În 1845 și 1846, primii doi ani ai Marii foamete din Irlanda, criza aprovizionării cu alimente a cea mai profundă. Primul ministru Peel a cerut abolirea Legilor cerealelor în ciuda opoziției celei mai mari părți a propriului partid conservator. Liga Împotriva Legilor cerealelor a jucat un rol minor în aprobarea legilor, dar se consideră că a deschis calea pentru abolire prin agitația făcută, deși în timpul dezbaterilor și votului a fost o forță marginală. Pe 27 ianuarie 1846, Peel a prezentat planurile guvernului său. Al a spus că Legile cerealelor avea să fie abolite pe 1 februarie 1849, după trei ani de reduceri graduale a tarifelor vamale, lăsând o taxă de doar 1 șiling pe quarter. Benjamin Disraeli și George Bentinck s-au dovedit cei mai importanți oponenți ai abolirii acestor legi în timpul dezbaterilor parlamentare, ei aducând ca principal argument slăbirea clasei marilor proprietari atât din punct de vedere social cât și politic, ceea ce ar fi dus la distrugerea „structurii teritoriale” a Marii Britanii prin aducerea în prim plan a intereselor comerciale.