În aceste circumstanțe de început al unui nou secol, se credea că disputele dintre artiști istoviseră deja toate forțele proactive și toate posibilele inițiative fuseseră anihilate. Totul părea ca urmare a acestor percepții, să revină la o stare de lâncezeală și stagnare care a mai existat în trecut, în perioada anilor 1876-1890. O dată cu participarea României la Expoziția Universală din anul 1900 de la Paris cu un salon destinat artei, s-au creat premisele revigorării vieții artistice românești. Cum metehnele administrative privind favoritismul și criteriile de selecție ale lucrărilor nu s-au schimbat, România a avut parte la Paris de o slaba reprezentare a picturii autohtone. Pe de o parte, situația a dus la înrăutățirea lucrurilor și a relațiilor dintre artiști și pe de altă parte, a determinat o preocupare majoră pentru găsirea de soluții pentru ieșirea din impas.