Léto roku 1941 plánovala rodina přežít na venkově, ale německý útok na SSSR 22. června zasáhl život celé země. Všichni z Tániny rodiny kromě Michaila, který už v té době opustil město, zůstali v Leningradě. Marija Ignatijevna pracovala v dílně, která šila vojenské uniformy, Ljoka pracoval jako dělník v loděnicích, Žeňa pracovala v muničním závodě, Nina na stavbě obranných zařízení kolem města. Strýc Vasja a strýc Ljoša, bratři jejího otce – v civilu účetní, sloužili v jednotkách protiletecké obrany. Táňa, tehdy teprve 11letá, pomáhala při kopání zákopů a hašení zápalných bomb. Po určité době se její sestře Nině naskytla příležitost dostat se z obklíčeného města, o čemž však nestihla rodině zanechat žádnou zprávu. Proto se jí příbuzní domnívali, že zemřela. Jako vzpomínku na sestru dostala Táňa od matky sestřin zápisník, který se později stal jejím „deníkem“. Předtím však měla jiný deník, do kterého si zapisovala důležité věci, co se udály v jejím životě. Během kruté zimy roku 1941 ho však obětovala a nechala ho shořet v pícce, když rodině nezbylo, čím by zatopili.