Po smrti Hokusaie a Hirošigeho a následné restauraci císařství Meidži v roce 1868, umění ukijo-e ztratilo nejen na kvalitě, ale ubylo i množství prací. Rychlé otevření Západu v tomto období způsobilo, že používání dřevotisku se zdálo užitečné pouze pro žurnalistiku. Malbě také začala konkurovat fotografie. Umělci pracující v čistém ukijo-e se stali vzácnými a s chutí se odvrátili od žánru, který byl považován za symbol staré éry. Malíři sice pokračovali v produkci příležitostných pozoruhodných děl, ale zdálo se, že další pokračování tradice bylo kolem roku 1890 odsouzeno k zániku. V polovině 19. století začaly syntetické pigmenty dovážené z Německa nahrazovat tradiční japonská přírodní barviva. Mnoho tisků z této éry rozsáhle využívalo zářivě červené barvy a bylo nazýváno "aka-e" ("červené obrázky"). Umělci jako Jošitoši (1839–1892) v šedesátých letech 19. století malovali hrůzné scény vražd a strašidel, monster a nadpřirozených bytostí, či legendárních japonských a čínských hrdinů. Jeho "Sto aspektů Měsíce" (1885–1892) zobrazuje různé fantastické, ale i světské motivy s motivem Měsíce. Malíř Kobajaši Kijočika (1847–1915) je známý svými tisky, které dokumentující rychlou modernizaci Tokia, například zavedení železnic a také zobrazení japonských válek s Čínou a s Ruskem. Malíř školy Kanó Tojohara Čikanobu (1838–1912) se v 70. letech 19. století k tiskům vrátil, zaměřil se zejména na císařskou rodinu, nobilitu a scény západního vlivu na japonský život v období Meidži.