Az Árpád-ház kihalását követően az ország jogilag egységes maradt, de a hatalom a tartományurak kezébe került, akik sajátjukként kezdték kezelni az általuk birtokolt királyi várakat. III. András halálát követően úgy gondolták, hogy az ő joguk lesz megválasztani az új uralkodót is. A trónért az Árpád-házzal leányágon rokon dinasztiák kezdtek versengeni, a nápolyi Anjouk, a cseh Přemysliek és a bajor Wittelsbachok. A Nápolyi Királyságban székelő Károly Róbert és családja a pápa és ezáltal a magyar főpapság támogatását bírta. A király halála után Károly egyből Esztergomba ment, ahol a választott érsek, Bicskei Gergely egy alkalmi koronával meg is koronázta még 1301 tavaszán, a tartományurak azonban nem ismerték el a nélkülük hozott döntést, ők maguk ugyanis Cseh Vencelt támogatták. Később azonban az 1307-es rákosi gyűlésen mind a papság, mind a nemesség elismerte magyar királynak, majd 1310-ben Székesfehérvárott, a Szent Koronával, Tamás esztergomi érsek királlyá koronázta. Károly 1312-ben legyőzte az ellene fellépő Abákat a rozgonyi csatában. Külpolitikája alatt jó viszonyra törekedett a Cseh Királyságban lévő Luxemburgiakkal, a Lengyel Királyságban pedig a Łokietek családdal. Az ő nevéhez fűződik az 1335-ben tartott visegrádi királytalálkozó is.