(Chrámová předsíň v klášteře minoritském ve Znojmě s rakví Přemysla Otakara II.) Tělo slavného českého krále Přemysla Otakara II. je po prohrané bitvě na Moravském poli prozatímně uloženo v minoritském klášteře ve Znojmě. Chrám je zpravidla otevřen lidu, který přichází zhlédnout mrtvolu panovníka považovaného za neporazitelného, ale dnes je uzavřen, neboť se zde má konat svatba královny-vdovy Kunhuty a předáka z rodu Vítkovců, pohledného a duchaplného Záviše z Falkenštejna. Mnich kláštera přivádí k Otakarově rakvi knížete Mikuláše, králova levobočka a opavského vévodu. Ten se o samotě obrací k mrtvému otci, stěžuje i na nestoudnost vdovy a proradnost Vítkovců a přísahá, že ochrání práva mladého Václava, dědice království (árie Mikuláše "Kde, ó kde tu dříve velký Otokar?... Reku, jemuž nestačila otců říše"). Mikuláš se ukryje; do místnosti vchází hlava rodu Vítkovců a muž, který krále v bitvě v osudnou chvíli zradil, Milota z Dědic. S nenávistnými slovy proti mrtvému vladaři odchází opět do chrámu. Avšak mnich, který ho provázel, je ve skutečnosti Jindřich z Kunrinků, kdysi jeden z nejoddanějších nápadníků ovdovělé královny. Nyní se sem vloudil, aby na vlastní oči spatřil její sňatek se Závišem (scéna Jindřicha a Miloty "Kdo říci můž, ta klenba Páně" a zpěv Jindřicha "Jdi, padouchu, svou co slávu zvratkou").