Tanizaki hírneve akkor kapott igazán szárnyra, amikor az 1923-as tokiói földrengés után Kiotóba költözött. Tokió történelmi épületeinek és városrészeinek megsemmisülése egyszer s mindenkorra megváltoztatta érdeklődését, s a Nyugattól és a modernitástól a japán esztétika és kultúra, különösen Oszaka, Kóbe és Kiotó kultúrája felé fordult. A földrengés után írott első (s egyben első sikeres) regénye, a "Csidzsin no ai" („Egy bolond szerelme”, 1924–25) tragikomikus elemzése a származásnak, a szexuális megszállottságnak és a kulturális identitásnak. Oszakai dialektusban írta "Mandzsi" („Futóhomok”, 1928–29) című regényét, amelyben egyebek közt a leszbikusság témáját tárgyalja. Következő regénye, "Aki a keserűfüvet szereti" ("Tade kuu musi", 1929) azt ábrázolja, hogyan talál fokozatosan magára egy Oszaka mellett élő tokiói férfi a nyugati típusú modernizálódás és a japán hagyomány között. A "Josinokuzu" („Nyílgyökér”, 1931) a bunraku, kabuki és más tradicionális formák közepette az európai többszörös narráció technikájával kísérletezik. Hasonló próbálkozások fedezhetők fel az "Asikari"-ban („A nádvágó”, 1932), a "Sunkinsó"-ban („Sunkin portréja”, 1933) és sok más művében is, amelyekben a hagyományos esztétikák Tanizaki megszokott rögeszméivel elegyednek.