Сучасні історики визнають, що більшість лицарів під час середньовічних воєн билися пішо. Лише за ідеальних умов місцевості і за підтримки підрозділів далекобійної зброї — лицарі билися верхи. Якщо ворожі комбатанти були озброєні древковою зброєю і шикувалися у щільні формації — пряма атака верхи не можлива була без важких втрат. Простим рішенням проблеми для лицарів виявилося спішитися, як робили це шотландські лицарі, посилюючи таким чином піхотні "шилтрони" або у англійському варіанті — комбінації лучників і спішених лицарів під час Столітньої війни. Іншим способом було імітація атаки з розворотом і відступом перед ворожими порядками. Це спонукало багатьох піхотинців кидатися навздогін «відступаючим», залишаючи шикування. У цьому випадку кіннотники поверталися чолом до ворога і атакували розсіяні порядки піхоти. Таку тактику застосували, наприклад, під час Битви при Гастінгсі (1066).