Пропоноване на соборі у Флоренції об'єднання християн для боротьби з ісламською агресією виявилося неефективним (католики не врятували Константинополя від захоплення османами). Після падіння столиці Візантійської імперії і заміни влади Константинопольського християнського імператора владою мусульманського султана в митрополії Константинопольського патріархату значно зросло значення світських правителів, влада яких стала сильнішою від влади духовних владик. 15 вересня 1475 року на освяченому Соборі в Константинополі митрополитом Київським і всієї Русі обрано і висвячено ченця Афонського монастиря Спиридона. Однак король Польщі і великий князь Литовський Казимир IV, очевидно, на прохання свого сина Казимира, не дозволив новому ієрарху руської церкви керувати своїми єпархіями і заслав Спиридона в Пуню, а на митрополичому престолі затвердив архієпископа смоленського з роду руських князів Пстручів — Мисаїла, який 12 березня 1476 року підписав листа папі Сиксту IV (на лист папа відповів буллою, в якій визнав східний обряд рівноправним латинському). Перебуваючи в засланні, Спиридон продовжував спілкування зі своєю паствою (збереглися написані ним в Литві «Виклад про православну істинну нашу віру» та «Слово на Зішестя Св. Духа»). Поставлення Спиридона митрополитом всієї Русі викликало занепокоєння московських правителів, які обізвали митрополита Сатаною. В «затвердженій» грамоті єпископа Вассіана, що отримав 1477 року від Московського митрополита Тверську кафедру, спеціально обумовлюється: