Након Хитлерове инвазије на Пољску (1. септембар 1939. године) Велико фашистичко веће објавило је одлуку према којој је Италија заузела став незараћене, али не и неутралне стране. Након британске евакуације са континента и пораза француских снага на Соми и Ени, Италија је 10. јуна 1940. године објавила рат Француској и Великој Британији. Италија је од Француске захтевала Тунис, Алжир, Корзику и Француску Сомалију, као и поморске базе Оран и Казабланка. Уговором о примирју од 24. јуна морала се задовољити само са неколико општина у Алпима, Ментоном и луком Џибути у Француској Сомалији. Грчка је нападнута од стране италијанске војске октобра 1940. године, али је њена војска трпела поразе све до доласка Немаца 1941. године. Немачка и Италија напале су Југославију 6. априла 1941. године. У Африци су Италијани трпели поразе од британских снага. Након битке код Ел Аламејна (1942), Италијани губе Киренаику и Либију, а након пораза код Туниса коначно су избачени из Северне Африке (мај 1943). У сидришту Таранта и бици код Матапана италијанска флота претрпела је тешке поразе од Британаца. Под утицајем пораза на свим фронтовима и незадовољства маса фашистичким режимом, убрзо после искрцавања савезника на Сицилији долази до слома фашизма и изласка Италије из Другог светског рата. Одлуком фашистичког већа, команда над оружаним снагама пренета је на краља, а уставне функције монархије поново су успостављене. Маршал Пјетро Бадољо формирао је нову владу која је потписала капитулацију. Италија је принуђена на обуставу непријатељства, предају ратних заробљеника, демобилизацију јединица и разоружање, стављање ратне флоте под заједничку контролу, а лука и аеродрома на располагање Савезницима, као и на одрицање од колонијалних поседа.