У то време четнички команданти почели су појединачно да склапају споразуме са командама усташко-домобранских јединица. Први такав споразум потписао је Урош Дреновић, 27. априла 1942. у Мркоњић Граду, а затим су то учинили и четнички команданти у средњој Босни. У јуну 1942. влада НДХ одобрила је те споразуме; они су предвиђали заједничку борбу против НОП и разграничење територије. Заједничким дејствима немачких снага из Бањалуке, усташких и четничких јединица, патризанске снаге у средњој Босни биле су потиснуте; пролетерски батаљон претрпео је на планини Мотајици 6. јуна 1942. губитке од 100 погинулих и несталих, а преосталих 114 бораца пребацило се преко Саве у Славонију, где су се прикључили славонским партизанима. Крајем године батаљон се са око 70 бораца вратио у Босанску Крајину. У периоду тих борби четници су уништили партизанску болницу на планини Борји, чиме су потпуно престале партизанске борбе у средњој Босни. На такав развој прилика утицали су и резултати немачко-квислиншке офанзиве у источној Босни у периоду април-јун 1942., а још више немачко-квислиншка офанзива на Козари, која ће у јуну и јулу 1942. везати главне снаге партизана и Оперативног штаба за Босанску крајину.