Però el poder d'Esparta fou mal portat per Corint i van buscar l'ajut del sàtrapa de Lídia, Tritaustes, per trencar l'hegemonia espartana i impedir els èxits del rei espartà Agesilau a Àsia. El delegat corinti, Timòcrates de Rodes, va repartir diners a les ciutats gregues per separar-se d'Esparta (395 aC) i així els corintis es van aliar amb Atenes, Beòcia i Argos contra Esparta i Pèrsia (Guerra de Corint). El 394 aC, es va produir una batalla prop de Corint entre els aliats i els espartans, en què aquests van guanyar i una segona batalla a Queronea, on Agesilau va obtenir una segona victòria per a Esparta. El 393 aC i 392 aC, la guerra va sortir de territori corinti amb els espartans dominant Sició i els aliats dominant l'istme, lliurant-se combats a la plana comuna entre Sició i Corint, la part més fèrtil del territori d'ambdues. Això va portar a un creixement dels partidaris de tornar a l'aliança espartana i el govern corinti va fer una matança d'opositors ajudats per un nombre d'argius introduïts a la ciutat. Corint i Argos van estrènyer els vincles i fins i tot es van fusionar els dos estats, però els opositors a Corint eren encara nombrosos i van introduir el comandant espartà de Sició, Pràxites, a la ciutat i quan els corintis van fer una sortida es van veure atacats per dos costats. Els corintis foren derrotats i la ciutat ocupada pels espartans (392 aC); les seves muralles foren demolides. De Corint, els espartans van anar a Sidos i Cròmmion, que van ocupar (392 aC). Xenofont esmenta que els membres del partit derrotat es van refugiar al barri de Craneion i d'allí es van poder refugiar a l'Acrocorint.