ב-1098, בעת מסע הצלב הראשון, לאחר שהצלבנים בפיקודם של רמון הרביעי, רוזן טולוז ובוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה צרו על אנטיוכיה וכבשו אותה, הם המשיכו בכיוון דרום לעבר מטרתם: כיבוש ירושלים. למרות גודלה הקטן וחוסר חשיבותה של העיר, נודע כיבוש מערה (Marre בכתבים המערביים), או "טבח מערה" כפי שהוא מכונה לעיתים, בהשפעתו הפסיכולוגית על המוסלמים. נראה שהצלבנים, בפיקודו של בוהמון הראשון, נתקלו בקשיים גדולים לכלכל את עצמם וגם פשיטות במרחב הכפרי שמסביב לא הועילו והצבא הצלבני הגיע למצב של רעב קשה ולתת תזונה. נראה שהצלבנים הציעו לעיר להיכנע תמורת הגנה על חיי ורכוש התושבים, אך אלו לא הצליחו להגיע לתמימות דעים ודחו את ההצעה. למרות מצבם התזונתי הצליחו הצלבנים ב-12 בדצמבר לפרוץ את חומות העיר מערה וערכו טבח בתושבי העיר, פעולה שהייתה מקובלת, על פי חוקי המלחמה בהם נהגו, כתגובה לסירוב לכניעה. בטבח נהרגו כ-20,000 נפש. ההיסטוריון הערבי אבן אל-אתיר, נוקב אף במספר של 100 אלף הרוגים, אך מספר זה נחשב מופרז מאוד. בעקבות הרעב בו היו שרויים וחוסר יכולתם למצוא בעיר הכבושה די מזון לכלכלם, אירעו בעקבות הטבח מקרים רבים של אכילת בעלי חיים כולל כלבים ואף קניבליות (אכילת גופות המוסלמים). מקרה זה של קניבליות הפך לאירוע מכונן ביחסי מערב-מזרח ואסלאם-נצרות. הספרות הערבית, שתפסה את מעשה הקניבליות כתוצאה של קנאות דתית עמוקה, השתמשה במשך מאות שנים בדימוי של הצלבנים הקניבלים כדי להדגים את קנאותם הדתית ואת חוסר אנושיותם של הנוצרים ושל עמי המערב.