Од 1804. године и збацивања дахија, устаници су се суочили са проблемом ратовања са Османском царевином и њеним регуларним снагама. Територија Београдског пашалука је у то време практично била окружена Турском царевином са истока, југа и запада. Османска царевина је тада бројала више десетина милиона становника, док је устаничка територија бројала само око 400 хиљада хришћана. То је значило да је Порта могла на устанике да пошаље војске из различитих делова царства, чији би број превазилазио устаничке људске ресурсе. Схватајући да је инфериорност у људству највећи недостатак устаничке војске и да Османска царевина у том погледу превазилази устанике, српске старешине су се одлучиле на израду и употребу земљаних шанчева са палисадима. Прва битка у којој су коришћени шанчеви био је бој на Свилеуви, док је прва битка царске војске и устаника на Иванковцу потврдила тезу о шанчевима, будући да су у овом бој Срби користили шанчеве а Турци не. Следеће велике битке Мишарска и Делиградска потврдиће такође ову тезу, јер Срби и у овим бојевима користе шанчеве, а Турци не. У наредним окршајима и Срби и Турци су у зависности од ситуације у бојевима копали шанчеве. Последња битка Другог српског устанка бој на Дубљу била је задњи пут да су шанчеви коришћени, овога пута само од стране Турака, а не од стране Срба.