Після поразки французів у битві під Азенкуром (1415) англійці поступово встановили свій контроль над всією Північною Францією і навіть зайняли столицю, а вступивши з ними у відкритий союз бургіньйони стали господарями Парижа. Вночі 28 травня 1418 року заколотники відчинили ворота Сен-Жермен-де-Пре перед графом де Ліль-Адамом, який влаштував різанину прибічників майбутнього короля Карла VII. Вбивство арманьяками 10 вересня 1419 року Жана Безстрашного схилило парижан до підтримки іншого герцога Бургундського — його сина Філіпа III Доброго. Той активно підтримав укладення угоди в Труа, згідно з якою англійський король Генріх V успадковував французьку корону. З 1 грудня 1420 року протягом цілих 16 років Париж був окупований військами Генріха V, а потім герцога Бедфорда, який у 1422 році став регентом Франції. Англійському гарнізону, розквартированому в Бастилії, Луврі і Венсенському замку, підпорядковувалася міська знать і навіть Паризький університет. У вересні 1429 року війська Карла VII, незадовго до цього коронованого в Реймсі, і Жанни д'Арк зробили невдалу спробу обложити Париж, який обороняли об'єднані сили англійців і губернатора де Ліль-Адама. У квітні 1436 року за підтримки де Ліль-Адама і радника Рахункового двору Мішеля де Лайє в Парижі відбувся бунт. Війська Артура де Рішмона взяли приступом ворота Сен-Жак і увійшли до Парижа. Англійські солдати і відступники французи, що забарикадувалися в Бастилії, невдовзі були вигнані з міста під гомін натовпу. Але Карл VII, який пробачив парижанам подій 1418 року, залишався в Турені і увійшов у Париж тільки 12 листопада 1437 року (за що отримав своє прізвисько — Переможець).