Vizigóti za vlády rímskeho cisára Konštantína I. Veľkého sídlili ako rímski spojenci na území severne od dolného toku Dunaja. Cisár Valens im povolil, aby sa usadili v Trácii. Zlé životné podmienky ich donútili k povstaniu. V roku 378 zvíťazili nad Rimanmi pri Adrianopole. Neskôr pod vedením Alaricha I. zaútočili na rímske balkánske provincie a vpadli do Itálie. V roku 410 dobyli Rím a v roku 414 prenikli z juhu do Galie, kde sa v roku 451 zúčastnili ako spojenci Ríma bitky na Katalaunských poliach proti Hunom. Keď sa Vizigóti usadili na Pyrenejskom polostrove, založili tam silné Vizigótske kráľovstvo v roku 466. Kráľ Eurich, jeho zakladateľ, často sídlil so svojím dvorom v Toulouse, v Akvitánskej provincii. Po bitke pri Vouillé bolo kráľovstvo ohrozené Franskou ríšou a oklieštené až k Pyrenejam. Kráľovstvo sa zachránilo pred pádom vďaka Theodorichovej pomoci. Kráľovstvo bolo oslabované neustálymi nepokojmi a bojmi o moc, preto cisár Justinián I. načas obsadil Córdobu a Sevillu. Hlavým mestom kráľovstva sa stalo Toledo. Rekkared I. upustil od arianizmu a pripojil sa k rímskokatolíckej cirkvi, ktorá tu zaviedla účinnú kontrolu. Kvôli stálym nepokojom sa kultúra veľmi rýchlo asimilovala a darilo sa jej to až do vpádu Arabov dovŕšeného v roku 713. Umelecká produkcia ukazuje, že na rozdiel od Frankov prešli Vizigóti východorímskými (byzantskými) a talianskymi územiami, než sa usadili v južnej Galii a na Pyrenejskom polostrove. Udržiavali stále styky s Ostrogótmi, ktorí zostali na Apeninskom polostrove a svojimi zákazkami podnietili činnosť domácich dielní.