A inicis del ] el papat ja havia recorregut un camí que el posaria a mercè de les grans potències europees. Els papes del veieren cada cop més limitades les seves possibilitats de maniobra, a mesura que els monarques europeus eren cada cop més forts i intentaven situar l'estructura de l'Església sota control estatal. Amb vista a assegurar la màxima llibertat possible per a l'Església, els papes adoptaren el costum de signar tractats o concordats que definissin els drets i el paper de l'Església. Però els governants successius de França, Portugal, Espanya i l'Imperi van anar minant a poc a poc les condicions establertes en aquests concordats, així com les llibertats i drets de l'Església. Climent XI (1700-1721) fou el darrer papa anterior a la Revolució Francesa que jugà un paper destacat a la política europea com a príncep per dret propi, sent una calamitat pel papat. El 1700 posà tot el seu per en favor del candidat francès al tron vacant d'Espanya: considerà preferible que un francès controlés els territoris espanyols de Nàpols, Milà i la Toscana, amb el resultat que els Habsburg austríacs envaïren Itàlia, derrotant els exèrcits papals el 1708, amb una rendició humiliant i molt perjudicial davant d'Àustria que conduí a Espanya a una guerra que durà sis anys. Assolí un clímax catastròfic en el debat jansenista el 1713, quan promulgà la butlla "Unigenitus", on condemnava 101 propostes extretes del tractat devocional "Reflexions morals sobre els Evangelis", escrit pel jansenista Pasquier Quesnel.