Британський варіант мав відрізнятися від базового AH-64D. Перш за все, британці хотіли оснастити вертоліт потужнішим двигуном власного виробництва та встановити новий електронний комплекс бортової оборони. Слід відзначити, що в період реалізації програми вимоги до вертольота мінялися під впливом політичних та безпекових реалій. Наприкінці 1980-х — початку 90-х основною загрозою для Британії були країни Східного блоку, тому ключовою вимогою до гвинтокрила була здатність ефективно боротися з бронетехнікою противника. Однак після розпаду Радянського Союзу, пріоритетними стали стали гнучкість бойового застосування та можливість швидко перекинути вертольоти в зону бойових дій. Важливою вимогою стала можливість експлуатації на кораблях для вогневої підтримки морських десантних операцій. В , опублікованому в 1998-у, було зазначено, що «Апач» має експлуатуватися на борту універсального десантного корабля , авіаносців типу «Інвінсібл» і «Квін Елізабет» та можливо, десантно-транспортних доків та .