Становништво гета је до краја 1940. достигло 380.000 људи, што је око 30% становништва Варшаве. Међутим, величина гета је износила само око 2,4% од величине града. Немци су затворили гето из спољног света, градећи зид око њега до 16. новембра 1940. Током наредних годину и по дана, Јевреји из мањих градова и села били су доведени у Варшавски гето, док су тифус и гладовање задржали становнике на приближно истом броју. Просечни оброци хране за Јевреје у Варшави 1941. били су ограничени на 253 калорија и 669 калорија за Пољаке, за разлику од 2,613 кцал за Немце. 22. јула 1942. почела је масовна депортација становника Варшавског гета. Током наредних педесет и два дана (до 12. септембра 1942.), око 300.000 људи је транспортовано теретним возом до логора за истребљење у Треблинки. Полицији Јеврејског гета је наређено да испрати становнике гета до железничке станице. Они су били ослобођени од депортација до септембра 1942. године, у замену за сарадњу, али су касније поделили своју судбину са породицама и рођацима. Дана 18. јануара 1943. група Гето милитаната устала је у првом Варшавском устанку. Милитанти су се одупрли немачким покушајима за додатне депортације у Аушвиц и Треблинку. Коначно уништење Варшавског гета уследило је четири месеца касније након сламања једне од најхрабријих и најтрагичнијих борби у рату, 1943. године у Варшавском гету.