עם התפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה (1917), ועם ההכרה בזכות העמים לשלטון עצמי, החל הצורך להגדיר את אזורי הזכות הלאומית של עמי המזרח התיכון, שהוגדרו בועידת פריז ובועידת סן רמו. הועידה, וחבר הלאומים שהוקם בעקבותיה, מסרה לבריטניה מנדט על אזור במערב הים התיכון להקים עליו "בית לאומי לעם היהודי", שגבולותיו הסופיים הוגדרו בהסכם ניוקומב-פולה. בתוך האזור הזה היה רוב ערבי (שעדיין לא הוגדר כפלטיני) ומיעוט יהודי. האזור כונה על ידי הבריטים פלסטינה, שם רומאי-אירופי (מבחינתם). במהלך התקופה הזו לא היו הבדלים בין יהודה ושומרון או עזה לשאר הארץ. במשך כל ימי המנדט היו חיכוים בין הרוב הערבי והמיעוט היהודי הגדל, כשהערבים מרגישים כמאוימים בהשתלטות יהודית על ארצם. על רקע זה פרצו מאורעות תרפ"א (1921), תרפ"ט (1929) והמרד הערבי הגדול (1936-9), שהרסו והחריבו נקודות ישוב יהודיות רבות, חלקם באזורי יהודה ושומרון (כגון הישוב היהודי בחברון או כפר עציון). בריטניה השיבה את כתב המנדט שלה אל האו"ם ב-1947 תוך בקשת עצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע", דב שגרם את יסוד ועידת אונסקו"פ ובסופו של דבר את "תוכנית החלוקה", שחלקה את הארץ בין היהודים והערבים, כשבאזורי השליטה היהודית והערבית מצויים "מובלעות" של אוכלוסייה אחרת. בסופו של דבר, מלחמת העצמאות והנלוה אליה הותירו את היישוב היהודי שולט על אוכלוסייה ערבית את האוכלוסייה היהודית ביהודה ושומרון ועזה גורשה. יהודה ושומרון נותרו תחת שלטון ירדני ורצועת עזה - מצרי.