Etter at påskeopprøret var slått ned tok Michael Collins en aktiv rolle i reorganiseringen av IRA. Den væpnede kampen mot britene fortsatte, men man forlot den gamle strategien med store, åpne opprør. Collins, og andre ledere, så at dette hver gang hadde resultert i at britene sendte større styrker, og at man uansett ikke ville kunne måle seg med stormaktens militærstyrker i direkte konfrontasjon. Man begynte derfor med geriljakrigføring, blant annet snikmord, bombeattentater, angrep på politistasjoner og mindre militærforlegninger osv. I 1919 erklærte IRA, som anså seg som representant for den ennå ikke anerkjente Den irske republikk, krig mot Storbritannia. Den irske uavhengighetskrigen ble ført med geriljataktikk, og man unngikk hele tiden store, avgjørende konfrontasjoner.