У той же час в Латинській Америці політичні сили, орієнтовані на розвиток соціальних перетворень, розробили програми «національного визволення», що мали явно антиімперіалістичний характер. З них найвідоміші «Десять років весни» Гватемали (1944–1954) під керівництвом Хуана Хосе Аревало й Хакобо Арбенса, Болівійська революція 1952 року, якою керував Націоналістичний революційний рух (), Кубинська революція 1958-59 років та її лідери Фідель Кастро та Ернесто Че Гевара, Панамська революція 1968-81 років під керівницвтом Омара Торріхоса, демократичний уряд соціаліста Сальвадора Альєнде в Чилі (1970–1973) й Нікарагуанська революція (1979), яку очолював Сандиністський фронт національного визволення.