Un testimoni excepcional sobre l'ús de "vexillum" i gonfanons en el període preheràldic és el "Liber Maiolichinus", una epopeia llatina que narra la Croada pisano-catalana de l'any 1113-1114 cabdellada per l'arquebisbe de Niça Pere II i el comte de Barcelona Ramon Berenguer III contra Al-jaza'ir al-Sharquiya li-l-Andalus (les Balears musulmanes). En aquesta epopeia llatina, a part de ser el primer document històric en què apareixen els termes «Catalunya» i «català», es documenta la presència massiva de banderes - "vexillum", plural "vexilla"-, de cavallers abanderats amb estendard (bannerets) -"vexiliferi"- i, llevat que tracti d'una interpolació, es testimonia ja l'emblema de la rodella vermella, «"rota signa"», dels barons de Montpeller.&lt;ref name="MENENDEZ-2004/115"&gt;Menéndez Pidal 2004, pàg. 115&lt;/ref&gt; Segons l'heraldista aragonès Faustino Menéndez Pidal de Navascués (2004), malgrat no existir-ne proves sòlides, és possible que també altres emblemes dels senyors del Llenguadoc com el sol dels barons dels Baus, la creu dels comtes de Tolosa, o el corn dels comtes d'Aurenja, existissin ja en aquesta època. Més enllà d'aquestes però, el text deixa testimoni de l'ús explícit de tres ensenyes: el vexil·lifer de la ciutat [de Pisa] porta la bandera comunal; el cònsol Hildebrand porta l'ensenya de la Verge Maria; i Atho porta la bandera papal enviada pel papa a l'arquebisbe de Pisa amb la seva benedicció.&lt;ref name="HERREROS-1991/252"&gt;, pàg. 252 &lt;/ref&gt;