Csak a harmincéves háború utáni újjáépítéssel javult a zsidók helyzete. 1648-tól azoknak az uralkodóknak voltak alárendelve, akik rendeletekkel szabályozták az együttélést. Bohdan Hmelnickij kozák vezető (kozák-lengyel háború) pogromjai előtt néhány zsidó Brandenburgba menekült. Bizonyos elfogadási hajlandóságot mutatott Frigyes Vilmos brandenburgi választófejedelem 1671-es rendelete, amelynek címe: „Rendelet 50 védett zsidó család befogadásért, akik zsinagógát nem alakítanak”. 1700 és 1750 között négy zsidó rendelet következett, amelyben többek között megszabták a maximálisan vállalható gyermekek számát. Csak hármat engedtek meg, később csak egyet, a többi fiúnak emigrálnia kellett. 1714-ben a királynő jelenlétében megnyílt a berlini zsinagóga. Több abszolutista udvarban értek el magas pozíciókat zsidók származású személyek, mint a württembergi Joseph Süß Oppenheimer. Kiutasítások, mint például 1670-ben Bécsben, és pogromok, mint 1699-ben Bambergben, még mindig előfordultak. 1700 körül körülbelül 1000 zsidó élt Berlinben, amely egyre zsidóbarátabb lett, és körülbelül 25 000 zsidó élt a Birodalom területén. A 18. század közepe táján ez szám már elérte a 60-70 000-et. A korszak zsidó életének kiemelkedő forrása az az önéletrajz, amelyet Glückel von Hameln hamburgi kereskedőnő írt jiddisül.