Колоніа́льна Брази́лія (), або Португа́льська Брази́лія — період в історії Бразилії між 1500—1825 роками. Протягом цього часу Бразилія перебувала під владою Португальського королівства. Вперше бразильські терени були відкриті 1500 року португальськими мореплавцями під проводом Педру Кабрала. Португальці заснували на бразильському узбережжі колонії, поступово розширяючи свої володіння на захід, вглиб континенту. Основою колоніальної бразильської економіки був вивіз бразильської деревини, виробництво цукру, видобуток золота і діамантів. Господарство колоній підтримувалося за рахунок рабів, завезених з Африки, які працювали на плантаціях і рудниках. На відміну від сусідніх іспанських колоній в Америці, поділених на малі краї, Бразилія була єдиною і неподільною адміністративно-територіальною одиницею в складі Португалії. Головним містом краю до 1763 року був Салвадор, згодом — Ріо-де-Жанейро. Завдяки португальцям утворилося мультиетнічне населення Бразилії, панівною релігією якого стало католицтво, а основною мовою — португальська. 1807 року, внаслідок французької окупації Португалії, португальський двір переїхав до Ріо-де-Жанейро, внаслідок чого зросло політично-соціальне значення Бразилії. 1815 року країна отримала статус титулярного королівства у складі португальської монархії — Об'єднаного королівства Португалії, Бразилії і обох Алгарве. 1822 року Бразилія проголосила незалежність від Португалії.