I forbindelse med Forfatningskonventet i 1787 blev det oprindeligt forslået, at en præsident, en vicepræsident og en embedsmand skulle kunne bringes for en rigsretssag i tilfælde af ""misbrug og pligtforsømmelse" (på engelsk: "malpractice or neglect of duty"). Denne brede term blev dog afvist, hvorefter det blev foreslået, at man skulle kunne bringe embedsmænd for en rigsretssag i tilfælde af "forræderi og bestikkelse"" ("på engelsk: "Treason and Bribery"")"." Der blev dog også gjort indvendinger mod denne formulering, da omfanget og konsekvenser af denne ordlyd blev anset for at være for begrænsende. Således blev der argumenteret for, at en embedsmand kunne udføre handlinger, som burde være berettiget en rigsretssag, men som ikke var "forræderi" eller "bestikkelse". Det blev derved forslået at tilføje ""misforvaltning" (på engelsk: "maladministration""), som en berettigede grund til at rejse en rigsretssag. James Madison protesterede dog mod anvendelsen af dette ord, da han mente, at formulering i så fald ville blive for vagt. Han frygtede, at det ville afstedkomme, at Senatet i så fald blot ville afsætte præsidenten, når det var belejligt for dem – herved ville man de facto indføre parlamentarisme. Madison forslog efterfølgende i stedet at tilføje termen "andre alvorlige forbrydelser og forseelser" til rigsretsbestemmelser, hvilket også England havde haft i sine rigsretsbestemmelser siden 1450. Denne term blev efterfølgende godkendt af konventet.