Ірландський парламент отримав значну незалежність за , після того як протягом багатьох століть був підпорядкований Англії, а згодом — Великій Британії. Союз з Англією сприймався ірландцями негативно, і в 1799 році цю пропозицію вже було відхилено, однак кампанія на її підтримку, розпочата британським урядом, а також ірландське повстання 1798 року розчистили шлях для затвердження Акту у 1800 році. Його остаточне прийняття Парламентом Ірландії пройшло успішно, оскільки він був схвалений простою більшістю голосів парламентаріїв, які отримали від британського уряду пропозиції перства, британської землі та інших пільг. Однією з привабливих сторін Унії для католицької більшості в Ірландії, було обіцяне скасування кримінального законодавства, що носило дискримінаційний характер по відношенню до них, і надання громадянської емансипації. Відповідно до положень Акту про Унію, Ірландія мала бути представлена у парламенті 100 парламентаріями, також мала бути проведена емансипація католиків. Ця норма була скасована за правління Георга III, який стверджував, що в інтересах країни пішов проти своєї обіцянки, зробленої в ході церемонії коронації, щоб захистити англіканську церкву. Участь католиків у британському парламенті було відновлено лише у 1829 році, завдяки зусиллям Денієла О'Коннела.