Briterne blev i praksis fordrevet fra New England som resultat af dette felttog, selv de, i lighed med andre steder i kolonierne, fortsat fik støtte fra de lokale Loyalister, især i Newport, Rhode Island, hvorfra de fordrev hovedparten af de lokale Patrioter. Felttoget og krigen som helhed var et alvorligt slag mod Storbritanniens prestige og tiltro til sit militær. De øverste militære ledere i felttoget fik kritik for deres indsats. F.eks. fik Clinton, selv om kom til at lede de britiske styrker i Nordamerika, meget af skylden for at briterne havde tabt krigen, og andre kom enten ikke igen i indsats i krigen (Gage), eller endte med at komme i unåde (Burgoyne, som overgav sin hær i Slaget ved Saratoga). Mens briterne fortsat havde kontrollen over havene og havde militære successer på landjorden, ikke mindst i Felttogene i New York og New Jersey, og Philadelphiafelttoget), havde de begivenheder, som førte op til krigen haft den effekt at de forenede de 13 kolonier i deres modstand mod kronen. Derfor kunne de aldrig samle tilstrækkelig støtte fra Loyalister til at genskabe en egentlig politisk kontrol over kolonierne.