Ottokár Karintia és a vend őrgrófság megszerzésével Csehországtól egészen az Adriai-tengerig húzódó birodalmat hozott létre. Eközben azonban sok ellenséget szerzett és sikerei óvatossá tették a Német-római Birodalom fejedelmeit. Amikor 1254-ben IV. Konrád császár halálával kihalt a Hohenstauffen-dinasztia, a cseh király is pályázott a császári trónra és ő volt a jelöltek közül a legerősebb, ám nem választották meg. A birodalom egészen 1273-ig interregnum állapotában volt, amikor az újabb császárválasztáson a viszonylag ismeretlen Habsburg Rudolfot tették meg uralkodónak. Az ismét császárjelölt Ottokár nem fogadta el a választás eredményét, ezért az 1274-es nürnbergi birodalmi gyűlés felszólította, hogy ismerje el Rudolfot és szolgáltassa vissza az 1250 óta szerzett koronabirtokokat (vagyis az Osztrák, Stájer, Karintiai Hercegségeket és a Krajnai Őrgrófságot). Habsburg Rudolf nem ismerte el a Babenberg-birtokok leányági öröklését és úgy vélte hogy annak vissza kell szállnia a császári koronára. Ottokárt kiközösítették a birodalomból, 1276-ban pedig Rudolf háborút indított ellene. Miután korábbi szövetségese, XIII. Henrik alsó-bajor herceg a császár oldalára állt, Ottokár hajlandó volt visszaszolgáltatni Cseh- és Morvaországon kívül valamennyi szerzeményét. A békekötés megpecsételéséül Rudolf legfiatalabb lányát, Juditot eljegyezték Ottokár fiával, Vencellel. Ottokár ezután szövetséget kötött a lengyelekkel és néhány német herceget (köztük Alsó-Bajorország hercegét ismét) is az oldalára állított, majd megpróbálta visszaszerezni elvesztett birtokait. Rudolf legfőbb szövetségese IV. László magyar király volt. Az ellenfelek 1278. augusztus 26-án találkoztak a Bécstől északnyugatra fekvő Morva-mezőnél, ahol az ütközetben Ottokár elesett. A Habsburgok így megszerezték az Osztrák és Stájer Hercegségeket, amelyek 640 évig, egészen 1918-ig a birtokukban maradtak.