אזור הגבול עבר היסטורית הלוך ושוב בין אימפריות חמר ותאיות שונות. משנות ה-60 של המאה ה-19, צרפת החלה לבסס נוכחות באזור, בתחילה בקמבודיה המודרנית ובווייטנאם, ומאוחר יותר בלאוס, כאשר המושבה של הודו-סין הצרפתית נוצרה ב-1887. ב-1867, נכתבה אמנה פרנקו-תאילנדית אשר נתנה ריבונות לתאילנד על אזורי באטאמבאנג ואנגקור. ב-1896, בורמה הבריטית וצרפת הסכימו להשאיר את ממלכת סיאם (השם דאז לתאילנד) כמדינת חיץ בין מושבותיהם. עם זאת, צרפת המשיכה להתרחב על חשבון סיאם, סיפוח צפון קמבודיה ב-1904, ולאחר מכן באטאמבאנג, סריי סיסופון, מחוז סיאם נאקון וסיאם ריפ ב-1907, תוך ויתור על העיירה טראט לממלכת סיאם. הגבול הקמבודי-תאילנדי המודרני הוגדר לאחר מספר אמנות בין צרפת לממלכת סיאם ב-1867–1907. בעקבות הפלישה להודו-סין על ידי יפן ב-1940, הוחזרו האזורים האלו לתאילנד. עם זאת, שטחים אלו הוחזרו חזרה לצרפת ב-1946, בעקבות כניעת האימפריה היפנית תבוסתה של יפן.