זהו הדין ביחס לפלסטינים, איתם אין הידברות כלל מאז הרצח, וישנם ניסיונות ישראלים לכפות את רצונם על הפלסטינים. אולם כשפרצה האינתיפאדה השנייה יש התלכדות של אינטרסים ישראלים כדי להתאחד מחדש סביב הדיכוי שלה. האינתיפאדה יצרה את הגבול שמכיל את הישראליות על ידי תחושה של איום ואויב משותף ויצרה מחדש גם היררכיה תרבותית ומעמדית שבה כמובן הערבים הם הגורם החיצוני של הישראליות. אולם גם הדתיים, החרדים, והמזרחים הם קבוצות שנשארות מוכפפות: כלומר הדומיננטיות של האשכנזי החילוני הוותיק המגדיר את הישראליות ומייצג אותה חזרה למקומה באינתיפאדה. לכן "השמאל מתפכח" מהפלסטינים. ברק הוביל את קו "ההתפכחות" על ידי הפעלת אלימות בלתי מרוסנת עם מטוסים, טנקים, ואוניות קרב כנגד אזרחים והצבא חזר למקומו המרכזי, כמגדיר את המטרות הפוליטיות של המדינה, בלי צורך בייצוג, תיווך, או פשרות. כלומר האלימות מחקה את הפוליטיקה ואת הצורך לחשוב על העתיד. זאת מכיוון שאנו נמצאים במצב של איום קבוע, שמחייב להיות מוכנים לקרב ולמלחמה. לכן, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה הבחירות עוסקות בשאלה מי ינהל טוב יותר את המלחמה בפלסטינים. למעט רגע נדיר בבחירות ב-2006 שבגלל ההתנתקות שוב דמיינו הישראלים שכאילו יש גבול ואז חזרו לסדר היום הפנימי-החברתי, אבל אז התעלמו לחלוטין משאלת הכיבוש.