Kapina ei juuri vaikuttanut siihen, että Katariinan valtakausi jäi historiaan vallan vakauttamisen ja myös valtakunnan laajenemisen vuoksi. Kun Venäjä oli vakiinnuttanut asemansa Itämeren rannikolla, sen laajentumispyrkimykset suuntautuivat Puolan ja Turkin suuntaan. Puola ajautui perimyssotaan vuonna 1733 kuningas August II:n kuoltua. Venäjä sai liittolaistensa Itävallan ja Saksin tuella nostettua Puolan kuninkaaksi oman suosikkinsa August III:n. Hänen kautensa merkitsi Puolalle ulkopoliittista heikkoutta ja seitsenvuotisen sodan aikana muut pystyivät käyttämään Puolan aluetta hyväkseen. August III:n kuoltua Venäjä pystyi jälleen vaikuttamaan hallitsijan valintaan ja uudeksi kuninkaaksi valittiin keisarinna Katariina II:n entinen rakastaja ja Puolan Pietarin lähettiläs Stanislaus Poniatowski. Tämän oletettiin olevan Venäjän ohjailtavissa, mutta hän ryhtyi kuitenkin toteuttamaan maan hallintoa vahvistavia uudistuksia. Venäjä ei voinut hyväksyä tälläisia Puolaa vahvistavia pyrkimyksiä ja alkoi tukea Stanislauksen oppositiovoimia. Puolassa ei siedetty toistuvia oikeuksien polkemista ja maan ylhäisö perusti Ranskan ja Itävallan tuella Barin konfederaation 1768, jonka tavoite oli vastustaa venäläisvaltaa Puolassa. Liittouma muodosti 6000 miehen vahvuisen armeijan. Samanaikaisesti oli alkanut Venäjän ja Turkin välinen sota, minkä ansiosta liittokunta onnistui saamaan laajoja alueita hallintaansa. Tämä vei Puolan kuitenkin vain sisällisiin levottomuuksiin, kun Puolan Ukrainan kasakat eivät hyväksyneet liittokunnan katolista kirkkoa suosivaa linjaa. Tällöin Preussi ja Itävalta ryhtyivät rauhoittamaan niihin rajoittuvia Puolan alueita, ja myös Venäjän Turkin sodasta vapautunut joukko-osasto löi puolalaiset. Tuloksena oli Puolan ensimmäinen jako vuonna 1772, kun Preussi, Itävalta ja Venäjä erottivat itselleen palan Puolaa. Venäjään liitettiin kaikki Väinäjoen ja Dneprin itäpuoliset valkovenäläisalueet.