Els primers camps de concentració moderns van ser creats pels espanyols el 1896 com a "reconcentrados" per allotjar els cubans sospitosos de donar suport als insurgents durant la Guerra d'Independència de Cuba i els britànics durant la Segona Guerra Bòer per allotjar els bòers per evitar que donessin suport a les forces de la República Sud-Africana i de l'Estat Lliure d'Orange. No obstant això, els primers exemples del que es podria anomenar "camps de concentració" van ser utilitzats pels Estats Units durant la seva deportació forçada dels nadius americans per allotjar temporalment homes de la tribu índia mentre es decidia on serien obligats a migrar. Segons l'historiador Dan Stone, els camps de concentració eren "l'extensió lògica de fenòmens que havien caracteritzat durant molt de temps el domini colonial". Tot i que la paraula "camp de concentració" ha adquirit la connotació de l'assassinat dels detinguts a causa dels camps de concentració nazis, els camps espanyol, britànic i americà no van implicar l'assassinat sistemàtic dels que hi havia. L'imperi alemany també va establir camps de concentració (alemany: "Konzentrationslager"), com el de l'illa dels taurons durant el genocidi Herero i Namaqua (1904–1907). La taxa de mortalitat dels enviats a aquests camps va ser del 45%, el doble que la dels camps britànics. Amb el pas del temps, els camps de concentració es van fer més greus. La professionalització dels exèrcits europeus del segle XIX va conduir a "una doctrina de la necessitat militar que justificava la violència extrema", fins i tot contra civils considerats una amenaça.