Després de Formentera, atacaren Eivissa i Menorca, evitant atacar l'illa més gran de l'arxipèlag, Mallorca, centre del pròsper i ben fortificat Emirat de Mayūrqa de Mubàixxir Nàssir-ad-Dawla. Però les ràtzies dels noruecs són el primer registre d'atacs cristians als territoris musulmans de les illes Balears (l'atac del 859 fou fet quan els víkings encara eren de religió nòrdica) i hagué de suposar un precedent determinant per decidir emprendre la ratzia pisano-catalana, que va tenir lloc només cinc anys després. Aquest darrer fet suposarà el primer enfrontament seriós dels estats cristians mediterranis contra els musulmans en el medi marítim des dels atacs de Carlemany i s'afegiria al precedent, més remot però també normand, de la conquesta de Sicília (1071). Tot plegat va anunciar la pèrdua de l'hegemonia militar dels musulmans en la mediterrània occidental, que no es pot considerar consumada fins a la conquesta catalana de Mallorca el 1229.