Тим часом дві придворні партії, очолювані герцогом Орлеанським, братом короля, і Філіпом Сміливим, герцогом бургундським, вели запеклу боротьбу за вплив на хворого монарха, аж до того, що король, під час нападу божевілля піддавшись одному із суперників, під час наступного просвітлення скасовував власні накази і віддавав нові на користь другого. Спочатку брат і дядько короля виступали спільно, наказавши розпустити і частково взяти під арешт колишній уряд, складений з королівських улюбленців — так званих «мармузетів». Але згодом між ними виникли розбіжності, більш нетерплячий і прямолінійний Людовик спробував вимагати для себе французьку корону під приводом того, що «король не здатний правити». Пропозиція закінчилась скандалом, оскільки, відповідно з середньовічним правом, акт помазання є таїнство, що виходить від Бога, що люди не в змозі скасувати. Однак, за тими ж законами, недієздатний король повинен бути заміщений регентом, яким по праву зізнавався зазвичай спадкоємець престолу. Але Карл був ще дуже малий, і тому виконувати цю роль міг лише номінально. У таких умовах неминуче почалася боротьба за вплив на королеву і дофіна як основна умова влади. Ізабелла ж металася між двома партіями, схиляючись спочатку до бургундців, однак, при цьому намагаючись спертися на брата, Людовика Баварського, що зрештою призвело до того, що об'єктивно політика королеви стала найбільш вигідна сімейству Віттельсбахів.