Originile celui de-al doilea război chino-japonez pot fi depistate în urmările primului război dintre cele două națiuni (1894-1895). În acest conflict, China, aflat atunci sub Dinastia Qing, a fost învinsă de Japonia și a fost forțată să cedeze Taiwanul și să recunoască independența Coreii prin Tratatul de la Shimonoseki. Dinastia Qing a fost pe punctul de a se prăbuși de pe urma revoltelor interne și a înfrângerii de plan extern, iar Japonia a devenit o mare putere datorită măsurilor de modernizare luate în acea perioadă. Republica China a fost fondată în 1912, după Revoluția Xinhai, care a răsturnat monarhia. Totuși, tânăra republică era chiar mai slabă decât în perioada Qing, în mare parte datorită dominației seniorilor războiului. Perspectiva unificării țării și respingerii intervenției străine părea în acea perioadă puțin probabilă în viitorul apropiat. Unii dintre șefii militari locali s-au aliat cu puterile străine în încercarea de a-și învinge rivalii. De exemplu, liderul militar Zhang Zuolin din Manciuria a cooperat în mod deschis cu japonezii, de la care primea ajutor militar și economic. Japonia a fost în anii de început ai Republicii China principala amenințare externă.