Myšlenka svrchovanosti církevních sněmů ve věcech víry se opírá o první společné jednání apoštolů, jak je líčí kniha Skutků (Sk 15,1-35; Ga 2,1-10). Vyhlásil ji sněm ve francouzském Arles roku 314 a zejména První nikajský koncil roku 325 v Nikaji. Myšlenka pak ožila v souvislosti s avignonským papežstvím (1305–1377). I když se papež Řehoř XI. (mimo jiné na naléhání císaře Karla IV.) roku 1377 vrátil z Avignonu do Říma, v následujícím roce vzniklo papežské schizma, kdy byli současně dva nebo i tři papežové, podporovaní různými panovníky. Bylo tedy zřejmé, že schizma může vyřešit jen obecný koncil. Po neúspěchu koncilu v Pise (1409) pak Kostnický koncil (1414–1418) roku 1415 tento názor dekretem "Haec sancta" schválil, schizma volbou Martina V. skutečně 1417 ukončil a v dekretu "Frequens" předepsal pravidelné svolávání církevních sněmů. Stejný názor potvrdil i následující koncil v Basileji a Ferraře (1431–1449). V dalším období však získali opět převahu zastánci papežské svrchovanosti a Pátý lateránský koncil (1512–1517) konciliarismus odmítl a odsoudil, což také přispělo k roztržce s německou reformací.