A 4. században egyre gyakoribbá váltak a germán törzsek, köztük gótok és vandálok betörései a Római Birodalom határvidékein. A birodalom egyszerre küzdött belső és külső problémákkal és a határprovinciák, azaz Raetia, Noricum és Pannonia egyre kevésbé voltak képesek megvédeni magukat. A hunok támadásai megindították a gótok és más nyugati népek nyugatra vándorlását. 405-ben százezres nagyságúra becsült tömeg tört be Noricumon keresztül Itáliába Radagaisus vezetésével: vandálok, burgundok, alánok, szvébek, gótok. Radagaisus serege a következő évben vereséget szenvedett. Nagyobb sikerrel jártak a 408-ban érkezett Alarik vezette vizigótok. Zószimosz bizánci történetíró szerint a Rómával ekkor békében lévő Alarik Emonán (a mai Ljubljana) keresztül vonult a noricumi Virunumba. A római hadvezér, Stilicho nyomására a szenátus megszavazta, hogy jelentős összeget adjanak a vizigótoknak, ám Stilichót nem sokkal ezután meggyilkolták. Alarik ezután átvonult Itáliába és 410-ben kifosztotta Rómát. Az 5. század eleji gót és vandál támadások következtében a Nyugatrómai Birodalom elveszítette természetes határait, a Dunát és a Rajnát, melyeket a történelem során már sohasem szerzett vissza.