На ґрунті духовного життя України, її культури, науки, літератури романтизм у 20–60-ті рр. 19 ст. постає як досить розвинене, самодостатнє явище. Однією з його характерних ознак став справжній бум зацікавлення українськими народними традиціями, фольклором, музикою, побутовою культурою. Саме тоді було створено культ народної пісні, яка сприймалася як «сховище народних думок та відчуттів» (М.Цертелєв). Розгорнено широку кампанію зі збору та публікації пісенного фольклорного матеріалу з усіх регіонів України. В цей період з'являються перші історико-етнографічні збірники й розвідки М.Цертелєва, І.Срезневського (зб. «Запорожская старина»), М.Максимовича, харківських романтиків А.Метлинського, М.Костомарова, а в Галичині розгортає діяльність «Руська трійця» (М.Шашкевич, І.Вагилевич, Я.Головацький) та ін. В українській історіографії з'являється окремий романтичний напрям, прихильники якого вважають, що суб'єктом історичного процесу (а відповідно й об'єктом пізнання історичного) є колективна особистість — народ, нація, зокрема український народ, нація українська, — що мають розглядатися крізь призму таких понять, як нар. дух, нар. характер, нар. душа. Разом з тим акцент робиться не на етнічних, а на соціальних вимірах суб'єктів історії.