Vuoden 1918 marraskuun vallankumouksen yhteydessä kysymys Saksan kohtalosta lankesi sosiaalidemokraattien johtajien käsiin. Scheidemann esitti 7. marraskuuta valtakunnankanslerille SPD:n puoluejohdon uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin keisari Vilhelm II:n eroa. Sosiaalidemokraattisten ministerien erottua hallituksesta valtakunnankansleri prinssi Max ilmoitti 9. marraskuuta keisarin luopuneen kruunusta. Uudeksi kansleriksi nimetty Ebert harkitsi perustuslaillisen monarkian säilyttämistä toistaiseksi ja valtiomuotokysymyksen lykkäämistä tulevalle kansalliskokoukselle. Scheidemann kuitenkin tajusi, että radikalisoitunut vallankumous oli riistäytymässä käsistä, joten vielä samana iltapäivänä hän julisti oma-aloitteisesti Berliinissä Valtiopäivätalon ikkunasta väkijoukolle pitämässään puheessa Saksan tasavallaksi kysymättä tähän hallituksen, puolueen tai Ebertin valtuutusta. Paluuta monarkiaan ei tämän jälkeen enää ollut. Scheidemannin julistus ehti sopivasti pari tuntia ennen kuin spartakistien johtaja Karl Liebknecht julisti toisaalla Berliinissä ”vapaan sosialistisen tasavallan”, ja aloite Saksan kohtalosta säilyi näin oikeistososiaalidemokraateilla.