După Războiul Succesiunii Spaniole de la începutul secolului al XVIII-lea, posesiunea asupra Regatului Neapolelui a fost din nou obiect de dispută. În virtutea stipulațiilor din tratatul de la Rastatt din 1714, Neapole a fost acordat împăratului Carol al VI-lea de Habsburg. Acesta a preluat de asemenea și controlul asupra Siciliei în 1720, însă dominația austriacă nu a durat multă vreme. Atât Neapole cât și Sicilia au fost cucerite, în urma bătăliei de la Bitonto, de către o armată spaniolă în timpul Războiului de succesiune la tronul Poloniei din 1734, iar ducele Carol de Parman, fiul mai tânăr al regelui Filip al V-lea al Spaniei a fost instalat ca rege al Neapolelui și Siciliei începând din 1735. Când Carol de Parma a moștenit și tronul Spaniei de la fratele său vitreg în 1759, el a lăsat Neapole și Sicilia fiului său mai tânăr, Ferdinand al IV-lea. În ciuda faptului că cele două regate se aflau în uniune personală sub dinaști austrieci și spanioli, ele au rămas separate pe plan constituțional.