Bár Rathenau elkötelezettsége a parlamenti demokrácia iránt mérsékelt volt, üdvözölte a császár lemondását, és a compiègne-i fegyverszüneti egyezmény aláírása után csatlakozott a frissen megalakult Német Demokrata Párthoz (Deutsche Demokratische Partei – DDP). 1918 novemberében közvetítő szerepet játszott a Hugo Stinnes és Carl Legien közötti tárgyalásokban és az egyezmény tető alá hozásában. A 8 órás munkanap elfogadása az ő szorgalmazására történt Stinnes részéről. Rathenau a haladó szellemű nagyiparosok szűk köréhez tartozott, s állandó vitában volt társadalmi osztályának konzervatív szereplőivel. De nemcsak saját osztályának körében volt népszerűtlen, a liberális sajtó is bizalmatlan volt iránta, a baloldalról nem is beszélve. Ludendorff és köre pedig az éppen születőben lévő tőrdöfés legenda szellemében kampányt indított ellene, s a háború szabotálásával vádolta. A DDP-ben ez volt az egyik fő ok, amiért nem indították jelöltként a nemzetgyűlési választásokon. A másik ok, a németség iránti kétségbevonhatatlan lojalitása miatt, vele szemben ritkán hangoztatott, de általánosan jelen lévő antiszemitizmus volt. Egy időre visszavonult a politikától, s megírta "A császár" című művét, mely 1919 márciusában jelent meg. Ez műfaját tekintve a memoár, a pszichológiai elemzés illetve a morál- és történetfilozófiai elmélkedés egyvelege, melyben kiemelte a császár emberi vonásait, s elítélte tanácsadói környezetének gyengeségeit. A kedvezőtlen kritikák ellenére sem tört meg lendülete, még ugyanebben az évben publikálta "Az új társadalom" (Die Neue Gesellschaft) című könyvét, melyben összefoglalta gondolatait a társadalmi reformról. Ennek szintén nagyon rossz volt a fogadtatása, minden oldalról támadások érték.