1933. január 30-án Paul von Hindenburg birodalmi elnök Adolf Hitlert, a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt vezetőjét nevezte ki kancellárrá. Bár Hitler egy koalíciós kormány élére került, amelynek 11 miniszteréből csupán három volt az NSDAP tagja, de kormányzása mégis a weimari alkotmányra épülő köztársaság végét jelentette. A kormány hivatalosan nem elnöki kormány volt, vagyis a korábban működő kormányokkal ellentétben elviekben nem az elnök adta ki a kormány intézkedéseit szükségrendeletben. Azonban a koalíciónak nem volt meg a többsége az alsóházban, ezért feloszlatták azt, és új választásokat írtak ki. A választások előtt szükségrendelet segítségével betiltatták a kommunista gyűléseket. A Reichstag felgyújtása után Hindenburg kiadta „A nép és az állam védelméről” szóló szükségrendeletet, amely felfüggesztette az alkotmányban foglalt szabadságjogokat, és a tagállamok szuverenitását is korlátozta azzal, hogy engedélyezte a szövetségi kormánynak a hatalomátvételt a tartományokban szükség esetére.