У многим окршајима с непријатељем током Тринаестојулског устанка испољио је храброст и смелост. Посебно се памти његов подвиг током неуспеле Пљеваљске битке, 1. децембра 1941. године. Тада му је као једном од најистакнутијих и најхрабријих бораца Језерошаранског батаљона Црногорског одреда за операције у Санџаку, додељена батаљонска застава. Налазио се у Другој чети, која је имала задатак да убије команданта италијанске дивизије. Пошто је у првом додиру са непријатељем, погинуо командант батаљона, Батрић се са једним водом пробио према згради у којој је требало да буде италијански генерал. Када је видио да је генерал већ побегао у утврђену зграду школу, Батрић је с водом кренуо тамо, али га је зауставила јака ватра из цркве. Да би уништио Италијане који су се у цркви забарикадирали, он се, на челу бомбашког одељења, кроз кишу митраљеских рафала, са заставом побио до цркве, попео на звоник и одозго бомбама уништио непријатеља. Истакавши заставу на звонику, остао је у цркви са својим водом и целог дана тукао много јаче непријатељске снаге које су више пута покушавале противнападом да овладају црквом. У једном моменту, користећи се мраком, сишао је с цркве и успео да се приближи до самих прозора школе, одакле су Италијани концентричном ватром тукли цркву и све друге положаје. Кроз приземни прозор убацио је у просторије противтенковску бомбу, наневши Италијанима велике губитке. Ноћу, кад су се из града повукли готово сви партизани, Батрић је са својим људима изашао из Пљеваља, штитећи им одступницу и чувајући заставу.