El govern passa per la seva pitjor crisi durant l'any 2002 i començaments de l'any 2003, on ha d'enfrontar un sense fi de crítiques per l'administració, però els avanços del govern en política exterior permetrien el seu repunt. Les xifres macroeconòmiques comencen a millorar, les que es veuen potenciades pels tractats de lliure comerç amb la Unió Europea, Corea de Sud i els Estats Units d'Amèrica, gestionats pel govern anterior i segellats per Alvear. Aquests eleven la capacitat exportadora de país, recuperant Xile el creixement que tenia la dècada anterior, tot i que no s'aconsegueixen pal·liar les xifres d'atur (que voregen el 8%) i la desigualtat en l'ingrés no varia substancialment. A això es va sumar l'ingrés de Xile com a membre del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, el que enfronta el país respecte de donar suport o no als Estats Units d'Amèrica en els seus plans d'envair l'Iraq; Lagos, tot i la pressió exercida pel govern de George W. Bush, dona un important gest d'autonomia al rebutjar la proposta, tal com ho esperava la majoria de la població. Al començament de 2004, Lagos s'ha d'enfrontar públicament al President de Bolívia, Carlos Mesa, després que aquest exigís una sortida a la mar per al seu país considerant la precària situació econòmica i política que vivia el país, i després enfronta altres problemes amb Hugo Chávez i Néstor Kirchner. El fort emplaçament al president bolivià i l'actitud utilitzada enfront dels altres mandataris van ser reconeguts per l'opinió pública xilena, augmentant ràpidament la valoració positiva de Ricardo Lagos, que va acabar el seu mandat amb un 59% d'aprovació en l'enquesta del Centre d'Estudis Públics (CEP).