Безпосереднім стимулом до відновлення робіт по «винищувачам ДОТів» стала знову змінена обстановка на фронті. 19 листопада 1942 року Червона армія перейшла в контрнаступ під Сталінградом (Операція «Уран»). Під час неї радянським військам доводилось долати укріплення супротивника (частина з них була захоплена німцями та їхніми союзниками ще під час літніх боїв, зустрічаються також згадки і про залишки фортифікаційних споруд часів Громадянської війни). У самому Сталінграді оборона противника також включала в себе добре укріплені міські будівлі, важко руйновані вогнем гармат малих і середніх калібрів. Безпосередня підтримка наступаючих частин артилерією і бойовими інженерами зіграла чималу роль в успіху як операції «Уран», так і наступних операцій на завершальних етапах Сталінградської битви. Однак всі вогневі засоби ствольної артилерії в той час були буксируваними і їх мобільність сильно обмежувалася відсутністю розвиненої мережі доріг, наявністю глибокого снігового покриву і малим числом доступних тягачів. Буксирувані гармати, їх тягачі та упряжні коні на марші були сильно вразливі до будь-якого виду атаки противника. Були випадки, коли гармати переміщалися тільки силами своїх розрахунків, оскільки в зимових умовах коні швидко виснажувалися. Дійсність ще раз показала, що Червоній армії вкрай необхідна мобільна важка артилерія як для безпосередньої підтримки танків і піхоти, так і для стрільби з закритих позицій.