Після розпаду Руської держави у XII сторіччі місто Псков з прилеглими територіями вздовж річки Велика, Чудсько-Псковського озера та річки Нарва увійшло до складу Новгородської республіки. Псков зберігав свої особливі автономні права, включаючи право на самостійне будівництво передмість (Ізборськ є найдавнішим серед них). Через провідну роль Пскова в боротьбі проти Лівонського ордену його вплив значно поширився. Довге правління Довмонта (1266–99) і особливо його перемога в Раковорській битві (1268) спричинили період фактичної незалежності Пскова. Новгородські бояри формально визнали незалежність Пскова в Болотовському договорі (1348 рік), відмовившись від права на призначення псковських посадників. Місто Псков залишалося залежним від Новгорода лише у церковних питаннях до 1589 року, коли було створено окреме Псковське єпископство та Новгородські архієпископи змінили титул «Новгородські й псковські» на «Великоновгородські й Великолузькі».