Posledný siedmy kongres (od 25. júla do 20. augusta 1935) zmenil predchádzajúcu orientáciu z triedneho boja na spoločný boj proti fašizmu v tzv. "ľudovom fronte" (aj v spolupráci s nekomunistickými stranami) na čom mal zásluhu Georgi Dimitrov, účastník súdneho procesu súvisiaceho s požiarom Ríšského snemu. V novembri 1936 bola medzi Nemeckom a Japonskom podpísaná zmluva proti Kominterne (neskôr sa k nej pridalo aj Taliansko). V máji 1939 Nemecko a Taliansko uzavreli vojenský pakt, ku ktorému sa v roku 1940 pridalo Japonsko, a tak vznikla Os Berlín-Rím-Tokio. Kominterna oficiálne vystupovala proti fašizmu, avšak 133 z 492 zamestnancov Kominterny sa stalo obeťou Veľkého teroru v rokoch 1937 až 1938, niekoľko stoviek nemeckých komunistov a antifašistov, ktorí buď utiekli z nacistického Nemecka alebo sa vysťahovali do Sovietskeho zväzu bolo zabitých a viac ako tisíc ich bolo odovzdaných späť do Nemecka. Stalin sa v auguste 1939 dohodol s Hitlerom a uzavreli pakt o neútočení. Až do júna 1941 (kedy napadlo Nemecko priamo ZSSR) Internacionála hlásala politiku "nezasahovania". Až potom sa otvorene pridala na stranu Spojencov. Kominterna bola oficiálne rozpustená Stalinom v priebehu roka 1943, pravdepodobne z dôvodu, že nechcel dráždiť svojich západných spojencov otvorenou podporou komunistických strán v ich krajinách.