בשנת 614, בשלהי התקופה הביזנטית בארץ ישראל כבשה האימפריה הסאסאנית הפרסית בראשות ח'וסרו השני, את ירושלים והחזיקה בה עד לשנת 628 אז חזרה העיר לתקופה קצרה לידי הביזנטים. אירוע זה מהדהד בסורת אל רום שבקוראן אזכור זה כמו העובדה כי בראשית האסלאם מוחמד הורה להתפלל לכיוון ירושלים, ומאוחר יותר שינה את כיוון התפילה אל הכעבה שבמכה מעידים כי מסיבות שונות היה מוחמד מודע לקיומה של ירושלים ויותר מכך למעמדה המיוחד כעיר קדושה. אין משתמע מידיעה זו כי היה בכוונתו של מייסד האסלאם או עדת המאמינים שהקיפה אותו להכליל את ירושלים במערכת תפיסת העולם האיסלמית המתגבשת. עיקר תשומת הלב של המוסלמים הופנה בשלב זה אל הקיסרות הביזנטית בה ראו מקור לעושר על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו אתשינוי ראשון בתפיסה האסטרטגית של האסלאם התחולל בימיו של הח'ליף הראשון עבדאללה אבן עת'מאן אבו בכר שפתח את מסעות הכיבוש האסלאמיים בשליחת צבאות לסוריה ולעיראק - תוך שהוא נכנס למסלול התנגשות ישיר עם הביזנטים. הצבא המוסלמי תקף משלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים. התקפות אלו נבלמו מול קווי ההגנה הביזנטיים. השינוי הגיע כאשר צבא מוסלמי במהלך נועז ודרמטי חצה את המדבר, כבש את דמשק ולאחר מכן את מרבית שטחה של סוריה. מכאן יצא הצבא המוסלמי המאוחד וב-1 ביולי 634, נפגש עם צבא ביזנטי באזור הנמצא גאוגרפית בין רמלה לבית גוברין וזכה לניצחון ראשון, לאחריו נכבשו ערי הארץ על ידי הערבים בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה, ושומרון. בסיכומו של דבר החזיקו הביזנטים בקיסריה, אשקלון וירושלים בלבד.