Син генерала-емігранта французького маркіза Генриха-Йосифа де Ламберта (р. н. невід. — п. 1808). На батьківщині був корнетом королівської гвардії. Разом з батьком 14 (3) лютого 1793 вступив на службу до російської імперії Катерини II, зарахований секунд-майором Кінбурнського драгунського полку. 1794 у складі карального з’єднання придушував очолене Т.Косцюшком повстання Речі Посполитої, став підполковником, був відзначений орденом св. Георгія 4-го ступеня. 1796—97 командував козацьким полком у т. зв. Перському поході, спрямованому за Кавказ і Каспійське море. 1798 — полковник Стародубського кірасирського полку. Невдовзі усунутий з армії. 1799 покликаний до своєї частини, був у загоні генерал-лейтенанта О.Римського-Корсакова, направленому до Швейцарії проти експедиційних частин Франції. Під Цюріхом поранений у ногу. За відвагу 28 (17) грудня того року удостоєний чину генерал-майора та призначений шефом Рязанського кірасирського полку. 1800 його полк, згідно з розпорядженням імператора Павла I, був розформований, а сам він позбавлений посади — з правом носити мундир. 1801 імператор Олександр I зарахував його командиром Єлизаветградського гусарського полку.