Compromès aviat amb la política, el 1936 va entrar a formar part del Partit Comunista Francès i va participar en l'organització del Front Popular de França, encara que va abandonar el susdit partit el 1939 per la seva discrepància davant el pacte de no-agressió entre Alemanya i la Unió Soviètica signat a Moscou. Mobilitzat com a oficial d'infanteria durant la Segona Guerra Mundial, Gracq hi participa combatent al front del Nord fins que és fet presoner. L'experiència de la guerra inspira les seues següents ficcions, ja que, durant la seua captivitat a Silèsia, sorgeix el projecte de "Un beau ténébreux". El segueix un període d'intensa creació, el qual culmina el 1951 amb "La ribera de les Sirtes", novel·la que el converteix en guanyador del Premi Goncourt. El seu desig de preservar la seua llibertat creadora i crítica, i, també, de manifestar el seu descontentament amb l'espectacle mediàtic inherent el porta a rebutjar el premi (idees expressades en el seu opuscle "La littérature à l'estomac" -1950-, el qual irromp en els anys que segueixen a la fi de la Segona Guerra Mundial i en ple apogeu de la literatura compromesa i existencialista). L'elegant i corrosiu assaig de Gracq és una radiografia del mercat literari (""murmuri agitat d'una borsa de valors perpètua"), sobre el qual, i deu anys més tard, hi tornaria amb "Pourquoi la littérature respire mal" denunciant la dictadura de la crítica: "La teologia s'hi instal·la i la fe en desapareix". Encara que avui queden molt lluny els temps en què la literatura tenia tant poder, la fractura entre la lectura (entesa gairebé com un ritual sagrat) i el soroll mediàtic s'ha radicalitzat i les protestes de Gracq, segons el parer d'alguns, són més vigents que mai. Per a mantindre la seua independència crítica a la República de les Lletres, Gracq va exercir com a professor de geografia i història fins a la seua jubilació al liceu Claude Bernard de París (1947-1970).