След Априлското въстание в България и последвалата Сръбско-турска война натискът за реформи в империята се усилва. Свиканата през 1876 г. в Цариград посланическа конференция принуждава Абдул Хамид II да вземе спешни мерки и на официалното откриване на конференцията прогласява приемането на първата Османска конституция. Под влияние на младотурците чл. 8 от Конституцията обявява всички поданици за „отоманци“, независимо от миллетската им принадлежност. През 1878 г. по време на Руско-турската война, султанът отменя действието на конституцията, като това положение се запазва до 1908 г. Този процес на разпадането на милетската система в края на 19-и и началото на 20 век съвпада със създаването, укрепването и разширението на Княжество България, което заема голяма част от териториите, населени от "булгар миллета". Така, той формира ядрото на младата българската нация в новата държава, която през 1885 г. анексира Източна Румелия, а през 1908 г. обявява независимост. Отоманизмът преживял ренесанс по време на т. нар. Младотурска революция в 1908 г. Дошлите на власт младотурци го провъзгласяват за официална идеология и прокламират създаването на единна османска нация, съставена от отделните миллети в Империята. Останалите в рамките на Османската империя българи създават две легални политически партии – Съюз на българските конституционни клубове и Народна федеративна партия (българска секция). Не след дълго национализмът на младотурците надделява и през 1909 година новото правителство повежда политика на тотална „отоманизация“ – заличаване на институциите и етнорелигиозното самосъзнание на миллетите. Засилващия се национализъм, намира израз в Балканските войни, като последната компактна българска общност е прогонена от Османската империя през 1913 г.