Пловином 14. века, Кина под влашћу монголске династије Јуан (1279-1368) била је захваћена низом устанака кинеских поданика: до 1360. сва Кина јужно од Јангцекјанга одметнула се од монголске власти. На чело покрета стао је Џу Јиан-Чанг, један од устаничких вођа, који је ослободио северни део Кине и 1368. успео да ослободи Пекинг, после чега се прогласио царем и основао династију Минг (1368-1644). Дошавши на власт на челу народног покрета за ослобођење од туђинске први цареви династије Минг посветили су се обнови националних традиција у свим доменима. Кина постаје строго конфучијанска држава, заснована на строгој дисциплини, конзервативизму и изолацији од страних утицаја. Конфучијанство се идентификовало са државом и служило као идеолошко оружје владајуће класе, јер је оно стављало владара у у средиште свог филозофског система, а уз то учило да је покоравање ("хијас") главна човекова врлина. Државни апарат и војна организација Кине династије Минг били су изграђени по обрасцу ранијих кинеских феудалних империја, са појачаном централизацијом. Кина је повратила свој утицај у Азији, мада није достигла раније пространство. Кинеске поморске експедиције упућиване су у Камбоџу, Сијам, Суматру, Јаву, Индију и Цејлон, али је Кина била немоћна против јапанских организованих пиратских препада, који су стално пустошили њене обале. Први јапанско-кинески рат (1592-1598), проузрокован јапанском инвазијом Кореје, која је била кинески вазал, завршен је победом Кине.