Han var søn af gehejmekonferensråd, rigsgreve Carl Emil Rantzau til Rastorf (1775-1857) og Emilie født komtesse Bernstorff (1777-1811), tog 1819 juridisk eksamen i Glückstadt, udnævntes 1823 til kammerjunker og kavaler hos prinsesse Caroline Amalie, 1824 til marskal hos prins Christian Frederik, 1825 til hofmarskal hos samme, 1826 til kammerherre, 1828 til Ridder af Dannebrogordenen, men forlod 1829 hoftjenesten, da han blev "Verbitter" (provst) for det adelige kloster i Itzehoe, 1838 guvernør og landdrost i Hertugdømmet Lauenburg, 1839 Kommandør af Dannebrog, 1841 Storkors og 1847 gehejmekonferensråd. Ved oprørets udbrud 1848 havde Rantzau, som var en kongetro mand, en vanskelig stilling, da den revolutionære bevægelse også havde grebet lauenburgerne. Det lykkedes ham dog at forhindre oprettelsen af en provisorisk regering i lighed med den i Kiel, men da han var afskåret fra enhver hjælp fra Danmark, måtte han til sidst påkalde militær hjælp fra Hannover, og da der ikke kunne opnås enighed mellem Rantzau og den lauenburgske landdag, påkaldte denne Det tyske Forbunds indblanding, som førte til afsendelsen af en særlig forbundskommissær, der 10. juli afsatte Rantzau. Han levede siden på Rastorf, hvor han døde 26. april 1857, før faderen.