V literatuře a filosofii byla situace nejsložitější. Pod heslem „ad fontes“ („k pramenům“) se renesanční učenci obraceli k latinským, řeckým a hebrejským textům v originální podobě. To bylo provázeno snahou o získání starých rukopisů. Tato tendence byla ještě posílena po pádu Konstantinopole v roce 1453, kdy se část učenců i rukopisů přesunula do Itálie. Do evropské kultury se vrátila část opomíjených děl: některé Ciceronovy řeči a Plautovy komedie, Lucretiův epos "O přírodě" a četná další díla. Kromě klasické antiky se zkoumala a napodobovala také pozdní antika a texty z období patristiky (církevní otcové) a filosofie 12. století před vzestupem scholastiky (Jan ze Salisbury, Chartreská škola). V rámci filologických zkoumání začaly vznikat tříjazyčné koleje (latinsko-řecko-hebrejské) – roku 1518 byla založena v rámci Lovaňské univerzity, roku 1530 samostatně v Paříži. Díky překladům získali poté k řeckým textům přístup také myslitelé bez znalosti původního jazyka.