15. století neboli quattrocento se na rozdíl od předchozího věku nevyznačuje žádnou literární osobností tak významnou, že by zastiňovala ostatní. Někdy bývá toto quattrocento dokonce nazýváno „secolo senza poesia“, století bez poezie, neboť zaměření na uměleckou tvorbu bylo do velké míry nahrazeno humanistickou učeností a zkoumáním starých textů, byť doboví badatelé často užívali literárních žánrů. Velikánem, k němuž vzhlížely celé generace tvůrců 15. století, byl Francesco Petrarca. Někteří autoři užívali kromě latiny a italštiny také obou jazyků současně (psali v takzvané makarónštině) a někdy také v řečtině. Znalost řeckého jazyka a vyšší dostupnost řeckých textů, zejména po vyplenění Konstantinopole v roce 1204 během čtvrté křížové výpravy a ještě více po pádu Konstantinopole v roce 1453, vedla k většímu množství klasických děl, jimiž bylo možné se inspirovat. Univerzity zůstávaly věrné scholastickým ideálům, humanističtí učenci proto museli hledat jiné způsoby uplatnění a často bývali například řediteli internátních škol – to byl případ Vittorina da Feltre (1378–1446), Gasparina Barzizzy (1360–1431) či Guarina Veroneseho (1374–1460). V těchto školách byl důraz pokládán na učení latiny a memorování dlouhých pasáží latinské poezie a prózy, v některých případech také studium řečtiny, ale nikoliv již autorů ve vernakulárních jazycích. Označení pro tento nový typ vzdělání zaměřený na klasickou literaturu, rétoriku, gramatiku, historii a filologii znělo „studia humanitatis“ a od tohoto názvu se odvozuje také slovo humanismus coby jméno tehdejšího hlavního filosofického proudu.