Као концертни извођач у Србији деведесетих, Марина Арсенијевић је освојила неколико међународних клавирских такмичења у Италији и бившој Југославији. Такође је постала позната по свирању на свом провидном клавиру од плексигласа, који је направила немачка компанија Шимел. Њени мировни концерти који су се супротстављали сукобима на Косову узнемирили су неке владине званичнике и стога јој је било забрањено да се појављује на телевизији. Она је уместо тога наступала у тржним центрима, хотелима и концертним халама. Године 1999, последњег дана бомбардовања, Марина је представила своју нову композицију „Косово” у Народном музеју у Београду. Док је свирала дубоко испреплетане хришћанске и муслиманске мелодије „Косова” са сузама по лицу, приметила је и да је публика почела да плаче, јер су сви у концертној дворани схватили да Југославија, као удружена мултикултурална нација, више не постоји. Сутрадан је Марина саветована да одмах напусти земљу ради своје сигурности. Била је одведена у америчку амбасаду у Будимпешти, где је посебним конгресним уговором успела да уђе у Сједињене Државе као уметник изузетних способности. После свргавања екстремиста, Марину је новооснована влада позвала да се врати у Србију на европску концертну турнеју, а преко 300.000 обожавалаца дошло је да чује музику која је помирила нацију претходно захваћену мржњом и насиљем. Након трагедије 11. септембра, Марина је осетила обавезу да се врати у Сједињене Државе да изведе серију добротворних концерата за жртве и њихове породице у Пенсилванији и Мериленду и да се захвали америчком народу за њихову великодушност у давању азила у Сједињеним Државама избеглицама из мешовитих српско-муслиманских бракова који су прогнани из Босне.