Одушевљени дотадашњим победама Немачке, млади станишићки Немци добровољно су ступали у војску (Вафен-СС), јер као грађани тадашње Мађарске нису могли приступити регуларној Немачкој војсци (Вермахт). Њих око 300 ће априла 1942. године приступити новооснованој а касније и озлоглашеној 7. SS-freiwilligen-gebirgs division Prinz Eugen. Како је рат одмицао на становнике Станишића протежу се мере окупационе политике; младићи се мобилишу у Мађарску војску, поједини Срби се хапсе и гоне на принудни рад у Мађарску и Аустрију, док други завршавају по неколико месеци у логору који се налази у Бачкој Тополи. Три године након избијања рата, насилно ће бити мобилисано из Станишића око 500 људи марта и септембра 1944. године у 26. SS Waffen-granadier division der SS Hungaria, која ће учествовати у битци за Будимпешту и тамо у крвавим борбама против Црвене Армије бити готово уништена. Остатак преживелих успео је да се домогне шумовитих брда северзападно од Будимпеште, и повуку се према Бечу, где ће се почетком маја 1945. године предати америчким трупама у области Франкенбурга (Аустрија).