Після амністії учасники Кирило-Мефодіївського братства організували 1859 року в Петербурзі українське культурно-просвітницьку громаду, 1861 року розпочали видання журналу "«Основа»". У цей час на Правобережній Україні деякі представники польської інтелігенції зародили рух «хлопоманів», що взялися «ходити в народ», під проводом професора Володимира Антоновича організували в Києві українську громаду, а пізніше в Одесі, Харкові та багатьох інших містах. Після повстання поляків 1863—1864 років діяльність таких громад заборонили. 1862 року царський уряд заборонив понад 100 українських недільних шкіл, а 1863 року міністр внутрішніх справ Петро Валуєв видав таємний циркуляр із заборони використання української мови поза побутом. 1866 року відкривається університет в Одесі (з яким пов'язана діяльність нобелівського лауреата Іллі Мечникова та його учня Данили Заболотного), політехнічні інститути в Києві, Харкові та Катеринославі. У цей час працювали українські історики Микола Костомаров, Володимир Антонович, Дмитро Яворницький, Михайло Грушевський ("«Історія України-Руси»"). В літературі відзначаються Марко Вовчок, Іван Нечуй-Левицький, Панас Мирний. Впродовж 1873—1876 років у Києві Південно-західний відділ імператорського Російського географічного товариства видав 7 томів наукових "«Записок»", випускав журнал "«Киевский телеграф»". Його діячами були Павло Чубинський і Михайло Драгоманов. Поширення друкованих засобів інформації активізує політичне життя. Вигартовуються ліберальні, консервативні, національні та соціалістичні течії політичної думки. Багато літератури завозиться з Галичини. 1876 року Олександр II видав Емський указ, яким обмежувалося використання української мови в Росії, заборонялося видання книг українською мовою, завезення з-за кордону, театральні постановки і т. д. Внаслідок репресій російського царату з 1870-х центр національного руху перемістився до Галичини.