25 травня 1918 в Гянджу прибув Нурі-паша Кіллігіль (молодший брат Енвер-паші) з групою офіцерів і приступив до формування Кавказької ісламської армії. У червні Національна рада Азербайджану звернувся за військовою допомогою до Османської імперії, яка задіяла в цих цілях Ісламську армію під командуванням Нурі-паші, до складу якої разом з прибулими 5-ю Кавказькою і 15-й Чанахгалінською османськими дивізіями увійшов Мусульманський корпус, сформований урядом Азербайджану. До кінця червня османське командування перекинуло до Гянджі додатково до 15 тис. аскерів. У боях під Геокчаєм 27 червня — 1 липня частини Кавказької ісламської армії розбили 1-й Кавказький корпус Червоної армії. Ініціатива повністю перейшла до Кавказької ісламської армії. 2 липня радянські частини залишили Ахсу, 10 липня, після триденних боїв, — Кюрдамир, 14 липня — станцію Керар і продовжували відходити вздовж залізниці. Протяжність фронту стала стрімко зростати, розтягуючи пошарпані частини бакинської Червоної армії. Вже в липні бої йшли на трьох напрямках — Шемахинському, Сельдіському і центральному — Кюрдамирському. Виснажені боями червоноармійці не могли довго оборонятися і почали відступати по всьому фронту слідом за втікаючими дашнакськими загонами. Лінія фронту стала швидко наближатися до Баку. У червні Кавказька ісламська армія, що складалася з османських дивізій і 10 000 азербайджанських міліціонерів, повела наступ до Каспійського моря і до кінця липня підійшла до Баку. Цей важливий нафтовий центр був захищений лише місцевими добровольцями і британцями, прибулими сюди 4 серпня з північної Персії. Після місячних боїв османська армія взяла Баку в ніч з 15 на 16 вересня 1918 року. Багато захисників міста врятувалися на кораблях, а Баку став столицею Азербайджанської Республіки.