29 листопада 1791 Національні установчі збори приймають рішення, за яким протягом 8 днів священики мають скласти присягу, інакше вони будуть позбавленні зарплати та взяті під постійний нагляд. А вже 27 травня 1792 приймається декрет про депортацію священиків, які не склали присяги. Людовік XVI накладає вето на даний документ. Після цих подій священики, що не визнали нового церковного устрою йдуть в підпілля, в ліси або, в випадку Бретані, в море. Деякі з них погоджуються на депортацію в інші країни, частина також утримується в в'язницях. Особливо жорстоких переслідувань зазнають священики після бунту в Вандеї 1793, що зокрема мав і релігійне підґрунтя, і 1793-1794 велика кількість священиків загине в Рошфорській гавані на палубах плавучих в'язниць та під час Масових утоплень вандейських бунтівників у Нанті (Les noyades à Nantes), коли людей садили в навантажену баржу, яка йшла на дно, а вранці піднімали баржу і процес повторювався знову (за словами історика Нормана Дейвіса, таким чином французи придумали систему камер смерті багаторазового використання, схожу на ту, що потім застосовували німці).