Els "fets de maig de 1937" a Barcelona van tenir una repercussió immediata en el govern de Largo Caballero. La crisi la van provocar el dia 13 de maig els dos ministres comunistes que van amenaçar amb dimitir si Largo Caballero no deixava el Ministeri de la Guerra (el PCE especialment des de la caiguda de Màlaga el 8 de febrer li feia responsable de les contínues derrotes republicanes), i que dissolgués el POUM. En aquest atac a Largo Caballero comptaven amb el suport de la fracció socialista d'Indalecio Prieto, que controlava la direcció del PSOE, que com els comunistes volien eliminar del govern a les organitzacions sindicals, UGT i CNT, i reconstruir el Front Popular (Espanya) (per a això el PSOE i el PCE havia constituït el 15 d'abril comitès d'enllaç sense comptar per a res amb la UGT). Largo Caballero es va negar a acceptar les dues condicions dels comunistes i l'endemà passat, el 15 de maig, la CNT i la UGT van fer públic el seu suport al president del Govern i van proposar "un Govern sustentat en les organitzacions obreres". Al no trobar els suports suficients per al seu govern Largo Caballero va dimitir el 17 de maig i el president Manuel Azaña, que també estava en desacord amb la presència de les dues centrals sindicals en el govern, va nomenar a un socialista “prietista”, Juan Negrín, nou cap de govern. L'endemà l'òrgan de la CNT Solidaridad Obrera declarava en la seva editorial: "S'ha constituït un govern contrarevolucionari".