Något irländskt självstyre infördes inte förrän 1921, och när beslutet väl var taget bojkottades detta i söder av irländska frihetskämpar som utropat en utbrytarrepublik. Endast i norr fanns det en kompakt minoritet av protestanter som ville fortsatta att tillhöra unionen, och detta var grunden för att Nordirland 1921 fått inte bara ett eget parlament, utan också ett eget kronråd och en guvernör som gav kunglig sanktion åt nordirländsk lagstiftning. Utbrytarrepubliken fick inget erkännande och britterna var inte beredda att ge Irland självständighet. Kompromissen i det anglo-irländska avtalet blev istället att Irland visserligen fick lämna unionen, men kvarstå som en fristat inom imperiet med självstyre under den brittiska monarkin. Vid avtalets ikraftträdande utnyttjade Nordirland den rätt som fanns inskriven om att inte tillhöra fristaten utan att stanna kvar i unionen. Där igenom kom Irländska fristaten endast att omfatta den södra delen av ön.