El període modernista conegut com a moviment Jove Polònia en les arts visuals, la literatura i la música polonesa, va començar a existir cap al 1890 i va concloure amb la recuperació de la independència (1918). El període es va basar en dos conceptes. La seva primera etapa es va caracteritzar per una forta oposició estètica als ideals del seu propi predecessor (promovent el "treball orgànic" davant l'ocupació estrangera). Els artistes que van seguir aquesta filosofia inicial de la Jove Polònia creien en el moviment decadent, el simbolisme, el conflicte entre els valors humans i la civilització i l'existència de l'art per l'art. Entre els autors destacats que van seguir aquesta tendència s'inclouen Kazimierz Przerwa-Tetmajer, Stanisław Przybyszewski i Jan Kasprowicz. La ideologia posterior va sorgir juntament amb els trastorns sociopolítics d'Europa, com la Revolució de 1905 contra Nicolau II de Rússia, la dissolució de la unió entre Noruega i Suècia en 1905. la Primera Crisi Marroquina i altres. Fou una continuació del romanticisme a Polònia, sovint anomenat neorromanticisme. Els artistes i escriptors que seguien aquesta idea van abastar una gran varietat de temes: des del sentit de la missió personal d'un polonès, exemplificat per la prosa de Stefan Żeromski, a través de la condemna de la desigualtat social en les obres de Władysław Reymont i Gabriela Zapolska, en les crítiques a la societat polonesa i a la història revolucionària polonesa de Stanisław Wyspiański. El 1905, Henryk Sienkiewicz va rebre el Premi Nobel de Literatura pel conjunt de la seva obra èpica.