От 1868 до 1872 година, когато Милан навършва 18 години, Сърбия е управлявана от регентство начело с Миливое Блазнавац и Йован Ристич. През 1869 година регентите прокарват конституция, с която орязват правомощията на княза, принуждавайки го да дели законодателната власт с парламента. Недоволен от ограниченията, след като навършва пълнолетие княз Милан полага последователни и успешни усилия да привърже офицерския корпус към себе си и да превърне армията в опора на властта. Опитва се да управлява с помощта на консерваторите, които също са несъгласни с новата конституция. Нейните привърженици (либералите) обаче държат мнозинството в Скупщината и предизвикват падането на правителствата на Йован Маринович през ноември 1874 и Ачим Чумич през януари 1875 година. През 1875 Милан разпуска непослушния парламент, но изборите през август същата година са спечелени отново от либералите. Въпреки разногласията по отношение на конституцията и Херцеговинското въстание (либералите агитират за подкрепа на сръбските въстаници в Османската империя, докато князът се опасява от конфликт с империята), Милан е принуден да даде властта на водача им Стевча Михайлович.