Ahmedin valtakauden vaikeimmaksi ulkopoliittiseksi ongelmaksi muodostui Ruotsin kuningas Kaarle XII, jolle hän myönsi turvapaikan Osmanien valtakunnan pohjoisimmasta osasta. Ruotsi oli hävinnyt Pultavan taistelun Venäjälle osana suurta Pohjan sotaa. Tappion jälkeen Kaarle oli paennut noin tuhatmiehisen saattojoukkonsa kanssa osmanien alueella sijainneeseen Benderiin, Moldovaan, jonne hän jäi asumaan velaksi lähes viiden vuoden ajaksi. Vuonna 1710 Kaarle löysi liittolaisen osmanien vasallista Devlet II Giraysta ja suostutteli Ahmed III:n julistamaan sodan Venäjälle. Voittoon päättyneen Venäjän–Turkin sodan ansiosta Ahmed III oli johdattanut Osmanien valtakunnan lähemmäksi pitkäaikaisen vastustajansa alistamista kuin kukaan Osmanien valtakunnan sulttaani koskaan, mutta hänen suurvisiirinsä ja pitkäaikaisen ystävänsä Baltacı Mehmet paššan asettamat rauhanehdot olivat venäläisille verrattain lempeitä. Alun perin Istanbulissa iloittiin voitosta, mutta pian sotaa kannattaneet syyttivät suurvisiirin ottaneen lahjuksia ja tyytyneen tämän vuoksi lieviin rauhanehtoihin. Juonittelun ansiosta Ahmed III kääntyi epäilemään Baltaci Mehmetiä ja erotti hänet heti kun sotaretkeltä palaava armeija oli ehtinyt Edirneen. Tämän jälkeen Kaarle XII yritti saada Ahmedin julistamaan uuden sodan ja näin kävikin, mutta viimein juonitteluun kyllästynyt sulttaani lopetti sodan ennen kuin sotatoimia päästiin edes aloittamaan ja sen sijaan asetti Kaarle XII:n ja muita sotaa kannattaneita arestiin. Kaarlen vangitseminen jäi historiaan Benderin kalabaliikkina tunnettuna välikohtauksena.