Lagen möttes i FA-cupfinalen 1970, och det blev matchen som definitivt grundlade rivaliteten. Den första matchen spelades på Wembley den 11 april, vilket var ungefär en månad tidigare än normalt för en FA-cupfinal på grund av engelska fotbollsförbundets önskan att ge engelska landslaget, de regerande världsmästarna, tillräckligt med tid för att acklimatisera sig för Fotbolls-VM 1970 i höghöjdslandet Mexiko, där de skulle försvara sitt mästerskap. Spelet påverkades av en dålig plan då en hästhoppningstävling hade gått på planen en vecka innan finalen. Det var en match där Leeds generellt anses ha varit det klart bättre laget, bättre organiserade som lag, och där speciellt vänsteryttern Eddie Gray gav David Webb och Chelsea-försvaret stora problem. Leeds tog ledningen efter 20 minuter på en nick efter hörna från Jack Charlton där Chelseas Eddie McCreadie missade sin rensning på mållinjen och bollen i stället rullade i mål. Mot slutet av första halvlek kvitterade Chelsea på ett lågt skott från 20 meter som Leeds målvakt Gary Sprake såg ut att ha full kontroll på, men där bollen gled under honom och i mål. Leeds såg ut att ha säkrat segern sex minuter från slutet då Allan Clarke nickade i stolpen och Mick Jones var den första att reagera och slå returen i mål, men enbart två minuter senare nickade Ian Hutchinson in kvitteringen på ett inlägg från John Hollins för att ta matchen till omspel. Det var den första FA-cupfinalen som krävt omspel sedan 1912.