Още в самото начало на войната за воюващите групировки – Централни сили и Антанта, става ясно, че България поради географското си положение на Балканите има ключово значение за спечелване на войната и присъединяването ѝ към една от двете дава стратегическо геополитическо преимущество. За Централните сили това би осигурило пряк сухопътен транспортен коридор по Виа Милитарис между Австро-Унгария и Османската империя, а за Антантата – обратно, прекъсване на връзките, снабдяването и общото командване между Германия и Австро-Унгария от една страна, и Османската империя от друга. През август 1914 г. България обявява, че ще пази неутралитет „с пушка при нозе“, но това е само привидно. Правителството на Васил Радославов търси удобния момент страната да се включи и изчаква предложенията на двата лагера. През следващата 1915 година Германия и съюзниците ѝ жънат успехи по фронтовете. На Източния фронт руснаците са спрени, на западния германците пробиват фронтовата линия и вече са в близост до Париж. Освен това се проваля замисленият десант при Дарданелите на Антантата. Това предполага, че България ще влезе на страната на Германия], но неуспехът при Париж охлажда амбициите на управляващите в България. Започва „българското лято на 1915 година“, през което и двете групировки във войната се опитват да я привлекат на своя страна. Тъй като Германия обещава по-сигурното, тоест връщане на изгубените територии през Междусъюзническата война, става ясно, че България ще влезе във войната на страната на Централните сили въпреки протеста на опозицията. България се обвързва с този блок с Българо-германски договор (1915), Тайна българо-германска спогодба, Военна конвенция между Германия, Австро-Унгария и България и Българо-турска конвенция (1915). На 23 септември е обявена обща мобилизация.