Selv om Frankrig ikke på forhånd havde kunnet forberede sig på denne krig, havde det alligevel stort held: Franske armeer besatte de Spanske Nederlande og marcherede ind i det Tysk-romerske rige og erobrede talrige byer. Ligaens tropper var dårligere uddannet og talmæssigt underlegne. Og store dele af kejserens tropper var bundet i Den store tyrkiske krig. Alliancen kunne dårligt notere sig en enkelt sejr, men Ludvig blev dog ramt af et nederlag for flåden i slaget ved La Hougue i 1692. Det lykkedes ikke nogen af parterne at nedkæmpe fjenden. Især kunne de allierede ikke fordrive Frankrig fra kejserriget. Da Ludvig 14. indså, at han trods flere strategisk fordelagtige sejre, såsom slaget ved Neerwinden den 29. juli 1693, ikke kunne gennemtvinge en fred, begyndte han at indsætte sine diplomater som politiske våben. De udmattede modstandere begyndte at forhandle Freden i Rijswijk, og freden blev underskrevet i 1697. Ludvig forsøgte at få afsluttet en rimelig og stabil fred, som hans modstandere ville være tilfredse med. Derfor afgav han igen Luxembourg og Pfalz mod at få de øvrige genforeninger endeligt godkendt. Herudover anerkendte Ludvig 14. Vilhelm af Oranien som konge over England. På denne måske skulle Frankrig få mulighed for på længere sigt at komme sig over krigsanstrengelserne.