Після смерті Макдоннелла в 1835 році і Лабурдонне в 1840 році суперництво Лондона і Парижа продовжилось у вигляді матчу Говарда Стаунтона і П'єра де Сент-Амана (1843). Стаунтон виграв одинадцять партій за шістьох поразок і чотирьох нічиїх. Цей матч примітний, по-перше, частим застосуванням нетипових для свого часу дебютів – сицилійського захисту, ферзевого гамбіту і пізніше названого на честь Стаунтона англійського початку, що призводило до меншої видовищності партій, і, по-друге, кінцем домінування французьких шахістів, визнаного від часів Філідора. 1851 року за ініціативою Стаунтона в Лондоні відбувся перший міжнародний шаховий турнір: шістнадцять шахістів грали за олімпійською системою. Турнір завершився перемогою німця Адольфа Андерсена, який переміг Стаунтона у півфіналі. Негласний титул найсильнішого в Європі перейшов до Андерсена. Всі партії лондонського турніру, однак, затьмарила перемога Андерсена над Ліонелем Кізерицьким в одній з «легких» партій, зіграних поза заліком. Андерсен пожертвував ферзя, обидві тури і слона і поставив мат фігурами, що залишились. У 1854 році під патронажем «Chess player's Chronicle» відбулося перше змагання з шахової композиції.