La începutul anului 1919 începea procesul diplomatic de recunoaștere a făuririi României Mari pe baza unor tratate internaționale. La Conferința de pace de la Paris, chestiunea Bucovinei a fost prezentată și prin audierea lui I. I. C. Brătianu, la 1 februarie 1919, acesta referindu-se la revendicările României asupra Bucovinei. Brătianu a înaintat Consiliului Suprem un memoriu prin care cerea întreaga Bucovină. Totuși, aliații au lăsat această problemă pe mâna unei Comisii de experți condusă de André Tardieu. Părerile au fost împărțițe în Comisie, o parte vrând împărțirea Bucovinei, iar alta dorind ca întreaga Bucovină să rămână României. Prin urmare, chestiunea Bucovinei a fost înaintată unei subcomisii, care a venit cu un verdict în aprilie 1919 și a fost prezentat de Comisia de experți în fața Consiliului Suprem. Frontiera propusă a fost un compromis între cele două puncte de vedere, prin care se dădea României cea mai mare parte a Bucovinei, cu excepția bazinului râului Ceremuș, locuit în majoritate de ucraineni. Decizia graniței a fost adusă la cunoștiință delegației române abia în iulie 1919.