През 1988 Бергер бе единственият победител различен от пилотите на Макларън, след като спечели инфарктно ГП на Италия, след като Ален Прост отпадна с повреда в двигателя, а Аертон Сена напусна надпревара в последните обиколки след контакт с Уилямс-а на Жан-Люис Шлесер (който заместваше по това време разболелия от пилешка шарка, Найджъл Менсъл). Тази победа всъщност бе двойна след като неговият съотборник Микеле Алборето финишира непосредствено зад австриеца. Бергер имаше възможност да победи в последния кръг в Аделейд, преди да удари Лижие-то на Рене Арну, който му се изпречи на пътя. За следващия сезон той имаше за съотборник Найджъл Менсъл. Болидът на Ферари, 640 е бърз но често създава проблеми, най-вече по полу-автоматичната скоростна кутия, която по това време бе иновация за света на Формула 1. В Бразилия той отпадна твърде рано след сблъсък с Макларън-а на Сена. Австриеца обаче имаше голям късмет да оцелее жив, тъй като в следващия кръг в Имола, той се удари в предпазната стена със скорост 290 км-ч на завоя Тамбурело. Заради силата на удара, неговият болид се запали и отне на маршалите 16 секунди да стигнат то разрушеното Ферари и да потушат огъня. Бергер имаше само няколко контузии, няколко счупени ребра, и изгорели ръце. Той трябваше да пропусне следващият кръг в Монако преди да се върне на кокпита за състезанието в Мексико. Първите точки бяха в Монца (където завърши втори), а след това дойде и победата в Ещорил, където неговият съотборник бе дисквалифициран, и втори в Херес. В останалите състезание той често не завършваше.