З ранньої доби української історії західне Причорномор'я заселяли предки східних слов'ян — анти, а пізніше літописні племена уличів і тиверців. Перші київські князі Аскольд, Олег, Ігор, Ольга, Святослав і Володимир здобули та поширили доступ до Чорного моря, навіть здійснювали морську експансію: з історичних джерел відомі морські походи на Царгород (860), а далі походи Олега (911) й Ігоря (945) на Візантію, які закінчилися вигідними для Руси торговельними договорами. Для закріплення доступу до моря збудовано ряд городів: Олешшя над гирлом Дніпра, Пересічень — правдоподібно над нижньою течією річок Дністра і Прута, Руський порт у гирлі Дону; наприкінці IX століття Тмуторокань у гирлі Кубані, що стала центром Тмутороканського князівства. Намагання князя Святослава створити другий руський причілок у гирлі Дунаю в боротьбі з Болгарією і Візантією не мали успіху. Князь Володимир намагався здобути у Візантії південний Крим, завоював Херсонес (Корсунь), який, однак, не залишився в його володінні; та Київська держава здобула для себе природний морський кордон (вперше природний кордон українського народу), забезпечила русько-візантійську торгівлю і відкрила на Русь шлях впливам візантійської культури.