Tidlig på 1970-tallet hadde keiserens høye alder ble et betydelig problem for nasjonen. I henhold til Paul B. Henze: «De fleste etiopiere tenkte i henhold til personligheter, ikke ideologi, og grunnet den gamle vane så man på keiseren som initiativtager til endringer, kilden til status og privilegier, og oppmann for krav om ressurser og oppmerksomhet hos stridende grupper.» Etiopiere var bekymret for deres framtid ved hans forestående død. De var også bekymret for om keiserens etterfølgere kunne fortsette moderniseringen og økonomisk utvikling. Imidlertid kan Henzes perspektiv bli bestridt da keiseren ikke var den eneste kilden til endring og ofte ble hans syn utfordret av enten hans råd eller regionale ledere. Folket protesterte fortsatt for hans flukt fra Etiopia i løpet av den italiensk krigen i årene 1935-1936. Han ble også anklaget for den kostbare krigen med opprørerne i Eritrea ettersom han avviste Eritreas føderale status og assimilerte landet inn i Etiopia tidlig på 1960-tallet. I 1961 begynte Eritreas 30 år lange krig for uavhengighet. Det ble fulgt av keiserens oppløsning av føderasjonen og nedleggelsen av Eritreas parlament og i 1962 erklærte keiseren Eritrea for Etiopias 14. provins.