Rozvoj staroanglické literární tvorby byl přerušen normanským dobytím Anglie v roce 1066. Anglický jazyk se pod vlivem vládců mluvících anglonormanským dialektem francouzštiny postupně proměňoval a vznikla střední angličtina, celé následující období je proto nazýváno středoanglickým. Většina textů mezi lety 1100 a 1350 však byla psána buď latinsky nebo francouzsky. Mezi významná středoanglická díla lze zařadit báseň "Sova a slavík" (okolo roku 1200), spojující v hádce dvou ptáků žánr zvířecí povídky a literární debatu čili spor. Kněz Layamon napsal ve stejné době neobyčejně rozsáhlý kronikářský epos "Brut", inspirovaný starším francouzským dílem "Roman de Brut" (1155) a spojující v šestnácti tisících veršů různé britské mýty a pověsti, zejména artušovské. K významným veršovaným románům patří "Král Horn" (první polovina 13. století), vycházející ze staršího anglonormanského textu, a další texty z artušovského a karolinského okruhu. Rozvíjely se také veršované povídky, takzvané bretaňské zpěvy, jako například "Sir Orfeo" (asi 1300), a rovněž fabliaux a balady. V době stoleté války s Francií vstoupily do literatury silněji též politické básně (například u Laurence Minota) a došlo k novému růstu popularity aliteratičního verše. Tímto způsobem byla napsána například slavná satirická alegorie "Vidění o Petru Oráči" (mezi lety 1370 a 1390), za jejíhož pravděpodobného autora se označuje William Langland. Z rokou 1370 pochází také artušovská skladba "Sir Gawain a Zelený rytíř" a alegorická báseň "Perla", patrně od stejného neznámého autora.