Od momentu, kdy se Saddám Husajn chopil moci, nemilosrdně likvidoval veškerou opozici. Během irácko-íránské války se Husajn obával íránského vlivu na irácké šíitské obyvatelstvo natolik, že raději na 40 000 šíitů do Íránu deportoval, aby zabránil riziku svrhnutí jeho režimu. Silnou opozici tvořili i Kurdové, proti kterým byla rovněž rozpoutána surová kampaň. Po irácké prohře ve válce v Zálivu utlačované většině obyvatelstva svitla nová naděje na změnu, když americký prezident Bush starší Iráčany vyzval ke svržení režimu. Vypukla šíitská i kurdská povstání, ale zahraniční podpory se nakonec nedočkaly z obavy narušení stability v regionu. Zato byly proti povstalcům vyslány jednotky Irácké republikánské gardy, které brutálním potlačením povstání přinesla na 50 000 obětí a dalších 50 000 emigrovalo. Kurdům oproti tomu byl nabízen dialog a rozsáhlá autonomie, po které prahli. Sliby ale nakonec úplně naplněny nebyly.