לפני מלחמת המפרץ השנייה הגיע מספר הפלסטינים ל-400,000 מכלל אוכלוסיית כווית, שמנתה שני מיליון, וכ-200,000 מהם נולדו בכווית או חיו שם את מרבית חייהם, שכן ישנם כוויתים שהם דור שלישי לפלסטינים שהגיעו עשרות שנים לפני כן. היחסים המוקדמים החלו בשנת 1936, כאשר נשלח המופתי חאג' אמין אל-חוסייני למשימה פלסטינית לחינוך תושבי כווית, ובהמשך הגיעו הפלסטינים לכווית באינטנסיביות בשלושה שלבים שונים: 1948, 1967 וב-1975. כווית הייתה אחת המדינות הבולטות שפתחו את הדרך לפלסטינים אליה, סיפקה להם הזדמנויות עבודה ופרנסה, ומצאה בה חופש יחסי בהשוואה למדינות ערביות אחרות. בשנות ה-80 של המאה ה-20, הערבים הפלסטינים היוו את עיקר כוח העבודה. היחסים הכוויתיים עם הפלסטינים הוחמצו במהלך מלחמת המפרץ השנייה, למרות התפקיד המתווך שניסה מפקד אש"ף למלא במהלך מלחמת המפרץ ובמהלך הפלישה העיראקית לכווית, אך עם תחילת מבצע "סופה במדבר" בינואר 1991 ארגון אש"ף ניסח הצהרות בהן הוא רואה בהתקפות על עיראק "הרבה מעבר לגבולות ההחלטה שניתנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם וכי ההתקפה על עיראק מהווה" סכנה אכזרית ו"תוקפנות" שיש לטפל בהן. בעיצומן של ההתקפות בפברואר 1991, יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, ביקר בבגדאד, ובו אישר "את עמדתם הנחרצת של העם הפלסטיני ושל ארגון השחרור הפלסטיני כלפי עיראק ובשוחה המשותפת בקרב להגנה על עיראק, פלסטין והאומה הערבית". מאות אלפי פלסטינים עזבו את כווית מסיבות שונות (פחד מרדיפה, מחסור במזון, קשיים בטיפול רפואי, מחסור כלכלי, פחד ממעצר וטיפול רע במחסומים של עיראקים). לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991, כמעט 200,000 פלסטינים ברחו מכווית, בין השאר עקב הנטל הכלכלי, תקנות התושבות, וחשש מפני שימוש לרעה בכוחות הביטחון הכוויתיים. מדיניות זו כי בחלקה הוביל עקירה זו הייתה תגובה למצב של אש"ף ויו"ר יאסר ערפאת על סדאם חוסיין ואת הפלישה העיראקית לכוויית.