Двойката линкори – типа „Невада“ – в литературата често се оценява като революционна по своята концепция. Тяхната поява ознаменува решителното завръщане към стария принцип на защита („всичко или нищо“), отговарящ вече на изискванията на боя на големи дистанции. Обаче, при всичките тези нововъведения, „Невада“ е класическия американски линкор, продължаващ линията на развитие на предходните кораби. Те имат доста тежък, здрав и пълен по обводите корпус, същият състав въоръжение, както и на предходната двойка кораби (макар и разположен по друг начин), но по-ниската, вече неприлична, 20 възлова скорост, която е по-ниска от стандартната ескадрена скорост на линейния флот на САЩ. В Тихия океан, в условията на очаквания дневен бой, при добра видимост, на максимална дистанция, благодарение на тази система за защита, линкорите от типа „Невада“ (и последващите ги) изначално получават съществено преимущество над бронираните по традиционната „европейска“ схема японски линкори. В европейските води за „Невадите“ всичко обаче не е така. Оборудваните с неунифицирани кули, с ниска скорострелност, бавни, уязвими за всички фугасни снаряди от всички възможни калибри, тези кораби нямат никакви преимущества, това се допълва от лошото качество на бронята и отвратителните снаряди. Сумарната дебелина на всички палуби при „Невадите“ не е толкова голяма, както е прието да се смята: едва 110 мм (на „Куин Елизабет“ до Ютланд 70 – 95 мм, а след нея в района на погребите е усилена до 120 мм) и не се явява преграда за британските 15-дюймови снаряди. Така, в лицето на „Оклахома“ и „Невада“ американският флот получава именно тези кораби, които са необходими за воденето на Тихоокеанска война. Бързоходният линкор „Куин Елизабет“ представлява по-универсална единица, неограничена от какъвто и да е един театър на бойни действия.