Упоредо са радом на формирању ОЗНЕ, Ранковић се бавио и партијским кадровским питањима. Крајем јуна 1944. на Вису су боравили руководиоци Покрајинског комитета КПЈ за Србију (Нешковић и Марковић), са којима је као бивши секретар Покрајинског комитета детаљно анализирао ситуацију на терену и стање у партијским организацијама. Иако је Ранковић, због одређених грешака, био веома критичан према својим друговима, на Титово инсистирање нико од њих није био партијски кажњен, а половином јула су пребачени на југ Србије, где су се прикључили Главном штабу НОВ и ПО Србије. Током боравка на Вису, догодили су се значајни догађаји који су одредили даљи ток Другог светског рата у Југославији — након савезничких притисака руководство Народноослободилачког покрета и краљевска Влада у избеглиштву постигли су споразум и међусобно признање. Током августа 1944. Тито је боравио у Италији, где се сусрео са савезничким руководиоцима и британским премијером Винстоном Черчилом. Недуго потом, Савезници су извршили притисак на краља Петра II да најпре смени Дражу Михаиловића са места начелника Врховне команде, а потом да припаднике Југословенске војске у отаџбини позове да приступе НОВЈ. Како се Црвена армија приближавала границама Југославије, Тито је крајем септембра 1944. отишао у Москву на консултације са Стаљином, док је Ранковић као заменик Врховног команданта остао на Вису са Врховним штабом. Половином октобра 1944. они су савезничким авионом пребачени у Ваљево, одакле су 19. октобра стигли у полуослобођени Београд. Ранковић се потом пребацио у Вршац, одакле је 25. октобра пратио Тита приликом његовог доласка у Београд.