ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן הסביר את חשיבותן הרבה של הפריגטות ללוחמה הימית בעידן המפרש כתוצאה של החסרון המוחלט באותה תקופה באמצעי תקשורת וגילוי לטווח גדול מקשר עין, דוגמת הרדיו והמכ"ם המודרניים. במרחבים העצומים של ימים ואוקיינוסים, אפילו ציים גדולים התקשו מאוד למצוא זה את זה, וגילוי מוקדם של צי האויב היה לעיתים קרובות המפתח לניצחון בקרב ובמלחמה. מפקדים ימיים יכלו לשפר את הסיכוי לגלות את האויב באמצעות פרישת הצי שלהם ברווחים הגדולים ביותר שעדיין מאפשרים קשר עין בין אוניות סמוכות (מספר קילומטרים), אך הם לא רצו לפזר באופן זה את אוניות הקו משום שלאחר גילוי האויב, גורם מפתח נוסף היה הזמן שארך לקבץ אותן בחזרה למבנה קרבי צפוף. תפקיד זה הוטל איפוא על ספינות הסיור ובעיקר הפריגטות. מקרה שהדגים את חיוניותן של הפריגטות התרחש בים התיכון בשנת 1798, בעת המרדף הארוך שניהל האדמירל הבריטי הוריישו נלסון אחרי צי הפלישה של נפוליאון בונפרטה למצרים. סמוך לאי מלטה, כמה מאוניותיו של נלסון דיווחו על מפרשים באופק שבדיעבד השתייכו ככל הנראה לצי הפלישה הצרפתי. ואולם נלסון איבד את הקשר עם הפריגטות שלו לאחר שסערה קשה הפיצה אותן, ולא רצה להסתכן בפיזור אוניות הקו על-מנת לבדוק את הדיווח. נפוליאון לעומתו הוזהר על ידי פריגטה צרפתית מנוכחות הצי הבריטי, תיקן את מסלולו מעט צפונה והצליח לחמוק מגילוי, אף שבליל 22 ביוני חלפו שני הציים במסלולים כה קרובים שעל אוניית הדגל הצרפתית ניתן היה לשמוע את התותחים הבריטים יורים על-מנת למנוע התנגשויות בערפל. כחודשיים נוספים של חיפושים במרחבי הים התיכון נדרשו לנלסון כדי למצוא לבסוף את אוניות המלחמה הצרפתיות ולהנחיל להן תבוסה בקרב הנילוס, אך נפוליאון כבר מזמן נחת עם צבא הפלישה הצרפתי במצרים, ואבדה לעד ההזדמנות ללכוד אותו בלב ים, מה שהיה עשוי למנוע את כל המלחמות הנפוליאוניות. במכתבי נלסון לממונים עליו מאותה תקופה נמצאה לעיתים קרובות דרישה לפריגטות נוספות, והוא אף התבטא במרירות כי "כשימות ימצאו את הצורך בפריגטות חרוט על לוח ליבו".