Po návratu do nově vzniklého státu byl v lednu 1919 jmenován okrskovým velitelem II./23. praporu v Kladně. V srpnu byl převelen do Jičína, kde zastával funkci zatímního velitele 22. čs. střel. pluku. V říjnu téhož roku byl zařazen do vojensko-politické mise k Československému vojsku na Rusi, které tehdy velel pplk. Václav Kopal. Ze Sibiře se vrátil společně se štábem československého vojska v rámci 23. transportu, který odplouval z Vladivostoku v dubnu 1920. K datu 20. června 1920 ukončil své působení v československých legiích a od července sloužil jako důstojník Vojenské kanceláře prezidenta republiky. V listopadu 1921 byl převelen do Českého Těšína jako velitel pěšího pluku 8. a od října 1922 byl jmenován přednostou 23. oddělení (automobilního) MNO. V červenci 1929 byl povýšen do hodnosti brigádního generála a od prosince byl jmenován velitelem 5. pěší brigády v Terezíně. Od září 1936 byl převelen do Banské Bystrice jako velitel 10. divize. Po vyhlášení Slovenského štátu v březnu 1939 se generál Rytíř vrátil do okupované Prahy, kde úzce spolupracoval s premiérem Aloisem Eliášem. V letech 1939–1941 finančně podporoval rodiny vězněných a popravených odbojářů a od konce roku 1944 byl trvale napojen na "Ilegální skupinu Bartoš". Při pražském povstání v květnu 1945 byl zástupcem generála Karla Kutlvašra. Po osvobození byl jmenován velitelem III. sboru v Plzni, ale od června 1946 byl přeložen do výslužby. Od července 1947 vykonával civilní zaměstnání jako stavbyvedoucí. Zemřel v Praze 12. dubna 1955.