Într-un peisaj istoriografic românesc de după momentul 1989, caracterizat până la nivelul anului 2012 conform istoricilor Cristinei și lui Dragoș Petrescu, de mai puțină inovație, studiile lui Lucian Boia asupra miturilor istoriei românești au fost o expresie de influență apuseană a unei tematizări a istoriei, neobișnuite în spectrul istoric românesc și în același timp, un efect al folosirii inovative a unor noi metode de lucru. Aceste studii au determinat apariția unor discuții publice destul de agitate (un adevărat scandal, conform istoricului Alexandru-Florin Platon), cartea lui Ioan-Aurel Pop fiind parte a acestora. Cele două întrebări centrale ale acestor discuții au fost: "„Cum trebuie scrisă istoria ?"” și "„Care sunt realitățile și ce funcție trebuie să dobândească istoria pentru prezent ?”" Este de menționat că discuții similare, care au dorit să răspundă acelorași întrebări, a provocat în epocă și manualul de istorie al lui Sorin Mitu.