אמנת הרכישה אכן הזכירה גבול מעבר לים ברינג; עם זאת, עם הנהגת חוק הים, גבול 200 הקילומטרים, נושא הגבול הפך לדחוף, מכיוון שאף אחד מהצדדים לא הצליח לייצר את המפות ששימשו במהלך משא ומתן הרכישה המקורי. יתר על כן, שני הצדדים הסכימו שהגבול נועד להיות קו ישר במפה, אך הם לא הסכימו באיזה היטל משתמשים: מרקטור או קונפורמי. הדבר הביא לכ-15,000 מיילים ימיים רבועים של שטח שנוי במחלוקת. קו 1990 חילק את ההבדל בין שני הקווים והכניס כמה "אזורים מיוחדים", שהיו מעבר לאזור 200 המיילים, אך בהם הצדדים קיבלו את זכויותיהם. החלק הגדול יותר של השטח השנוי במחלוקת בים ברינג הוסכם כשייך לארצות הברית; הקונגרס בארצות הברית אשרר את ההסכם במהירות, אך ברית המועצות לא הצליחה לאשרר את ההסכם לפני קריסתה בשנת 1991. רבים ברוסיה מתחו ביקורת על מיכאיל גורבצ'וב ואדוארד שוורדנדזה על כך שהם מיהרו לחתום את העסקה, הפסיקו את זכויות הדייג הרוסית והטבות ימיות אחרות ומתעקשים לשוב ולנהל משא ומתן. ארצות הברית ממשיכה במאמצים לאכוף את קו הגבול כנגד ספינות הדייג הרוסיות, על מנת לבנות את הראיות ל"הנהגה הממלכתית הכללית" מאחר שלטעמם הסכם 1990 הוא אכן הגבול הימי בין שתי המדינות.