Його навчання та формування художньої свідомості припало на роки зламу колишніх, застарілих авторитетів і зміцнення авторитетів митців, призабутих на 200-400 років, не обов'язково французів. Париж разом із Лондоном і Берліном став одним з майданів відродження зацікавленості в культурі доренессансних і післябарокових епох в мистецтві. Авторитетному мистецтву італійського відродження та бароко прийшлося поступитися призабутим мистецьким скарбам інших країн і навіть континентів. Для культурного осередку західноєвропейців наново відкрились скарби мистецтва майстрів романики і готики, стародавньї Франції, Німеччини, країн мусульманського сходу, сусідньої Іспанії. В Парижі жваво зацікавилися картинами митців Іспанії, а на аукціонах Парижа швидко розпродають картини і портрети роботи Дієго Веласкеса, Франсіско де Сурбарана, Хосе де Рібера, а не тільки добре знаного тут Бартоломе Естебана Мурільо. З приватних збірок картини і портрети іспанських майстрів швидко переходять до збірок Лувра і починають активно впливати на свідомість митців Франції, розглядаються як нове і свіже слово в живопису. Художники Франції вивчають мистецькі знахідки майстрів Іспанії і використовують їх у власних творах. Серед захоплених мистецтвом Іспанії майстрів - французи Едуар Мане та Альфред Деоданк.