במהלך השנים 1915–1917 נערכו בחזית המערבית מספר מתקפות גדולות המאופיינות בהפגזות ארטילריה כבדות. למרות זאת, הצירוף של השוחות המבוצרות, המקלעים, גדרות תיל וההפגזות הארטילריות העניקו יתרון להגנה של שני הצדדים וכתוצאה מכך, לא נוצרו שינויים משמעותיים בקו החזית ולאורך זמן הוא נשאר סטטי. כדי להצליח לצאת מהמצב הסטטי שהיה בחזית המערבית, פותחו טכנולוגיות לחימה חדשות כמו לוחמה כימית, מטוסי קרב וטנקים. אולם, רק לאחר שטקטיקת המלחמה השתנתה והשתפרה, התחילה החזית לזוז. התזוזה התחילה בעקבות מתקפת האביב (1918) של הצבא הגרמני נגד הקו הצרפתי וכמעט גרמה להתמוטטותו. מנגד, ארצות הברית הצטרפה למדינות ההסכמה ושלחה חיילים רעננים לחזית שהעלו את מורל החיילים הצרפתים והבריטים שהיו בה. יחד הם בלמו את מתקפת האביב ופתחו במתקפת מאה הימים. המתקפה שכנעה את הגרמנים שאין להם אפשרות למנוע תבוסה. בעקבות זאת הם ניסו להגיע לשביתת נשק. אף על פי שהתזוזה וההתקדמות בחזית המערבית היו מועטות, חזית זו הייתה חזית מכרעת ומרכזית. הניצחון של מדינות ההסכמה בחזית זו התווה את תנאי הסכם השלום בחוזה ורסאי ב-1919 ושם קץ למלחמה הגדולה.