Az állami tankönyvkiadásnak szinte az egész első évtizedére a folyamatos átszervezés és a szigorú felső hatósági felügyelet volt a jellemző. Némi lazulás 1954–56-ban következett be, amikor a kiadó magyar részlegének lehetőséget adtak arra, hogy egyetemi és kiváló középiskolai tanárokat felkérve, elindítsák a magyar nyelv és irodalom tankönyvek (ez utóbbinál egyelőre az irodalmi szöveggyűjtemények) sorozatait. A magyar forradalom leverését követő romániai megtorlások azonban a tankönyvkiadásban is a szigorítások, a nagy megrázkódtatások időszakának kezdetét jelentették. Ezután a szerkesztőséget úgyszólván ötévenként átszervezték, ami újabb és újabb felső szempontok érvényesítése mellett minden alkalommal a kialakuló munkaközösségek szétzilálását eredményezte. A tankönyveket 1958 után a minisztérium illetékesein kívül a Sajtófőigazgatóság és a párt központi bizottságának nemzetiségi osztálya is ellenőrizte, ami a szakterülettől idegen politikai elvárások egész sorának erőszakos érvényesítését jelentette. Emiatt legalább tíz éven át jószántából senki nem vállalkozott tankönyvírásra.