Ensimmäinen pysyvä ooppera perustettiin Venäjän keisarikunnassa jo vuonna 1736 Pietarin hovissa ja se esitti ensimmäisen oopperan venäjäksi jo vuonna 1755. Kuitenkin 1800-luvulle asti oopperan laulajat ja säveltäjät olivat pääasiallisesti ulkomaalaisia. 1800-luvun kansallisuusaatteiden syntymisen myötä venäläiset taiteilijat pyrkivät kansallisromanttisessa hengessä luomaan uutta leimallisesti venäläistä taidetta. Ensimmäinen kansainväliselle tasolle yltänyt venäläinen säveltäjä oli Mihail Glinka, jonka patrioottinen, ehkä jopa propagandistinen, "Elämä tsaarin puolesta" ("Жизнь за царя", "Žizn za tsarja", 1836) oli ensimmäinen kauttaaltaan venäjäksi esitetty ooppera. "Elämä tsaarin puolesta" sekä Glinkan toinen ooppera Aleksandr Puškinin runoon perustuva "Ruslan ja Ljudmila" ("Руслан и Людмила", "Ruslan i Ljudmila", 1842) sisältävät jo useita myöhemmin venäläisen musiikin tunnuspiirteiksi muodostuneita piirteitä kuten modaalisten asteikkojen käyttö ja venäläisten kansanmusiikkisävelmien lainaaminen ja kansanmusiikinomaisuuteen pyrkiminen. Glinkan venäläisen oopperan perinnettä jatkoi Aleksandr Dargomyžski, joka ensimmäisissä oopperoissaan oli saanut vaikutteita ranskalaisesta Grand opérasta. Keskeneräiseksi jäänyt ja Nikolai Rimski-Korsakovin viimeistelemä "Kivinen vieras" ("Каменный гость", "Kamennyi gost", 1872) oli musiikillisesti kokeileva: siinä käytettiin rohkeita harmonioita, modulaatioita eikä siihen oltu merkitty sävellajeja lainkaan. Aleksandr Serovin suuri esikuva oli Richard Wagner, vaikka hänen oopperansa "Judith" (1863) ja "Rogneda" (1865) muistuttivatkin enemmänkin mayerbeeriläistä grand opéraa kuin Wagnerin kokonaistaideteoksia.