במשך השנתיים הבאות סייר בורכגרווינק באירופה ובאוסטרליה, בחיפוש אחר תמיכה וגיבוי לרעיונותיו למשלחת, אך לשווא. אחד האנשים שעמם ביקש לאחד כוחות היה ויליאם ספירס ברוס, שתכנן משלחת משלו לאנטארקטיקה. תוכניותיהם המשותפות קרסו, כשבורכגרווינק, שניתק את קשריו עם הנריק בול, שמע שברוס מנהל דיונים עמו; "אני מצטער שמשום כך לא נוכל לשתף פעולה", כתב בורכגרווינק לברוס. עוד גילה, שהחברה הגאוגרפית המלכותית מטפחת תוכניות משלה למשלחת אנטארקטית מאז 1893. בהשפעת נשיא החברה, סר קלמנטס מרקהם, נתפס חזון המיזם הזה של החברה הגאוגרפית לא רק כיוזמה מדעית, אלא כניסיון להחיות מחדש את תהילת חקר הקטבים של הצי המלכותי. יוזמה זו התפתחה בסופו של דבר לכדי המשלחת האנטארקטית הלאומית עם הספינה "דיסקברי", בהנהגת קפטן סקוט, ותוכניות אלה עניינו את האגודות המדעיות יותר מהצעותיו צנועות יותר של בורכגרווינק. מרקהם התנגד בלהט ליוזמות פרטיות, שעלולות להסיט תמיכה כספית מן המיזם שלו, ובורכגרווינק מצא עצמו נאבק נואשות להשגת עזרה מעשית: "נאלצתי לדחוף את הסלע האנטארקטי שלי במעלה גבעה תלולה," כתב.