У період громадянської війни ВРК і РК організовували боротьбу широких верств населення проти т. зв. зовнішньої (див. Австро-німецьких військ контроль над територією України 1918, Антанти військова присутність на півдні України 1918—1919, Польсько-українська війна (1918—1919)) і внутрішньої (див. Білий рух, Корнілова заколот 1917, О.Каледін, режим Денікіна в Україні 1919—1920, режим Врангеля на Півдні України 1920) контрреволюції. Після відновлення радянської влади на місцях вони спільно із загонами ВУЧК, комітетами бідноти та робітничими продовольчими загонами діяли як апарат примусу. РК (ревкоми) створювалися вищими радянськими або комуністичними партійними інституціями. Очолювали їх, як правило, комуністи. ВРК поділялися територіально: на Всеукраїнський, губернські, міські, повітові, волосні й сільські, в армії — на фронтові, армійські, корпусні, дивізійні й полкові. Наприкінці 1917 — початку 1918 в містах України діяло 30 ВРК та РК, у волостях і селах — бл. 80.