La seva presa del poder va tenir origen en dos fets externs més que en un intent planejat d'usurpació: la croada de Sant Lluis (1249-1250) i la invasió mongol de Síria (1259-1260). La resistència enfront de la croada fou obra dels mamelucs; el darrer general no mameluc, Fakhr al-Din ibn Shaykh al-Shuyukh, que va exercir el govern a la mort d'as-Sàlih Ayyub (1249) fou assassinat. La preferència del sultà Turan-Xah ibn as-Sàlih Ayyub (1249-1250) per la seva nissaga en perjudici dels bahrites va provocar el seu assassinat per un grup de mamelucs l'1 de maig de 1250. Encara que l'aparença de sultanat aiubita es va mantenir en la persona d'al-Àixraf II (1250-1254) i la regència de Xàjar-ad-Durr, el poder va passar als mans dels mamelucs entre els quals va emergir al-Muïzz Àybak.