До 1870 року вся північна Італія входила до складу Австрійської імперії. Папа римський керував великими територіями в центрі півострова, Південна Італія перебувала під контролем Франції. Від Турина до франко-швейцарського кордону розташовувалося герцогство Віктора Еммануїла II. Поступово герцог Савойський домігся об'єднання Італії. Спочатку він домігся влади над Неаполем і Сицилією. Однак до відкритого протистояння з Австрійською імперією герцог намагався не вступати. Але невдовзі у північних районах Італії почалась національно-визвольна боротьба проти австрійського панування. Заручившись підтримкою Франції Віктор Емануїл II вступає до війни проти австрійців. Італійські війська здобули перемогу під Сольферіно й австрійці погодились на укладення миру. Тепер Віктор Емануїл II зосереджує всі зусилля з об'єднання країни до її центральних областей. Однак після того як контроль над центральною Італією було встановлено і папу римського позбавлено влади, об'єднана Італія виявилась невдоволеною умовами миру з Австрійською імперією. Угода залишала за Австрією великі території, які споконвіку були італійськими. Італійська громадськість вимагала повернення земель: Венеції, Істрії, Далмації та ін., і створення «Великої Італії». 1866 року Італія виступила союзником Пруссії у війні проти Австрії й змогла відібрати Венецію.