על אף שהחוקה האירית הכירה בשפה האירית כשפתה הרשמית של המדינה החדשה ורוב הרפובליקנים שהקימו אותה היו מחויבים מאוד לתחייתה, האנגלית נותרה השפה השולטת במסדרונות הממשל ואכיפת החוק אפילו באזורים בהם יותר מ-80% מהאוכלוסייה הייתה דוברת אירית. ניסיונות להעמיק את אחיזת השפה ברחבי המדינה עלו בתוהו עם פריצת מלחמת האזרחים האירית בשנת 1922. לאחר המלחמה סומנו האזורים שבהם נותרה השפה האירית שפת הרוב, ונקראו גיילטאכט. הממשלה האירית דחתה את מסקנות הוועדה המיוחדת לאזורים אלו שקבעה שמשרדי ומשרות ממשלתיות חייבות לחזור לעבוד בשפה האירית. מטרת אזורים אלו הייתה לשמר את השפה ובתקווה שמהם היא תתפשט לשאר חלקי האי. למרות תקווה זו, הייתה זו דווקא המדינה האירית שגרמה לאינגלוז באזורי הגיילטאכט. הדוגמה העיקרית לכך הייתה במשרות שהציעה המדינה, שהיו למקור פרנסתם של רוב תושבי הגיילטאכט, כמו פקידי דואר, גובי מיסים או מפקחים חקלאיים. אף על פי שכל עובד נדרש להציג תעודת הכשרה בשפה האירית, לא היה צורך אמיתי בשפה במהלך ביצוע העבודות. לעומת זאת, עובדי המדינה היו מחויבים לדעת אנגלית ברמה גבוהה ולהשתמש בה במהלך ימי עבודתם. בנוסף, אם אזרח היה רוצה להגיש בקשה למענק, לבקש חיבור לחשמל או להתלונן על מיסוי לא נכון, הוא היה חייב לעשות זאת בשפה האנגלית.