Білоруський історик Олександр Смолянчук зазначає, що для корінної католицької шляхти Литви і Білорусі в той період ще було характерним визначати себе і як «литовці» («литвини»), і як «поляки». Він відкидає думку, що католицьке віросповідання було критерієм приналежності до польського етносу, бо в церкві традиційно панувала польська мова богослужінь, що логічно і викликало цікавість вірян до польської мови. Смолянчук стверджує, що слово «поляк» не мало етнічного змісту, а було політонімом (пов'язувалося з ідеєю відродження федеративної Речі Посполитої). На його думку, тільки після розпаду Російської імперії в ході Лютневої революції (1917) та громадянської війни в Росії «поляки» литовсько-білоруських губерній, коли Західна Білорусь увійшла до складу Другої Речі Посполитої за підсумками Ризького мирного договору, почали втягуватися в процес формування сучасної польської нації, а слово «поляк» стало набувати у Литві та Білорусі етнічного змісту. Смолянчук так стверджує про національну свідомість так званих «поляків» («польської громадськості») Литви і Білорусі в часи Російської імперії: "«Очевидно, що національна самосвідомість цих кіл крайової громадськості трималася не на культурній і мовній ідентифікації, а на усвідомленні свого походження і свого зв'язку з минулим і сьогоденням історичної Литви»". Смоленчук характеризує дії товариства «Просвіта» як «польськомовну освіту», а також як ще один епізод конфлікту між «західною» і «православною цивілізацією» в боротьбі за культурне домінування в Білорусі.