Наступним поштовхом у розвитку гармат, стали впровадження шведського короля Густава II Адольфа в 1620-х — 1630-х роках. Під час реорганізації шведської армії, акцент був поставлений на покращення мобільності війська та використання легких польових гармат калібру 4—9 фунтів для активних маневрів вогнем під час битви. Обслуга таких гармат налічувала лише 3 — 4 особи, а її транспортування потребувало лише 2 коней. Крім того Густав Адольф вперше у світовій практиці розпочав використання картечі проти ворожої піхоти та картузів для прискорення процесу заряджання, що складалися з ядра та порції димного пороху в зав'язаному мішечку. Якщо до того часу на одну тисячу солдат польових військ налічувалася лише одна гармата, то у шведській армії короля Густава на одну тисячу піхотинців приходилося 6 гармат. Шведи з успіхом показали ефективність своїх технічних та організаційних нововведень у битві під Брейтенфельдом під час Тридцятилітньої війни.