Не менш важливий, ніж розповіді 1900-1910-х років, і роман «Дочка короля Ельфландії» (1924) — класична книга про землі, що перебувають на межі «відомих нам полів», що стала зразком для Хоуп Міррліз, Ніла Геймана, Сюзанна Кларк і багатьох інших письменників. Дансені фінансово підтримував починання «ірландського відродження» — і так познайомився з поетом Вільямом Батлером Єйтсом, який відразу визнав геній Дансені, склав невеличку збірку його вибраних творів і змусив написати першу п'єсу «Сяючі Ворота». Драматичні твори Дансені користувалися величезним успіхом в Англії та Америці (на Бродвеї одночасно йшло відразу п'ять постановок його творів), привернули увагу і до його оповідань, які раніше виходили тиражами в кілька сотень примірників. Згодом відносини двох великих письменників погіршилися: Дансені був категорично проти незалежності Ірландії (його навіть поранили під час Великоднього повстання сепаратистів 1916 року) і відмовлявся підпорядковувати свою творчість національним питанням. Уже в незалежній Ірландії Єйтс запропонував Дансені лише статус кандидата в члени національної Академії Мистецтв. Той, звичайно, відмовився, але все-таки був прийнятий в Академію кілька років по тому, коли перейшов до реалістичної прози на ірландському матеріалі.