En les èpoques anteriors al 1948 els matxs pel campionat mundial es finançaven de manera similar a la que es va establir per al matx de 1894 entre Emanuel Lasker i Wilhelm Steinitz: ambdós jugadors, (amb el suport econòmic de tercers que actuaven de mecenes), haurien de fer la seva contribució a la bossa de premis; aproximadament la meitat del total de diners aportats revertien en els mecenes del guanyador, i el guanyador rebia la major part del romanent, essent la resta per al perdedor (els mecenes del perdedor no rebien res). Els jugadors havien d'afrontar les despeses del seu viatge, allotjament, i qualsevol altra que no estigués prevista pagar amb els diners de la bossa. Aquesta estructura era una adaptació dels sistemes d'apostes sobre partides i matxs emprats als cercles d'escacs a començaments del .