באותה עת הועלו שאלות בחוגי הממשל האמריקאי והפיקוד הצבאי על הדרכים הטובות ביותר להסיט את האנוי, שנתפסה כמוקד המרידה הקומוניסטית בדרום, ממהלכי פעולתה. נראה היה שהתשובה תתבסס על הכנסתו לפעולה של הכוח האווירי. ב-1964 רוב פקידי הממשל האזרחיים בסביבתו של הנשיא ג'ונסון היו שותפים לאמונתם של אנשי המטות המשולבים ביעילותן של ההפצצות ברמה זו או אחרת. אמונתם זו התבססה על כך שאומה קטנה כמו צפון וייטנאם, עם בסיס תעשייתי צר, שרק החלה להתאושש ממלחמת הודו-סין הראשונה, לא תהיה מעוניינת לסכן את יכולת הקיום הכלכלית שלה על ידי תמיכה במורדים בדרום. על תהליך קבלת החלטות זה השפיעו באופן תמידי החששות מצעדי נגד אפשריים או התערבות ישירה של ברית המועצות, או של סין, או של שתיהן. פקידי הממשל האזרחיים וקציני הצבא היו חלוקים בדעותיהם על הדרך להשפיע על רצונה של האנוי לתמוך במורדים בדרום. פקידי הממשל חשבו במושגים של שינוי התנהגות המשטר בעוד שלקציני הצבא היה יותר עניין בשבירת רצונו של המשטר בצפון.