A hadüzenet után az angolok 158 ezer embert szállítottak át a csatornán a franciák megsegítésére (ami a következő év tavaszára 316 ezerre nőtt), de mivel tartottak a német határon a megerősített Siegfried-vonaltól, az első világháborús reflexek alapján nem intéztek támadást a keleten lekötött Németország ellen, hanem csak szórványos bombatámadásokat intéztek a városok ellen és röplapokat szórtak; ez volt az ún. „furcsa háború”. 1940 áprilisában csapatokat szállítottak Norvégia megszállására; a lépéssel a német megszállást akarták megelőzni. A németek azonban nagyobb egységeket helyeztek el az ország kulcsfontosságú pontjain és a brit akció kudarccal zárult. Emiatt május 10-én Chamberlain lemondott és helyette az Admiralitás első lordja, Winston Churchill lett a miniszterelnök. Néhány órával később megindult a németek nyugati offenzívája Belgium, majd Franciaország ellen. A szövetséges haderő nagy része Flandriában koncentrálódott, mert az első világháborús Schlieffen-terv megismétlését várták. A németek azonban páncélos hadosztályokkal áttörtek a gyengén védett Ardenneken és gyors tempóban haladva, délről bekerítették az angol-francia erőket. A Dunkerque-be visszavonult szövetséges csapatokat az utolsó pillanatban sikerült evakuálni, de felszerelésük nagy része odaveszett. A francia kapituláció után Hitler előkészítette Anglia invázióját, de mivel nem sikerült megfelelő légifölényt kivívnia, nem kockáztatta a La Manche-csatornán való átkelést és 1941-ben inkább keleten támadt a Szovjetunióra. Nagy-Britanniát későbbre hagyta és addig is korlátlan tengeralattjáró-háborúval próbálta elvágni szövetségesei és gyarmatai utánpótlásától.