Glavna skrb kneza je bila, da po dolgotrajni vojni zagotovi deželi mir. Vodil je zadržano politiko in se ni pustil pritegniti v nobene spore med sosednjimi državami. Po tehtnem premisleku ni pristal na prigovarjanje Francozov (kardinala Mazarina) in Švedov naj sprejme kandidaturo za cesarja in je raje podprl avstrijskega kandidata Leopolda I., ne le zato, da bi ohranil mir, ampak si je tako tudi zagotovil podporo Habsburžanov v tekmovanju z bratrancem iz Renskega palatinata (Karlom I. Ludvikom) za vikariat severno-nemškega okrožja. Ni se pustil pritegniti v devolucijsko vojno (1666-67). Leta 1670 je sklenil desetletno zavezništvo s Francijo, v katerem se je zavezal, da bo podprl francoske zahteve pri nasledstvu v Španiji. Zavezništvo je prineslo Bavarski letno podporo v denarju, ki bi se še občutno zvečala, če bi se Bavarska pridružila Franciji v vojni. Kljub temu je knez ostal nevtralen v vojni Francije z Nizozemsko (1672-78). V tridesetih letih njegovega vladanja so se bavarski vojaki bojevali samo v letih 1662-64 na strani Avstrije proti Turkom; bavarska konjenica je leta 1664 znatno prispevala k zmagi pri Monoštru na Rabi.