Ратна опасност 1914. године довела га је на командно место Прве армије. У првим операцијама по избијању Првог светског рата ангажован је у борбама на западној граници Србије. Учествовао је у завршним операцијама Церске битке. 21. августа, током тешких борби за ослобођење Шапца, на једној ливади у близини града, тешко је рањен у цеваницу десне ноге, а коњ под њим је убијен. Због рањене ноге је био онемогућен да из непосредне близине руководи даљим дејствима Прве армије. За осведочену храброст при нападу на Шабац одликован је "Златном медаљом за храброст". По ослобађању Шапца, са Првом армијом форсирао је, почетком септембра, Саву и продор у Срем. Међутим, због ситуације на осталим деловима фронта морао је да нареди повлачење у унутрашњост Србије. Српска врховна команда је по жељи савезника пренела операције на аустро-угарску територију. Под његовом командом успешно је изведена Сремска операција у којој је Прва армија прешла Саву и продрла до линије Бановци-Стара Пазова-Војка-Попинци-Буђановци. У другој половини септембра са својим јединицама учествовао је у борбама на Мачковом камену, a наредних месец дана, у мањим борбама локалног карактера, одолевао је непријатељу. За време офанзиве аустроугарских снага наступило је повлачење српских снага, укључујући и Прву армију, са Дрине на Колубару. Почетком новембра 1914. у бици на Дрини, Бојовићу је повређена раније задобијена рана, што га је уклонило са командовања првом линијом фронта. Због тога, али и због тешког стања Прве армије, која се једним делом повлачила у нереду, по одлуци регента Александра команду на њом 16. новембра преузео је генерал Живојин Мишић. "За осведочену храброст на бојноме пољу у рату противу Аустро-Угарске 1914—1915. године" одликован је "Орденом Карађорђеве звезде са мачевима III реда".