Již ve starověku mnoho římských učenců a umělců objevovali svahy Vesuvu a jejich záznamy vyzařovaly obdiv hory. První vědecké záznamy pocházejí od Seneca, Strabóna a obou Pliniů (Plinius starší, Plinius mladší). Spisy z té doby dokládají, že Římané postavili cesty až na vrchol a výstupy na něj nebyly nic neobvyklého. Po zničení římských silnic pompejskou erupcí roku 79 a nástupu středověku se dochovalo jen několik záznamů o zdolání. Na začátku raného novověku (v pozdější renesanci) začal Vesuv přitahovat první turisty, včetně přírodovědců. Nejstarší cestovní zpráva pochází od španělského důstojníka a přírodovědce Gonzala Fernándeze de Ovieda, který Neapol navštívil v roce 1501. Zájem široké veřejnosti nastal až po velké erupci roku 1631. První exkurze se konaly jen několik měsíců po události. Kolem roku 1700 byla hora součástí programu "Grand Tour", přičemž při návštěvě města v polovině 18. století byl výstup na vrchol jeho pevnou součástí. V březnu 1787 ho absolvoval také Johann Wolfgang Goethe. Přicestoval sem kvůli vykopávkám v Pompejích a Herculaneu. Dokonce se dostal až nebezpečně blízko lávovému proudu, vycházejícího z kráteru.