למרות שנראה היה שהתעשייה הצליחה להתבסס, היא התפוגגה באחת עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. סרט היידיש המשמעותי האחרון שנעשה בארצות הברית היה "דער וילנער בעל-הבית'ל" מ-1940 עם משה אוישר. יהודי פולין עמדו בפני השמדה, ובאמריקה קרס מגזר הקולנוע האתני כולו, שסיפק ליושבי שכונות המהגרים הצפופות סרטים בשפות אמם (מאיטלקית וספרדית ועד ערבית וארמנית); זה לא התאושש אחרי 1945 ונעלם כליל עד סוף העשור, עם ההתברגנות והאמריקניזציה של מיליונים. לאחר המלחמה וכליית רוב צרכניה באירופה עמדה התרבות היידית מול טמיעה לשונית מואצת של הדור הצעיר בארצות הברית וברית המועצות, ובאחרונה הצטרפו לכך רדיפות מצד השלטון. ג'וזף זיידן, שניסה להחיות את עסקיו, כתב כי היו לאחרוני הקולנוענים היידים תקוות גדולות לגבי שוק יצוא בישראל, אך אלו לא התממשו "עקב האיסור על שימוש בדיאלוגים בשפה במופעים וחיוב העברית." דווקא בתקופה זו הופק בישראל סרט ראשון בשפה, אך לא לתצרוכת פנים: "דאס געצעלט" (האוהל), סרטון דרמטי לגיוס תרומות בן תשע דקות, נשלח לקהל היהודי בארצות הברית. עוד אחד, "דער טויער איז אפן" (הדלת פתוחה), יצא ב-1959.