Jedním ze stěžejních témat litevské zahraniční politiky byla vilniuská otázka. V říjnu roku 1920 obsadily jednotky pozdějšího polského generála Lucjana Żeligovského oblast Vilniusu ('Wilno'). Veškeré snahy litevské vlády o její navrácení včetně apelací ke Společnosti národů skončily neúspěchem. V roce 1922 byla vilniuská oblast rozhodnutím polského Sejmu připojena k Polsku. O rok později uznala Společnost národů obsazení Vilniusu Polskem za právoplatné. SSSR byl také první zemí, která uznala nezávislost litevského státu. Litva s ním totiž už v červenci 1920 podepsala smlouvu. V ní se Sovětský svaz zavázal, že na „věčné časy“ nebude zasahovat do suverenity litevského státu a nezadatelného práva litevského národa na vlastní území. V roce 1926 podepsala vláda národníků se SSSR Smlouvu o neútočení a neutralitě. 23. srpna 1939 byla pak smlouva o neútočení podepsána také mezi Německem a SSSR. Obě země si rozdělily i sféry vlivu. Tuto část dohody následně doplnily nové smlouvy z 28. srpna. Podle nich se Litva dostala do sféry vlivu SSSR. 10. října téhož roku podepsaly SSSR a Litva Smlouvu o vzájemné pomoci, na jejímž základě bylo Litvě navráceno území Vilniusu s okolím a na litevském území rozmístěny jednotky Rudé armády, jejichž úkolem bylo bránit litevské území před agresory. Stalin však chtěl mít v Litvě prosovětskou vládu, a proto SSSR 14. června 1940 obvinil Litvu, že porušila smlouvu a zaslal litevské vládě ultimátum požadující vstup neupřesněného počtu sovětských vojáků na litevské území a vytvoření nové prosovětské vlády. Den poté vstoupily na litevské území další jednotky Rudé armády. Po volbách, jež se konaly již 14. a 15. července, se litevský národní sněm obrátil s prosbou na Nejvyšší soud SSSR a vyhlásil přičlenění Litvy k Sovětskému svazu. 7. září 1940 Stalin předal Litvě další území s městy Druskininkai a Šalčininkai, čímž Litva získala svoji moderní východní hranici.