1800-luvun alussa kauppaa säädeltiin merkantilismin mukaan paljon, jolloin tavoitteena oli kotimaisen tuotannon, kaupan ja merenkulun suosiminen. Napoleonin sotien jälkeen Englannissa alkoi esiintyä vapaakauppaa tukevia näkökantoja ja nämä levisivät myös muihin maihin. Ratkaiseva taistelu vapaakaupan puolesta liittyi viljalakeihin. Ajan johtavista taloustieteilijöistä kiistaan osallistuivat Thomas Malthus ja David Ricardo. Malthus kannatti viljalakeja, koska hänen mielestään viljatullien poisto johtaisi kapitalistien voiton kasvuun, seurauksena yli-investoinnit ja alikulutus. Ricardo katsoi, että maataloustuotteiden hintojen keinotekoinen nosto tulleilla kohottaisi maan hintaa ja suurempi osuus työntekijöiden rahoista menisi ruokaan, mikä taas hidastaisi teollista kehittymistä. Viljakiistasta tuli kamppailu vanhan maatalousvaltaisen ja uuden teollistuneen Englannin välillä. Riidan kärjistyessä teollisuuskapitalistit ja kaupunkien työläiset yhdistyivät "Anti-Corn Law League"-liikkeeksi 1830-luvulla. Parlamentissa maanomistajat onnistuivat kuitenkin torjumaan aloitteen. Vasta Irlannin suuri nälänhätä 1845–1852 johti viljantuonnin vapauttamiseen vuonna 1846. Muutamassa vuodessa kauppaa vapautettiin yhä laajemmin, mikä johti Englannin teollisuuden erikoistumiseen. Purjehdussääntö, joka rajoitti muiden kuin englantilaisten laivojen liikennöintiä Britannian satamissa, lakkautettiin 1849. Ranskan ja Englannin välille solmittiin tulleja purkava kauppasopimus vuonna 1860. 1860-luvulla vapaakauppaa laajennettiin siten, että se käsitti siirtomaat ja muutkin maat saivat oikeuden käydä vapaata kauppaa elintarvikkeista, raaka-aineista ja yksinkertaisista teollisuustuotteista niin Englannissa kuin sen siirtomaissa. Tällöin Englannin teollisuus oli niin ylivoimainen, että sillä ei juuri ollut pelättävää kilpailua.