Exilregeringens rapporter om förtryck mot polacker inom Sovjetunionen, och speciellt Katynmassakern som avslöjades samtidigt, ledde till ansträngda relationer mellan polackerna å ena sidan och USA/Storbritannien å andra sidan. Sovjetunionen, som skyllde massakern på tyskarna, bröt de diplomatiska kontakterna med Polen. I Storbritannien och i USA omtolkades massakern som falsk tysk propaganda avsedd att skada de allierades relationer. Den pågående propagandan i väst, för att tvätta Stalin ren och göra honom och Sovjetunionen mer rumsrena som allierade (med stor dos censur mot dem som drog fram negativa påståenden om "den alternativa sovjetiska demokratin"), gjorde den polska frågan ännu mer obekväm. Detta resulterade i att Churchill och Roosevelt gav Stalin i stort sett fria händer vid Teherankonferensen i november 1943. Efter konferensen ökade trycket på den polska regeringen att acceptera Curzonlinjen som Polens framtida östra gräns. Stalin valde att propagera för Curzonlinjen, dels därför att den gav associationer till en stabil brittisk lösning, som föreslagits efter det polsk-sovjetiska kriget 1919-1921 (som varken polacker eller sovjeter brydde sig om), och dels var den mer politiskt gångbar än den gräns som utpekades genom Molotov–Ribbentrop-pakten från 1939. Roosevelt kom tidigt att bestämma sig för att ge Stalin stöd för gränserna, men på grund av annalkande val i USA ville han inte riskera rösterna från sju miljoner amerikaner med polskt ursprung och höll officiellt tyst. Churchill deklarerade den 22 februari 1944 inför brittiska underhuset den brittiska regeringens stöd för Curzonlinjen. Mikołajczyk blev i början på 1944 beredd att acceptera Curzonlijen, med förlust av halva Polens territorium före kriget, om de polska kulturstäderna Lviv och Vilnius stannade inom landet, men Kreml såg sin ståndpunkt som icke förhandlingsbar.