החל מהמאה ה-18 הותר רק לפרוטסטנטים להשתתף בפרלמנט האירי. בסוף המאה הנהיג הנרי גרטן סיעה של פרוטסטנטים אירים פטריוטים שקראו למתן זכויות לקתולים וליצירת אומה אירית. גרטן היה מלוכני ומתון ואף הצליח להשיג הישגים לקראת אוטונומיה אירית, אך במקביל קמו קבוצות רדיקליות יותר ורפובליקאיות. בעקבות המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית פרצו הכוחות הרפובליקאים במרד האירי של 1798, שנתמך על ידי צרפת, דבר שרק עורר את חמתם של האנגלים. דיכוי המרד נעשה בתקיפות, ולעיתים באכזריות, על ידי הבריטים ותומכיהם בקרב האוכלוסייה המקומית, שנקראו, לראשונה "לויאליסטים". חלק מרכזי מהכוחות הלויאליסטים היו חברי "מסדר אורנג'" שנוסד ב-1796 במחוז ארמה על שם ויליאם מאוראנז' על מנת להוות מגן האזרחים הפרוטסטנטים ואמונתם. מחיר הדמים של המרד נאמד בעשרת אלפים ויותר הרוגים אירים, כ-530 חיילים בריטים נהרגו, וכן כ-2,000 לויאליסטים, לוחמים ואזרחים. בעקבות המרד חוקק חוק האיחוד של 1800. חוק זה, שנחקק על ידי הפרלמנט הבריטי, איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה, תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. במסגרת האיחוד הוקלו הגזרות על הקתולים. הפרלמנט האירי בוטל ואירלנד שלחה מאה נציגים לפרלמנט הבריטי בלונדון. ב-1829 נבחר לראשונה לפרלמנט דניאל או'קונל שהיה אירי קתולי, מטרתו הייתה ביטול (Repeal) האיחוד בין אנגליה ואירלנד. כתגובת נגד הגדיל מסדר אורנג' את כוחו וקיבל לשורותיו פרוטסטנטים ממעמד הפועלים. במקביל נוסדה "המפלגה השמרנית האירית" (Irish Conservative Party) כזרוע הפוליטית של מחייבי האיחוד של אירלנד עם אנגליה.