Amb la trilogia constituïda per "Sotto il sole di Roma" (1948), "È primavera..." (1949) i "Due soldi di speranza" (1952), tots les escenes a l'aire lliure i amb actors no professionals o nouvinguts, va donar a llum a un nou gènere, anomenat" neorealisme rosa", injuriat per la crítica, però amb un ampli èxit de públic. Amb "Due soldi di speranza" va guanyar ex aequo el Gran Premi del 5è Festival Internacional de Cinema de Canes de 1952 i amb "Giulietta e Romeo" va guanyar el Lleó d'Or de la 15a Mostra Internacional de Cinema de Venècia el 1954.