Спекулације и популарна маштања које су, нарочито у касносредњовековно доба, биле уобичајене у западној или латинској цркви, нису нужно наишле на прихватање у источним католичким црквама, којих има 23 и у пуној су заједници са папом. Неки су изричито одбацили појмове кажњавања ватром на одређеном месту који су истакнути у популарној слици чистилишта. Представници Православне цркве на сабору у Фиренци аргументирали су против ових схватања, изјављујући да држе да постоји чишћење након смрти душа спашених и да им помажу молитве живих: „Ако душе оду из овог живота у вери и милосрђу, али су обележене неким нечистотама, било непокајаним мањим или покајаним већим, али још увек не уродивши плодовима покајања, верујемо да су у разумној мери прочишћени од тих грехова, али не неким прочишћавањем ватром и одређеном казном на неком месту“. Дефиниција чистилишта коју је усвојио тај сабор искључила је два појма са којима се православци нису слагали и споменула само две тачке које су, како су рекли, такође биле део њихове вере. Сходно томе, споразум, познат као Брестовска унија, који је формализовао пријем Украјинске гркокатоличке цркве у пуно заједништво са Римокатоличком црквом, рекао је: „Нећемо расправљати о чистилишту, већ се поверавамо учењу Свете Цркве “.