Els materials estadístics què disposen els historiadors per estudiar l'evolució demogràfica del període són molt escassos; en comparació amb els períodes següents, sembla evident que el creixement demogràfic va ser més aviat modest. Les úniques zones amb un creixement especialment alt van ser l'interior de la província de Buenos Aires i la província d'Entre Ríos, on s'estima que la població va créixer al voltant del 140% entre 1820 i 1852. La província de Buenos Aires va passar d'uns 125.000 a 320.000 habitants; Córdoba de 85.000 a potser 130.000; Salta de 60.000 a 70.000; Santiago del Estero de 50.000 a 60.000; Tucumán de 40.000 a 55.000; Corrientes de 40.000 a 60.000; Mendoza de 40.000 a 55.000; Catamarca de 35.000 a 50.000; Entre Ríos de 30.000 a 70.000; San Juan de 25.000 40.000; San Luis de 25.000 a 30.000; La Rioja de 20.000 a 25.000; i Santa Fe, de 15.000 a 30.000. Tot i la manca de dades precises, sembla haver existit un fort corrent de migracions internes des de l'interior cap al litoral fluvial, que a més hauria rebut un corrent immigratori important (molt difícil de mesurar) des d'Europa, especialment des d'Espanya i Itàlia. I, a partir de la gran fam, també des d'Irlanda.