У Србији у току -{XIX}- века, донето је више прописа о вакуфима: о заоставшим вакуфским добрима после исељења Турака (решење Намесништва од 27. јула 1839., уредба од 5. децембра 1839, решење од 3. фебруара 1847, решење Совјета од 5. јуна 1852, Закона о вакуфима од 3. јуна 1863). Након ослободилачких ратова 1876—78 Србија признаје Исламску верску заједницу и даје јој право да управља својом верским и имовинским пословима под врховним надзором државе (чл. 77 Привредног закона о уређењу ослобођених предела од 3. јануара 1878. и чл. 39 Берлинског уговора). То право управљања потврђено јој је и после балканских ратова уредбом од 7. јуна 1914. и Цариградским уговором о миру 1914., када је Србија присајединила јужне крајеве, Македонију, Косово и Метохију.