Франція орієнтовно підтримувала іспанських республіканців під час громадянської війни і мусила скорегувати свою зовнішню політику щодо Іспанії на факт неминучої перемоги націоналістів. 25 лютого 1939 р. Франція та франкістська Іспанія підписали Угоду Берард-Хордана, за якою Франція визнала уряд Франко легітимним урядом Іспанії та погодилась повернути іспанську власність різного типу (включаючи, серед іншого, зброю та боєприпаси, золоті запаси, мистецтво та худобу), що раніше перебувало у володінні республіканців націоналістам. Натомість новий іспанський уряд погодився на добросусідські відносини, колоніальну співпрацю в Марокко та висловив неофіційні запевнення щодо репатріації понад 400 000 біженців, які втекли з Каталонського наступу націоналістів у Францію на початку 1939 року. Філіп Петен, пізніше лідер режиму Віші під час німецької окупації Франції, став послом Франції в новому іспанському уряді. Пізніше Іспанія розриває Угоду Берарда-Хордана, коли вступає до Антикомінтернського пакту та наступне узгодження з німецькими та італійськими фашистами призвели до військового нарощування в колоніальному Марокко, незважаючи на обіцянки про кооперативну політику в цій галузі. Однак Іспанія не бажає втягуватися у Другу світову війну і заявила про свої наміри залишатися нейтральними щодо німецьких експансіоністських проектів до Франції ще на Судетській кризі 1938 року. Цей скептицизм до іспанської участі від імені Німеччини був ще посилений, коли іспанський уряд отримав звістку про співпрацю Німеччини з Радянським Союзом, який раніше був прихильником іспанських республіканців під час громадянської війни в рамках пакту Молотова-Ріббентропа 1939 року. Хоча Іспанія залишалася нейтральною, іспанським добровольцям було дозволено воювати на боці Країн Осі у складі німецької "Блакитної" 250-ї піхотної дивізії.