Az 1930-as évek legnagyobb olasz autóversenyzői közé tartozott, rendre szállította a győzelmeket a Maseratinak, az Alfa Romeónak, és az Auto Unionnak. Már majdnem 52 éves volt, amikor 1950-ben elkezdődött az első Formula–1-es világbajnoki sorozat. Hatalmas rutinjára támaszkodva szorgalmasan gyűjtötte a pontokat. Négy futamon második lett, az összetettben pedig harmadik. Amikor az 1951-es francia nagydíjon verseny közben arra kérték, hogy adja át autóját Juan Manuel Fangiónak, Luiginak elege lett az egészből. A futamot Fangio nyerte, ő pedig azonnal faképnél hagyta a Formula–1-et (habár megosztva ő is győztesnek számított). Rövid sportkocsi-versenyzői pályafutása 1952-ben, Monacóban ért véget, ahol karambolozott, s belehalt sérüléseibe.