Vojska Dohody používala ponorky méně. Důvodem byla poměrně slabá loďstva protivníků, důvěra ve vlastní hladinové flotily a jistá averze konzervativních vyšších námořních důstojníků vůči ponorkám. Také počáteční nepříliš úspěšné nasazení německých ponorek na důvěře této zbrani nepřidalo. Šlo o nájezd britského loďstva proti Helgolandu, kde ponorky nebyly schopny zasáhnout. Ale další úspěchy U-Bootů vedly Velkou Británii k vlastnímu vývoji ponorek, i když ty nikdy nedosáhly technickou úroveň německých. Přesto byly Britové jedni z mála, kteří byli schopni držet s Německem krok. Podařilo se jim pár technických perliček, jako např. ponorky s parním strojem nebo ponorky vyzbrojené dělem ráže 305 mm (vyrobené v počtu 3 kusů), které však nikdy nenasadili. Celá myšlenka byla o hlubokém nepochopení účelu ponorky. V roce 1916 bylo postaveno 19 ponorek třídy K, které byly poháněny na hladině parním strojem. Před ponořením bylo nutné uhasit oheň pod kotlem, vypustit páru, poskládat a stáhnout komín. Doba ponoru trvala minimálně 15 minut. 5 ponorek se ztratilo za neznámých okolností. Příčinou ztrát byla pravděpodobně vysoká vlhkost vzduchu, která vedla k elektrickým zkratům ponořené ponorky. Německá ponorka typu UB II měla dobu ponoru 15 sekund.