Мехмед Спахић је рођен, 1855. године, вјероватно у Мостару или околини, још за вријеме владавине Отоманског царства, Босном и Херцеговином. Након завршеног школовања, постављен је за имама у Мостару, гдје га је затекла и Аустроугарска окупација. Мехмед ефендија Спахић, је у великој мјери истицао своје српство и позивао мухамеданце да се не одричу свога српског поријекла. Аустроугарска је у ефендији Спахићу видјела великог непријатеља, и противника планираном формирању нове босанке нације, тако да је ефендија Спахић од самог доласка власти двојне монархије означен као непријатељ државе и система, те касније прогоњен и осуђиван због свог дјеловања. Након босанско-херцеговачког устанка, Спахић се са целиким бројем Срба мухамеданске вјере нашао у Београду који је тада постао један од центар босанско-херцеговачке емиграције. Спахић је од аустроугарских власти био приморан да се одрекне свога српства. Изјава на коју је Спахић приморан говори о ставу и политици њених наручиоца, а не самом ставу њеног аутора. О духу мостарског ефендије најбоље говоре његови стихови: