Бахчисараю в 1736 році брало участь 16 000 осіб гетьманського війська та 4 000 запорозьких козаків.