Després d'un efímer intent de dictadura que preservés els avenços socials del peronisme, dirigit pel general Eduardo Lonardi, l'anomenada "Revolució Aliberadora" va encimbellar com a dictador a Pedro Eugenio Aramburu, que va iniciar una política de persecucions i detencions massives per "«desperonizar»" el país i tornar a l'economia agroexportadora. La majoria dels partits que van ser opositors al peronisme (UCR, PS, PDN, PDP, PDC) van integrar la dictadura formant la Junta Consultiva Nacional. Es va considerar delicte fins i tot el cant de la marxa peronista. Un intent de contracop d'estat va ser aixafat i els seus líders (a més de desenes de civils) van ser afusellats o assassinats clandestinament. La reforma constitucional de 1949 va ser deixada sense efecte i la dictadura va patrocinar una nova reforma constitucional impugnada per gran part de l'arc polític. No obstant això, el peronisme no va desaparèixer; una inorgànica «resistència peronista» alarmava contínuament al país per mitjà d'atemptats incruents, mentre diversos grups intentaven evadir la proscripció per mitjà de diversos partits «neoperonistes». En les eleccions sindicals de 1957 el peronisme va tornar a guanyar la majoria dels sindicats.