Těsně před zhroucením monarchie v říjnu 1918 byl ministrem práce a sociálních věcí v kabinetu Heinricha Lammasche. V letech 1921–1930 byl předsedou křesťansko-sociální strany. Přitom byl roku 1922 zvolen kancléřem. Roku 1924 na něj levice zorganizovala atentát, při němž byl těžce raněn. Ze zdravotních důvodů poté odstoupil z úřadu kancléře. V letech 1926–1929 zastával tento post znovu. Jeho hlavní politikou byla podpora spolupráce s průmyslníky a Heimwehrem. To mělo za následek demonstrace, které vyústily v tzv. červencovou revoltu, kterou násilím potlačil.