Pravoslaví samo sebe ortodoxií definuje, pojem pravoslaví je jeden z možných překladů tohoto pojmu. Východní křesťané, stavící na řečtině, se kdysi cítili pravověrnější než křesťané římští, stavící na latině. Jádro byzantské ortodoxie vzniklo ještě před Velkým schizmatem, tedy oddělením od Říma, zhruba v 8. století. Závěry sedmi prvních koncilů, konaných v letech 325 až 787 (dva v Niceji, tři v Konstantinopoli, jeden v Efezu a Chalcedonu) byly prohlášeny za dogma. Zvláštností východní ortodoxie byl důraz na soulad státu a církve (tzv. cézaropapismus). V čele církve tak stál de facto císař. Východní církev se naopak nestala ortodoxní ve smyslu vertikální hierarchie a centralismu církevní struktury (na rozdíl od církve západní). Naopak, od pádu Konstantinopole fungují jednotlivé státní církve (řecká, ruská, bulharská apod.) do značné míry autonomně. V moderním pravoslaví poklesl důraz na koncilní dogmata a vzrostl důraz na víru v to, že Ježíš Kristus byl vtělením Boha, a proto se ho smrt nemohla dotknout (to je také důvod, proč není zobrazován na východě, povětšinou, na kříži, zatímco na západě, který zdůrazňuje, že Ježíš byl i člověk, je lidské utrpení Ježíšovo na kříži naopak akcentováno, zobrazováno a zdůrazňováno). Moderní pravoslavná ortodoxie je také spojena s přísným dodržováním liturgických pravidel, sama mše je v tomto pojetí vnímána jako posvátný akt.