A vietnámi háború alapvetően az (első) indokínai háború folytatásának tekinthető, amelyet Franciaország vívott volt gyarmata, Indokína visszaszerzéséért a Ho Si Minh vezette, Viet Minh nevű függetlenségi mozgalom csapatai ellen. Míg a Viet Minh a kommunista országok támogatását élvezte, addig a franciák a dominóelmélet, illetve a Truman-doktrína alapján az Amerikai Egyesült Államoktól kaptak mind nagyobb pénzügyi és logisztikai segítséget, hogy a kommunizmus további térnyerésének elejét vegyék. A háború utolsó éveiben a költségek túlnyomó részét már az USA viselte. Ennek ellenére a gyarmati hadsereg képtelen volt úrrá lenni a helyzeten, s 1954. május 7-én Dien Bien Phu alatt döntő vereséget szenvedett. A franciák többször próbálták elérni, hogy az amerikai a pénzügyi és logisztikai segítségen túl nyílt katonai beavatkozás is legyen Indokínában, de az amerikaiak a koreai háborúban való lekötöttsége ezt nem tette lehetővé. Később épp a Koreában történt amerikai kudarcok és felemás eredmények vezettek oda, hogy Amerika katonailag lépett fel Indokína területén is, mert meg akarta őrizni presztízsét és legyőzhetetlenségének látszatát. A dominóelméletre hivatkozva úgy hitték az amerikai vezetők, hogy Indokína után kommunista hatalomátvételre kerülhet sor Thaiföldön, Malajziában, Indonéziában, sőt még Ausztráliában is. Sokan rettegtek attól, hogy kommunisták vehetik át a hatalmat olyan amerikai területeken, mint Hawaii vagy Puerto Rico és Guam, így akkor az államokat is közvetlenül elérné a dominóeffektus.