По онова време Хагард силно се възмущава от политиката на Уилям Гладстон в Южна Африка, особено от връщането на Трансваал на бурите, и праща отворено писмо до Таймс, което те отказват да публикуват. Тогава той решава да опише историята на Кечвайо и събитията в Зулуланд, Натал и Трансваал, на които е бил свидетел. Праща резюме на книгата до много издателства, както и писмо, описващо южноафриканския му опит, като се хвали, че книгата е „интересно написана“. Само изд. Trubner and Company решава да публикува текста „Кечвайо и неговите бели съседи“ с тираж от 750 екземпляра, изисквайки депозит от 50 лири. Както изтъква Мортън Коен, това е неговата „най-малко професионална“ книга – по същество просто изброяване на факти, събития и мнения. Едва след смъртта на Хагард тя започва да се възприема като исторически източник и свидетелски показания. Документалната книга обаче получава неочаквани отзиви: религиозното списание British Quarterly Review го нарича „способен и компетентен“, а списание The Spectator публикува дълга рецензия, но го критикува заради негативното му отношение към бурите. Лорд Карнарвън му праща благодарствено писмо за „дързостта му да покаже какво наистина се е случило“. Въпреки това са продадени едва 154 копия за 32 лири и 15 шилинга общо, които дори не покриват сумата на депозита. Когато Хагард става популярен писател, издателството пуска в продажба непродадения тираж и го продава изцяло. През 1888 г. излиза второ издание, в което Хагард допълва текста със свежа информация и написва нов предговор, където се проявява като привърженик на просветения колониализъм. През 1899 г., по време на Втората англо-бурска война, главите за Трансваал – повече от 200 страници – са отпечатани в САЩ и Англия с меки корици и са продадени в хиляди екземпляри.