На 21 януари 1793 г. Луи XVI е екзекутиран. През февруари Конвентът с декрет обявява 300-хиляден набор на войници за армията, в резултат на което избухва Вандейското въстание. Вандея е с преобладаващо селско население, привързано към традиционните религиозни, морални и нравствени ценности. Въпреки патриотичните призиви някои французи се отклоняват съзнателно от военна повинност и дори саботират изпълнението на декрета. Районът се отличава с голямо влияние на църквата и след гилотинирането на краля свещениците настройват местното население срещу републиката. Наборът се проваля, тъй като се записват твърде малко войници. Заповедта департаментите да съберат определени контингенти също се оказва невъзможна за изпълнение. При тези обстоятелства идват поражението при Неервинден и предателството на генерал Дюмурие, а заплахата за републиката нараства. На 6 април управлението поема Комитет за обществено спасение. След въстанието от 31 май – 2 юни на власт идват якобинците-монтаняри. Те написват нова конституция, която дава граждански права на всички пълнолетни мъже и затова изискват всички да бъдат съпричастни към каузата на войната, но тя така и не влиза в действие. Начело на военното министерство застава енергичният Лазар Карно. Докато Робеспиер с кръв налага волята на правителството в страната, Карно организира масова мобилизация за попълване на армията (така нареченото "levée en masse") за всички мъже между 18 и 25 години. В резултат в армията постъпват много ентусиазирани, но необучени и недисциплинирани доброволци, сред които много санкюлоти. В края на 1793 г. вече са окомплектовани четиринадесет армии. Начело Карно поставя способни офицери като Жан-Шарл Пишегрю, Жан Виктор Моро, Жан-Батист Клебер и Жан-Батист Журдан и френската революционна армия започва да постига успехи.