La Conferința de la Ialta din februarie 1945, Stalin era capabil să prezinte aliaților occidentali, (Franklin Roosevelt și Winston Churchill), situația din Polonia drept un "fapt împlinit". Armata Roșie ocupa țara, iar agenții sovietici, comuniștii polonezi, controlau administrația. Uniunea Sovietică era în plin proces de încorporare a teritoriilor din estul Poloniei care mai fuseseră sub stăpânirea sovietică din 1939 până în 1941, după ocuparea Poloniei ca urmare a înțelegerilor stipulate în Pactul Molotov-Ribbentrop. Drept compensație, URSS oferea Poloniei toate teritoriile germane din Pomerania, Silezia și Brandenburg de la est de linia Oder-Neisse ca și jumătatea sudică a Prusiei Răsăritene. Stalin era hotărât să facă toate presiunile de care era nevoie ca noul guvern polonez să fie controlat de comuniști. El a rupt în 1943 relațiile cu guvernul polonez în exil care se afla la Londra dar, pentru a-i liniști pe Roosevelt și Churchill, el a consimțit la Ialta ca să fie format un guvern de coaliție. Comuniștii dețineau cea mai mare parte a posturilor cheie din noul guvern iar, cu ajutorul sovietic, în scurtă vreme au câștigat controlul asupra întregii țări, câștigând mai mult sau mai puțin cinstit toate alegerile. Opoziția, condusă de Stanisław Mikołajczyk, a reușit să câștige doar o victorie, e drept, substanțială: Polonia și-a păstrat statutul de țară independentă, împotriva planurilor unor comuniști foarte influenți, așa cum era Wanda Wasilewska, care doreau ca Polonia să devină o nouă republică componentă a Uniunii Sovietice. Din păcate, această victorie avea să fie și ultima, deoarece comuniștii au reușit să-și întărească puterea și să înceapă persecuțiile politice împotriva tuturor opozanților. Mulți dintre anticomuniști au hotărât să părăsească țara, alții au ajuns să fie judecați în procese spectacol, fiind mai apoi condamnați la mulți ani de închisoare sau la pedeapsa capitală.