Део села под називом "Стари Извор" било је предграђе средњовековног града Ново Брдо који је у XV веку имао 40.000 становника. Становници су се бавили земљорадњом, сточарством и у рудницима као рудари и топионичари. Остаци насеља "Стари Извор" сведоче да је на падинама у близини данашњег Извора постојала и црква где је било гробље, где се и сада налази. Поред ове цркве постојале су још две и то у Селишту и Манастиришту. У ондашњем Новом Брду живели су поред Срба и Дубровчани, Саси, Јевреји и Грци. Број становника у старом Извору се почео смањивати после пада Новог Брда 9. јуна 1455. године. под отоманску власт. Турци су део становништва побили, део одвели у јањичаре, а девојке и младе жене повели са собом у Османско царство. Срби у Извору живе до Великог бечког рата 1683 — 1699. године. Аустријска војска је под командом Пиколоминија 1689. године продором до Скопља потиснула Османлије. Срби су се прикључили устанку, али после повлачења аустријске војске већи део становништва је кренуо у сеобу под вођством Пећког партријарха Арсенија III 1690. године, док је део Срба остао да живи под турском влашћу. Ново Брдо губи рударски значај крајем XVIII века и турско становништво се исељава у друга места, док је само мали број њих остао. Западно од старог Извора у XIX веку досељавају се Срби из суседних села Паралова, Јасеновика, Бостана, затим из Десивојца и Медвеђе. После Другог светског рата због миграција према градовима број становника се смањује, а један од главних узрока миграција је привредна заосталост.