În 1705, Marlborough a fost constrâns să renunțe la un ambițios atac asupra Franței, prin valea râului Meuse, deoarece prințul Eugene de Savoia fusese trimis să lupte în Italia. Cu toate acestea Marlborough a decis o ofensivă în Țările de Jos Spaniole. Francezii, sub comanda mareșalului Villeroi, erau concentrați într-o linie lungă de la Anvers la Namur, acoperind orice punct vulnerabil cu fortificații. Ludovic al XIV-lea, care la rândul său era hotărât să lupte și să răzbune înfrângerea de la Blenheim, a ordonat mareșalului Villeroi să-l caute pe "Monsieur Malbrouck" Deși Marlborough a a străpuns liniile Brabantului la Elixheim și voia să angajeze o bătălie la Waterloo, olandezii și-au retras trupele, temându-se pentru siguranța țării lor. Lui Marlborough i s-a prezentat ocazia în primăvară, când l-a forțat pe Villeroi să-și concentreze toate forțele în Țările de Jos Spaniole, pentru a apăra Namur. Bătălia de la Ramillies (1706) a reprezentat o înfrângere devastatoare pentru francezi, iar drept rezultat Bruges, Anvers, Bruxelles, Gand, toată Flandra și Comitatul Hainaut au căzut în mâinile lui Marlborough. Tot ce le rămânea francezilor erau fortărețele din Mons și Namur. Cu o pierdere de 3000 de morți și răniți (mai puțin decât la Blenheim), victoria sa a costat inamicul aproximativ 20000 de victime, iar în cuvintele mareșalului Villars "a fost cea mai rușinoasă, umilitoare și dezastruoasă înfrângere". Campania a fost un triumf operațional de neegalat pentru generalul englez. "Pare mai degrabă un vis, decât realitatea", îi scria Marlborough lui Sarah. După victoria de la Ramillies, Marlborough s-a întors în Anglia și a fost aclamat de Parlament: titlurile și moșiile sale au devenit permanente pentru moștenitorii săi de sex masculin sau feminin.