A Szovjetunió születésekor, Lenin idejében, a zeneszerzők szabadok voltak. E kor kiemelkedő operaszerzője Dimitrij Sosztakovics (1906–1975) volt. Tagja volt a Kortárs-zenei Szövetségnek, amely a nyugati szerzők műveinek megismerését és előadásait támogatta. Lenin halála és Sztálin hatalomra jutása után azonban megváltozott a helyzet: csak a popularizmusnak maradt helye. Sosztakovics zenéjét – miután Sztálin egy 1936-os előadáson részt vett – a "Pravda" „káosz”-nak nevezte. A Sztálin által jóváhagyott művészi doktrína azt írta elő, hogy a zenének az kell legyen az elsődleges feladata, hogy a szovjet társadalmat ragyogó, optimista, hazafias, szocialista módon ábrázolja. Akik nem követték ezt az előírást, azokra rásütötték a „modernizmus” szégyenbélyeget. Köztük volt Sosztakovics is, és a nálánál is önfejűbb Szergej Prokofjev (1891–1953) is. Prokofjev első két operáját még Oroszországban írta, azonban az 1917-es októberi orosz forradalom után Amerikába, majd Párizsba emigrált. Később azonban visszaköltözött a sztálini Szovjetunióba, és az állam által támasztott követelmények hatására megindítóan hazafias, ugyanakkor meglehetősen gondolatszegény darabokat is írt. A másik nagy orosz opera és zeneszerző Igor Sztravinszkij (1882–1971). Sztravinszkij két és fél operát írt, ezek közül csak az egyik egész estés "(A kéjenc útja)".