Стогодишњи рат отпочео је 1337. године када је енглески краљ Едвард III повео борбу за своја права на француски престо. Прва фаза рата завршена је споразумом у Бретањи-Калеу 1359. године у корист Енглеске. У новој фази рата (1369—1374) победу односи француски краљ Шарл V осваја све територије које су изгубили његови претходници. Енглезима је остала само уска област између ушћа Лоаре и Пиринеја. Међутим, Шарлов наследник, Шарл VI био је душевно болестан те су током његове владавине Француском управљали Луј I Орлеански, краљев брат и бургундски војвода Јован II Неустрашиви. У Француској 1407. године, након убиства Луја од Орлеана, долази до грађанског рата у коме су се сукобиле странке Армањака (присталице војводе Орлеана) и странка Бургунђана. Бургунђани контролишу Париз до 1414. године када вођство преузимају Армањаци. Нови енглески краљ Хенри V обнавља Стогодишњи рат и наноси пораз Армањацима код Азенкура 1415. године. Пораз Армањака доводи до превласти Бургунђана, а Јованов наследник, Филип III Бургундски, склапа мир у Троу са Хенријем. Хенри је одређен за Шарловог наследника. Међутим, обојица краљева умиру 1422. године након чега је, у складу са одредбама споразума, обема државама завладао малолетни Хенри VI. Регенти малолетног краља постали су Хемфри од Глостера (над Енглеском) и Јован од Ланкастера, војвода Бедфорда (над Француском). Јован Бедфорд и Филип Бургундијски држали су највећи део северне Француске. Међутим, две трећине земље стале су на страну Шарловог сина, дофена Шарла.