V prvních týdnech roku 1420 stoupenci plzeňského landfrýdu a oddíly Václava z Dubé, vojenského náměstka krále Zikmunda v Čechách, oblehli Plzeň, kde se koncem předchozího roku uchýlili husité, kteří odmítli akceptovat příměří mezi kališníky a katolíky uzavřené 18. listopadu v Praze. Po třech měsících bojů se pro husity stala situace ve městě neudržitelná a přistoupili proto na návrhy Pražanů, kteří sjednali s královskými podmínky jejich svobodného odchodu. Patrně 23. března opustilo Plzeň asi čtyři sta husitů (včetně žen a dětí), kteří zamířili k nově vznikajícímu Hradišti na hoře Tábor. Avšak závazek, kterým měli zaručeny podmínky svobodného odchodu, nebyl královskou stranou dodržen, neboť o dva dny později byla kolona u Sudoměře napadena silným vojskem složeným ze strakonických johanitů a katolických pánů. K těmto šlechticům náleželi zejména "železní páni" kutnohorského mincmistra Mikeše Divůčka z Jemniště a Petra ze Šternberka. K bitvě došlo v pozdních odpoledních hodinách v těžce schůdném terénu, kde nebyly královské oddíly schopny uplatnit svou převahu v počtech ani ve výzbroji a utrpěly přesvědčivou porážku. Jejich jediným ziskem bylo 30 zajatých husitů, které nechal Mikeš Divůček odvést do Kutné Hory. Plzeňská skupina dorazila na Tábor patrně na samém konci měsíce, snad 29. března, a krátce po jejím příchodu si městská obec do svého čela zvolila čtyři hejtmany. Čelní místo mezi nimi obdržel Mikuláš z Husi, dalšími pak byli Jan Žižka z Trocnova, Zbyněk z Buchova a Chval z Řepice. Podle všech náznaků post vojenského velitele od prvních dní pobytu zastával trocnovský zeman. Ten v krátké době zorganizoval přepadení městečka pod hradem Mladá Vožice, kde se po bitvě u Sudoměře postupně shromažďovali "železní páni" kutnohorského mincmistra. Tato akce měla nejvyšší důležitost, neboť hrad vzdálený asi 20 km od vznikajícího Tábora, který měli v držení bojovní katolíci Kryštof a Materna z Hronova, byl předsunutou základnou oddílů královské strany.