Per la seva banda, la versió de 1947 de l'estel del gospel Mahalia Jackson va guanyar popularitat en la ràdio i en les dues dècades següents l'artista la va interpretar en diversos actes públics i concerts, com el del Carnegie Hall. L'autor James Basker afirma que la cançó ha estat utilitzada pels afroamericans com el «negre espiritual paradigmàtic» perquè expressa l'alegria de veure's alliberats de l'esclavitud i les misèries del món. Anthony Heilbut, autor de "The Gospel Sound", afirma que els «perills, treballs i paranys» de la lletra de Newton són un «testimoniatge universal» de l'experiència afroamericana. En la dècada de 1960, a través del Moviment pels drets civils als Estats Units i l'oposició a la guerra del Vietnam, la cançó es va dotar d'un to polític. Mahalia Jackson va interpretar el tema en nombroses marxes pels drets civils, comentant que ho usava «per donar una protecció màgica, un encanteri per rebutjar el perill, un encantament perquè descendissin els àngels del cel (…) No estava segura que la màgia funcionés fora dels murs de l'església, a l'aire lliure de Mississipí. Però no m'estava arriscant». La cantant de folk Judy Collins, que coneixia la cançó des d'abans que recordés haver-la après, va contemplar a Fannie Lou Hamer liderant les marxes durant el "Freedom Summer" de 1964 i cantant "Amazing Grace", també considerava a la cançó un «talismà» capaç d'impactar emocionalment en els activistes, els espectadors i els agents de la llei que s'oposaven a les peticions de drets civils. La cançó també va ser interpretada per Joan Baez, sent un dels temes que més li demanaven, encara que no sabia que era un himne, ja que, segons les seves paraules, «va desenvolupar una vida pel seu compte». L'himne va ser interpretat fins i tot en el Festival de Woodstock de 1969, durant l'actuació d'Arlo Guthrie.