ב-1852 מונה אלברט לכמה מהמשרות שהתפנו כתוצאה ממותו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, כולל ניהולו של בית טריניטי ומינוי כקולונל של משמר הגרנדירים. כשולינגטון מחוץ לתמונה, היה יכול כעת אלברט להוביל מהלך של מודרניזציה של הצבא שכבר היה מיושן. ביודעו שהצבא לא מוכן למלחמה, תמך אלברט בפתרון דיפלומטי לסכסוך בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית. פלמרסטון היה תוקפני יותר והעדיף מדיניות שתמנע את התרחבותה של רוסיה. בדצמבר 1853 הוא הוצא מהממשלה, אך באותו זמן תקף הצי הרוסי הקיסרי את הצי העות'מאני בקרב סינופ. העיתונות הלונדונית תיארה את ההתקפה כטבח נפשע והפופולריות של פלמרסטון נסקה מחדש בעוד שהאהדה הציבורית כלפי אלברט נחלשה. תוך שבועיים מונה פלמרסטון מחדש כשר החוץ. כשהמשיך הזעם הציבורי כלפי הפעולה הרוסית, נפוצו שמועות שווא שאלברט נעצר בעוון בגידה ושהוא מוחזק כאסיר במצודת לונדון. במרץ 1854 היו בריטניה ורוסיה כבר מסובכות במלחמת קרים. אלברט הגה תוכנית למצור על סבסטופול ולהטלת סגר כלכלי על רוסיה. האופטימיות הבריטית המוקדמת נעלמה עד מהרה כאשר העיתונות דיווחה שהכוחות הבריטים לוקים ברמת הצטיידותם ושהפיקוד שלהם מנוהל על ידי גנרלים זקנים הנוקטים בטקטיקות ובאסטרטגיות שעבר זמנם. העימות החל להתמשך כאשר התברר שרמת המוכנות של הרוסים גרועה לא פחות מזו של יריביהם. בשלב זה התפטר ראש הממשלה הלורד אברדין והוחלף על ידי פלמרסטון. משא ומתן מדיני שם לבסוף קץ למלחמה ונחתם חוזה פריז. במהלך המלחמה הסדיר אלברט את נישואיה של בתו בת ה-14 ויקטוריה לנסיך פרידריך מגרמניה, אם כי מימושם של הנישואין נדחו לאחר שוויקטוריה הגיעה לגיל 17. אלברט קיווה שלבתו ולחתנו תהיה השפעה ליברלית על המדינה הפרוסית המתפתחת.