Готово идилични државно-партијски односи између Совјетског Савеза и Југославије почели су да се нарушавају током 1947, а почетком 1948. дошло је до кулминације Стаљиновог нерасположења према Титу и појединим његовим самосталним одлукама, а непосредни повод за отворену критику из Москве била је одлука да се јединице Југословенске армије упуте у Албанију ради ојачања фронта против грчких монархистичких снага, које су биле једна од зараћених страна у Грчком грађанском рату. Због совјетске реакције, од ове идеје се одустало, а југословенска делегација која се фебруара 1948. налазила у Москви, оштро је критикована од Стаљина коме су сметале Титове амбиције да стварањем конфедерације овлада Бугарском и Албанијом, као и његово активно мешање у Грчки грађански рат. Након овога дошло је до отвореног сукоба између совјетског и југословенског руководства, односно ЦК СКП(б) и ЦК КПЈ. Као један од најближих Титових сарадника, Ранковић је уз Кардеља и Ђиласа од самог почетка био упознат са проблемима у односима са Совјетима. Кулминација лоших односа одиграла се 28. јуна 1948, када је на заседању Информбироа у Букурешту донета "Резолуција о стању у КПЈ", у којој су изнете оштре критике на рачун југословенског руководства.