На пролеће 1703. године избио је у Угарској широк антихабзбуршки покрет под вођством магната Ференца Ракоција. Сабор у Пожуну (1687) признао је наследна права у Краљевини Угарској династији Хабзбург. Нове мере најјаче су погодиле сељаке чије су обавезе још раније биле повећане, а племство је мислило да је преварено јер им је обећано да ће после истеривања Турака доћи до поседа. Ракоци је настојао искористити ангажовање Хабзбуршке монархије у Рату око шпанског наслеђа (1701—1714). У тренутку избијања устанка, царских снага у Угарској било је око 20.000 док је Ракоци располагао са 100.000 људи. Царски двор је настојао привући Србе на своју страну. Они су у Бечу важили за веома способне војнике. Обустављено је сужавање права српске православне цркве. Истовремено се Србима, односно патријарху Арсенију, обратио и Ракоци. Куруци (како су устаници себе називали) продиру почетком лета 1703. године у области насељене Србима и заузимају Бач и Тител, али су одбијени пред Сегедином. Куруци децембра заузимају Ковин у намери да рат пренесу на десну обалу Дунава. У новом походу из 1704. године куруци заузимају Бачку. Ракоци ипак не одустаје од намере да привуче Србе. Упућује два писма; прво Арсенију, а друго народу. Ова писма нису сасвим била без одјека, јер одреди српских војника учествују у борбама против царских снага пролећа 1705. године.