Economia maghiară postbelică a avut de întâmpinat multe dificultăți. Cea mai mare dificultate a fost repararea distrugerilor de război (în special a podurilor, căilor ferate, materiilor prime, utilajelor etc.). Ungaria avea, de asemenea, de plătit reparații de război în valoare de 300 milioane dolari unor țări precum URSS, Cehoslovacia sau Iugoslavia și trebuia să suporte ocupația trupelor sovietice. În 1946, Banca Națională Ungară estima costurile reparațiilor de război cam "între 19 și 22% din venitul național anual". Deși situația era una critică, iar Ungaria se confrunta cu cea mai mare rată a inflației din istoria lumii, guvernanții au reușit cu succes să pună în circulație noua monedă, punând astfel bazele planurilor partidului comunist și Partidului Social-Democrat. În timp ce producția bunurilor de larg consum era scăzută, producția industrială a depășit cu 40% în 1949 nivelul din 1938, iar până în 1953 a fost într-o continuă creștere. Totuși, primitivismul industriei ușoare duce la lipsuri (în special în mediul rural) și deci, la nemulțumiri. În plus, investițiile masive în sectorul militar după izbucnirea Războiului din Coreea reduc și mai mult capacitatea de a furniza bunuri de larg consum sau alimente. Deși regimul Rákosi s-a vrut unul stalinist, în vremea sa însă a fost tolerat un număr foarte limitat de mici afaceri particulare.