Fill de Juan de Armendáriz y García de Usechi i de María Josefa Perurena y Muguiro, tenia un germà de nom Juan Francisco. Inicià la seva carrera militar servint de capità de cavalleria i lluità durant la Guerra dels Nou Anys al Flandes Espanyol lluitant a la batalla de Fleurus (1690) i batalla de Neerwinden (1693). Passà com a mestre de camp del cos de dragons, i participà en la Presa de Palamós i el Setge de Barcelona (1697). Amb l'entronització de la nova dinastia Borbó, restà fidel a Felip V. Destinat a Nàpols i ascendit a brigadier, participà en la fracassada campanya d'invasió borbònica de Portugal el 1704 i en el fracassat setge per recuperar Gibraltar (1704-1705) ja com a mariscal de camp. Promogut a tinent general (1706), exercí càrrecs a Extremadura; comandà les tropes borbòniques a la ó las tropas reales en la batalla de La Gudiña (1709) i tingué una notable participació en la Batalla de Villaviciosa (1710). Fou premiat amb l'Orde de Santiago i com tal beneficiat amb les comandes de Montizón i Chiclana, a més d'atorgar-se-li el títol de marqués de Castelfuerte el 30 de juny de 1711. Continuà avançant en la conquesta borbònica del regne d'Aragó i lluità en la campanya de Catalunya (1713-1714).