V súlade s výslovnými pokynmi svojho otca Abdülmecid okamžite vykonal reformy, ktorým sa venoval Mahmud II. V novembri 1839 bol vyhlásený dekrét nazývaný Hatt-Şerif z Gülhane, tiež známy ako Tanzimat Fermanı, ktorý tieto reformy konsolidoval a presadzoval. Dekrét bol doplnený na konci krymskej vojny podobným štatútom vydaným vo februári 1856, ktorý bol nazvaný Hatt-ı Hümayun. Týmito nariadeniami sa ustanovilo, že všetky triedy sultánových poddaných by mali mať chránený svoj život a majetok; aby dane boli spravodlivo uvalené a spravodlivo spravované; a že všetci by mali mať úplnú náboženskú slobodu a rovnaké občianske práva. Schéma sa stretla so silným odporom moslimských vládnych tried a "ulamá" alebo náboženských autorít a bola implementovaná iba čiastočne, najmä v odľahlých častiach impéria. Proti životu sultána sa z tohto dôvodu vytvorilo viac ako jedno sprisahanie.