Сукоб на вишестраним фронтовима ставио је велики притисак на османску способност да води рат. Царство је нападано истовремено у Мађарској, Подољу и медитеранском региону, а након 1686. године њихови кримски вазали, који су под нормалним околностима подржавали османску војску са десетинама хиљада војника, били су заузети потребом да се одбране од руске инвазије. Залихе хране у Истанбулу поново су биле угрожене млетачком поморском активношћу у Егеју, што је изазвало нестабилност у главном граду. У Мађарској, Хабзбурговци су први пут поновно освојили Нове Замки 1684. године, пре него што су стигли пред Будим. Упркос пружању отпора опсади 1685. године, она није била у стању да издржи другу годину и капитулирала је Хабзбурговцима, што је довело до тога да је већи део земље био под Хабзбуршком контролом. Османлије су успеле да одбране Осијек, али су поражене у Другој Мохачкој бици 1687. године. Војска се касније побунила и кренула у Истанбул, збацивши Мехмеда IV и поставивши на власт његовог брата Сулејмана II. У насталом хаосу су Хабзбурговци успели брзо да продру на османску територију, заузму тврђаве као што су Егер и Београд, досежући на југ до Ниша. Међутим, 1689. ситуација се вратила у корист Османлија. Луј XIV је 1688. године покренуо рат Велике алијансе, одвлачећи пажњу Хабзбурговаца са османског фронта. Фазил Мустафа-паша Ћуприлић, млађи син Мехмеда Ћуприлића, постављен је за великог везира и предводио је војску у успешном ослобађању Ниша и Београда. Уследио је дуг период у ком су обе стране биле у пат позицији, Хабзбурзи су изгубили територије јужно од Дунава а Османлије нису успеле да остваре трајни успех северно од реке. Хабзбурговци су усмерили своје напоре да освоје Кнежевину Трансилванију, османску вазалну државу, чији су губитак Османлије биле приморане да прихвате након катастрофалног пораза војске коју је лично предводио султан Мустафа II 1697. године у бици код Сенте. Овај пораз приморао је Османлије да затраже мир.