У међувремену је вођа турских националиста, Кемал Ататурк, уз помоћ руских бољшевика низао победе у Турском рату за независност. Он се никако није мирио са окупацијом Турске, а ни са таквом Јерменијом, па су његове снаге поновно напале Јерменију, па је тако избио Турско-јерменски рат. С друге стране је 11. Црвена армија кренула је на свој тријмуфални поход преко Кавказа, и совјетизовала Баку, Азербејџан и Нагорно-Карабах. Кад се приближила Јеревану позвала је Јерменце да збаце лидере Јерменске револуционарне федерације популарно зване Дашнакцутјон. Јерменски народ а и војска били су добрано дезорјентисани, јер су совјети водили вешту пропаганду, с једне стране приказивали су нову турску власт као пријатељску и социјалистичку, а с друге стране су оцрњивали Дашнакцутјон као неспособан. Бројни Јерменци ушли су у редове Црвене армије понесени њеним успесима, с друге стране дезорјентисана и деморализована јерменска војска повукла се и предала Турцима добро утврђени Карс готово без борбе у октобру 1920. године.