Pályáját záró két nagyobb elbeszélése áttételesen, a múltból, illetve a földrajzi távolból merített témával közvetít üzenetet a kortársaknak. A "Vajúdó idők küszöbén" a Budai Nagy Antal-féle felkelést idézve egy új világ, a társadalmi szabadság perspektíváit ígéri, a "Két zsoldos" pedig az Erdélyhez sokban hasonlító Elzászból indítva cselekményét, a jelen felé fordulást, az alkotó munkát szorgalmazza. Költészetéről jóformán csak halála után, a Szentimrei Jenő összeállította kötetből vett tudomást a kritika. A bírálók véleménye nagyon megoszlott: Szentimrei, Reményik Sándor, Jancsó Béla túlértékelte, Németh László szerint „…talán csak "Ácsolj keresztet" c. költeménye éri el a nagy vers határait”. Gaál Gábor a szeretet himnuszát hirdető "Bárányka" c. költeményét emelte ki, s költészetét csak mellékterméknek tartotta prózája mellett.