I 1976 var Saudi-Arabien blevet verdens største olieproducent. Dette betød voldsom økonomisk og social vækst under Khalids styre. Infrastrukturen og uddannelsessystemet blev meget forbedret i disse år, lige som han prioriterede at forbedre landbrugssektoren, og på den udenrigspolitiske front forbedrede Khalid igen forholdet til USA, så de to lande blev nære allierede. I 1979 indtraf der to hændelser, der truede landets sikkerhed og satte sig dybe spor både inden- og udenrigspolitisk. Den første var den iranske islamiske revolution. Som følge af denne frygtede man for, at det shiitiske mindretal i den østlige Ash-Sharqiyah-provins, hvor de store oliefelter ligger, skulle gøre oprør under inspiration af deres iranske trosfæller, og der fandt da også flere opstande sted i landet i 1979 og 1980. Den anden hændelse var besættelsen af Al-Haram-moskeen i Mekka, gennemført af ekstremistiske islamister. Disse ekstremister var til dels vrede over, hvad de anså som den saudiarabiske regerings korruption og uislamiske opførsel. Det tog regeringen ti dage at genindtage moskeen, og de tilfangetagne blev henrettet. En af reaktionerne fra kongehuset var at påtvinge en meget strammere overholdelse af traditionelle religiøse og sociale normer i landet (fx at lukke alle biografer) samt at give ulemaen en større rolle i regeringen. Ingen af tiltagene lykkedes for alvor, idet islamismen fortsatte med øge sin indflydelse.