Крајем маја 1946. Ранковић је заједно са Кочом Поповићем, Благојем Нешковићем и Борисом Кидричем, био део југословенске делегације која је предвођена Титом отпутовала у прву званичну посету Совјетском Савезу. Током посете Москви, делегација је водила разговоре са највишим државно-партијским руководиоцима СССР и имала сусрете са Вјачеславом Молотовим и Јосифом Стаљином, а Ранковић је имао прилику да упозна Лаврентија Берију, који се налазио на челу Народног комесаријата унутрашњих послова (НКВД). Као министар унутрашњих послова Југославије, Ранковић је у периоду од 1946. до 1949. био ангажован на организовању безбедносних служби у региону, а посебно се ангажовао на помагању албанске службе безбедности, с обзиром да су се албанска Комунистичка партија и Народноослободилачка борба развијале под јаким утицајем Комунистичке партије Југославије. Такође, радио је на организовању пружања помоћи грчким партизанима, који су се борили у грађанском рату, као и у остваривању сарадње са бугарском и мађарском службом безбедности. На овим пословима остварио је плодну сарадњу са Коџи Џоџеом, организационим секретаром ЦК КП Албаније и министром унутрашњих послова НР Албаније. Он је често долазио у Београд, у посету Ранковићу, који му је пружао помоћ у организовању албанске обавештајне службе, која је заједно са југословенском учествовала у пружању помоћи грчким партизанима. Добар однос Ранковић је имао и са Ласлом Рајком, министром унутрашњих послова НР Мађарске, са којим се такође често сусретао. Пословне, али и пријатељске, односе са Ранковићем, Кочи Џоџи и Ласло Рајк, након доношења Резолуције Информбироа и политичког сукоба између ФНРЈ и СССР 1948. платили су животима — Џоџе је због „пројугословенских” ставова ухапшен децембра 1948. и потом заједно са групом сарадника осуђен на смрт јуна 1949, док је Рајк под оптужбом за „шпијунажу у корист Југославије” ухапшен марта 1949. и заједно са двојицом сарадника осуђен на смрт септембра исте године.