Vývoj proudových letadel v USA začal již počátkem druhé světové války, přičemž Spojené státy úzce spolupracovaly s Velkou Británií. Na vzniku amerických strojů nové generace se podílelo více firem. První americký proudový letoun Bell P-59 Airacomet létal již na sklonku roku 1942, ovšem pro bojovou činnost byl kvůli nízkým výkonům nepoužitelný (ostatně prakticky již od počátku se s ním počítalo jen jako s experimentálním). V továrně Lockheed vzlétl 8. ledna 1944 prototyp letounu XP-80 s původním dovezeným motorem de Havilland H-1B s tahem 10,9 kN a výzbrojí pěti kulometů Colt-Browning M-2 ráže 12,7 mm. V březnu 1944 následovala objednávka na stavbu třinácti předsériových YP-80A (dostaly sériová čísla 44-83023 až 44-83035), první z nich vzlétl 13. září 1944 (druhý z nich, stroj se sériovým číslem 44-83024, byl dokončen jako prototyp průzkumného XF-14). Výsledky byly tak povzbudivé, že si jich americké letectvo postupně objednalo 5000 kusů. První stíhačku P-80A obdrželo americké válečné letectvo v únoru 1945. Stroje měly zpočátku motory J-33-GE-9 a J-33-GE-11, poté verze J-33-A-11 a J-33-A-17 s tahem 17,8 kN vyráběné v licenci u společnosti Allison. S koncem války byl kontrakt seškrtán na 917 strojů (nakonec bylo postaveno 677 strojů P-80A a fotoprůzkumných FP-80A). Výroba se znovu plně rozeběhla až za Korejské války a v dobách studené války, přičemž stroj byl postupně modernizován. Celkem bylo vyrobeno 6447 kusů, z toho v USA 5691, v Japonsku 210 a v Kanadě 656 kusů.