A következő hónapok viszonylag eseménytelenül zajlottak a számára. A háború az anyagi helyzetét is erősen lerontotta, annyira, hogy a Via Durinin álló házát is el kellett adnia, azonban aki megvette, megengedte Toscaniniéknak, hogy bér fejében a házban maradjanak. Toscanini az egész háború alatt és még utána hónapokig nem keresett egy lírát sem, azonban részletesen figyelemmel kísérte, egy nagy térképen kis zászlócskákkal jelezte a hadmozdulatokat és a frontvonalak mozgását. 1917 nyarán katonazenekart alakított, és a fronton adott előadásokat a katonáknak. Augusztus végén Monte Santóban vezényelte a zenekarát, az olasz támadás idején, de egyetlen zenész sem sebesült meg. Toscanini a fronton maradt egészen a caporettói vereségig. Miután elvitte sebesült fiát az udinei hadikórházba, hazatért Milánóba. Hazatéréséről leánya, Wally a következőket írta 1972-ben: "„A személyzeti ajtón jött be; arca hamuszínű és piszkos volt, szeme a sírástól dagadt. Mama azt hitte, hogy valami borzalmas dolog történt Walterral, talpra ugrott és azt sikoltozta: »Walter, Walter!« Apám azt mondta: »Nem ő. Olaszország. Olaszországnak vége.« Megölelte anyámat és elkezdett sírni.”"