השאיפות הקולוניאליות האיטלקיות המודרניות לאתיופיה החלו ב-1880. שאיפות אלו הובילו למלחמת אריתריאה בשנים 1887–1889, שבה איטליה כבשה את הטריטוריה האתיופית אריתריאה, וייסדה את המושבה אריתריאה האיטלקית. שנים מאוחר יותר, המחלוקת על הסכם אוצ'ילי שסיים את מלחמת אריתריאה, הובילה אל המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בין השנים 1894 ו-1896, שבה האתיופים (שנתמכו על ידי האימפריה הרוסית והרפובליקה הצרפתית השלישית) נלחמו בהצלחה בכובשים האירופיים. בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועלייתו של הפשיזם האיטלקי, החל משבר אתיופיה, ובסופו של דבר בשנים 1935–1936 התחוללה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. הסכסוך היה אכזרי: אתיופים נהגו להשתמש בכדורי דום-דום ואף הטילו מום בחיילים שנפלו בשבי (לעיתים קרובות עם סירוס) מאז השבועות הראשונים של המלחמה, בעוד האיטלקים השתמשו בנשק כימי. בשל מאמצי ההתנגדות האתיופית, חלק גדול של המדינה מעולם לא אבד לכוחות הפולשים של מוסוליני, אך באופן רשמי אתיופיה איבדה את עצמאותה והפכה לאתיופיה האיטלקית, חלק ממזרח אפריקה האיטלקית.