Разом з Великою Британією та Росією, Франція стала однією з держав-гарантів незалежного королівства Греції. Це знайшло своє відображення у внутрішній політиці Греції під час правління короля Оттона, коли французька партія відреагувала на вплив з конкуруючою англійською та російською партіями. Британія поступово зайняла домінуюче становище у грецьких справах після 1860-х років, але Франція все ще зберігала міру впливу, особливо у військовій справі, де французькі військові місії були покликані модернізувати грецькі військові (у 1884–87 та 1911–14 ). Франція також відіграла провідну роль у зусиллях щодо залучення Греції до Першої світової війни, залучившись до «Національного розколу» на боці прем’єр-міністра Елефтеріоса Венізелоса. Французькі війська, працюючи разом з венізелістами, протистояли проти роялістських сил в Афінах, і, нарешті, у червні 1917 р. Допомогли знищити німецькофільного короля Костянтина. Прогрецька політика французького уряду, така як профранцузька політика Греції, була відмінена після виборчої поразки Венізелоса в листопаді 1920 року та повернення Костянтина, після чого Франція підтримала турецьких націоналістів Кемаля Ататюрка у своїй війни проти Греції.