Енглеска, Француска и Холандија сматрале су почетком 17. века Османско царство за велику силу што се види у њиховом дипломатском односу према султану. Ахмед је умро 1617. године, а наследио га је брат Мустафа I (1617-1618), неспособни и малоумни владар кога је наследио Ахмедов син Осман II (1618-1622). Његова владавина није дуга, али су је обележиле значајне реформе. На спољнополитичком плану, Турци су, захваљујући интервенцији Татара, успели поразити Пољаке те је 1621. године потписан мир којим се Пољска обавезала да не учествује у унутрашњим питањима дунавских монархија. Реформе Османа прекинуте су његовим свргнућем и погубљењем 1622. године. Поново на власт долази Мустафа (1622-1623) чију другу владавину обележава период власти харема и султанових миљеника. Мустафа је свргнут следеће године у устанку Абас Мехмед-паше (намесника Ерзурума) који на султански престо поставља Мурата IV (1623-1640). Током Муратове владавине на врхунцу утицаја је његова мајка Косем Махпејкер.