Aleksijevitj kalder sin serie dokumentarromaner for "Utopiens stemmer – Historien om det røde menneske". Den første bog i serien er "Krigen har intet kvindelig ansigt", hvor kvinder fortæller om deres tid i den Den Røde Hær under det Store Fædrelandskrig (anden verdenskrig). Bogen var færdig i 1983, men blev anklaget for at vanhellige den heroiske sovjetiske kvinde og blev ikke udgivet før Gorbatjov indførte glasnost i 1985. Samme år blev "Последние свидетели" ("De sidste vidner") om børns oplevelser af krigen udgivet. Derefter skrev Aleksijevitj "Цинковые мальчики" ("Zinkdrengene", 1991), i hvilken soldater og soldatermødre vidner om Sovjetunionens krig i Afghanistan. Bogen kritiseredes skarpt af militære og kommunister. På dette tidspunkt gik Sovjetunionen mod sin opløsning og Hviderusland blev en uafhængig stat i 1991. En retssag mod Aleksijevitj og hendes bog "Zinkdrengene" blev indledt i 1992 i Minsk, men takket være demokratiske kræfter i landet blev tiltalen frafaldet. I 1993 udkom "Зачарованные смертью" ("Forført af døden"), hvor Aleksijevitj taler med personer, som i deres fortvivlelse over at de sovjetiske idealer forvitrede, prøver at begå selvmord. I den omtalte bog "Чернобыльская молитва" ("Bøn for Tjernobyl", 1996) har hun samlet udtalelser om tiden efter Tjernobylulykken.