Найвищий творчий злет народного майстра — в композиції з 21 -го твору (її автор назвав іконостасом), яка має назву «Україна. Реквієм». На іконах, що разом утворюють єдине ціле, Макаренко притаманною йому художньою мовою веде розповідь про гірку долю українського народу протягом усієї історії, про його культуру від давніх язичницьких часів до «розстріляного Відродження» і Чорнобиля. Автор шукає відповіді на пекучі питання сьогодення: хто ми є, заради чого живемо.? Він ніби застерігає від зубожіння, байдужості, захланності, нагадує про вище призначення людини на Землі. Макаренків іконостас став узагальненням пошуків правди в історії до болю йому рідної України. Художник вірить у невмирущість і незнищенність життя. У напруженості пелюсток-спіралей відчуваємо перемогу добрих сил над злом і скверною, непереможне прагнення творити добро і красу, бути милосердними («Борис і Гліб», «Берегиня», «Спас», «Розп'яття», «Іван Огієнко», «Голодомор», «Соловки», «Верни до мене, пам'яте моя»).