התפתחויות במצב הפוליטי העולמי בתחילת המאה ה-19 החלו להשפיע בהדרגה על מדיניותה הבדלנית של הנהגת יפן. הצי ההולנדי איבד את מעמד הבכורה שלו בעולם בעוד ציי אנגליה וארצות הברית מתחזקים. כתוצאה מניצחונות הצי האנגלי בסין במלחמת האופיום הראשונה (1839–1842) נכבשה הונג-קונג והסינים נאלצו לפתוח חמישה מנמליהם לסחר בינלאומי. בשנת 1844 שלח המלך ההולנדי, ויליאם השני, מכתב מלכותי אל הרשויות בנאגאסקי, בו הוא מודיע להם על תוצאות המלחמה ומפציר בהם לפתוח ביוזמתם את שערי יפן למסחר. היפנים קיבלו את המסר בטקס ידידותי, אך בחרו להתעלם מבקשת הכס ההולנדי. ב-1852 חוזרים ההולנדים ופונים אל היפנים בנושא זה, והפעם תוך אזהרה מפורשת כי הצי האמריקאי מתכנן פעולה שמטרתה לפתוח בכוח את נמלי יפן למסחר בינלאומי. גם הפעם לא נענו היפנים לבקשה, ולמעשה לא השיבו כלל לפנייה ההולנדית. מכך ניתן להניח שהופעת השייטת האמריקאית - "הספינות השחורות" - של קומודור מתיו פרי מול חופי אדו (טוקיו כיום) ביולי 1853 לא הפתיעה את שלטונות יפן. קומודור פרי, שנשלח על ידי הנשיא מילרד פילמור, ניהל במשך מספר חודשים משא ומתן שהביא לחתימת הסכם קנגאווה במרץ 1854, המתיר לספינות אמריקאיות לעגון במספר נמלים ביפן והתחיל בכך תהליך לקידום היחסים בין המדינות. פריצת דרך זו אותתה למעצמות נוספות לחדש את מאמציהן לשאת ולתת עם היפנים על חתימת הסכמי שיתוף פעולה. כבר באוגוסט 1853 הגיעה לחופי יפן משלחתו הרוסית של תת-האדמירל אפמיי פוטיאטין במטרה להגיע להבנות עם יפן, בדומה לאלה שהשיג הקומודור פרי.