Després de la Batalla de Caporetto a l'octubre de 1917, les tropes italianes van veure's obligades a retrocedir encara més en territori italià, i la humiliació soferta promogué l'arribada de Vittorio Orlando com a primer ministre, que hagué d'enfrontar-se als problemes de la Itàlia en guerra. Orlando abandonà l'anterior aïllacionisme incrementant la coordinació amb els aliats i usant el sistema de combois per a fer front als atacs dels submarins, permetent que Itàlia pogués acabar amb l'escassetat des de febrer de 1918 endavant, a més de rebre més matèries primeres dels aliats. També el 1918, s'inicià la repressió oficial dels enemics i dels socialistes. El govern italià s'enfurismà amb els catorze punts del president estatunidenc Woodrow Wilson pels quals Itàlia no adquiriria Dalmàcia com se li havia promès al tractat de Londres (1915). Al Parlament, els nacionalistes condemnaren els catorze punts de Wilson com una traïció al tractat de Londres, mentre que els socialistes clamaven que els punts de Wilson eren vàlids i afirmaven que el tractat de Londres era una ofensa als drets dels eslaus, grecs i albanesos. Les negociacions entre Itàlia i els aliats, particularment amb la nova delegació iugoslava (que substituïa la delegació de Sèrbia) acordaren un tracte entre italians i iugoslaus, segons el qual Dalmàcia, reclamada per Itàlia, s'acceptava com a iugoslava; mentre que Ístria, reclamada pels iugoslaus, passaria a ser italiana.