Na konci 15. století (za vlády Ivana III. a na počátku 16. století (za vlády Vasilije III.) vznikala díla, která se snažila dokázat, že ruští carové jsou dědici římských císařů – takovým textem byla například "Pověst o Cařihradu" nacházející se v "Ruském chronografu" z roku 1512, kde je v závěru textu zmiňováno také turecké dobytí města a proroctví, že bude osvobozeno „rusým lidem“ (Rusy). Zachovaly se také četné prózy, například "Šalomoun a Kitovras", povídka "Stefanit a Ichnilat" (zvířecí příběh založený na příběhu z indické "Pančatantry") a další texty, často překládané nebo tematicky přebírané z jiných kulturních okruhů. Přelom 15. a 16. století byl v Rusku rovněž dobou značných náboženských nepokojů – ty se odrážejí kupříkladu v práci "Prosvětitel", napsané Josifem Volockým ve spolupráci s Nilem Sorským. Období tuhé vlády Ivana IV. lze charakterizovat centralizací a unifikací, v oblasti literatury se tyto tendence projevily mimo jiné sesbíráním církevních rozhodnutí do knihy "Stoglav", pravidly domácího chování "Domostroj" či "Ilustrovanou kronikou Ivana Hrozného". Vznikaly ale také nové původní příběhy, jako například "Pověst o Petru a Fevronii".