Бајазит је у јесен 1394. године поново почео да окупља своје вазале, овога пута за поход против влашког војводе Мирче Старијег (1386—1418). Вук се ни овог пута није појавио, а од српских великаша, прикључили Стефан Лазаревић, Марко Мрњавчевић (1371—1395), Константин Драгаш и Константин Балшић, са својим трупама. Бајазитове снаге су прешле Дунав и до битке је дошло 17. маја 1395. године на Ровинама, недалеко од данашњег Арада. Она се највероватније окончала османским поразом, али Бајазитове снаге нису претрпеле значајне губитке, а влашки војвода је после битке признао султанову врховну власт и обавезао се да му плаћа данак. Сам Вук је у доба када је почело окупљање вазала преговарао са Дубровчанима о депоновању дела својих средстава код њих, након чега је, у три наврата између јануара 1395. и јануара 1396. године, положио преко 600 kg сребра и неколико килограма злата, чија је вредност била око 15.000 дуката. Ово склањање вредности у Дубровник сведочи о непосредној опасности коју је Вук осећао, услед Бајазитових напада на оне који нису признавали његову власт, али и припајања својој држави вазалних држава Марка Мрњавчевића и Константина Дејановића, након њихове погибије у бици на Ровинама.