Den russiske borgerkrig præsenterede en mulighed for Polen under ledelse af Józef Piłsudski for at genvinde de ukrainske områder i den tidligere polsk-litauiske realunion, der havde været en del af det russiske imperium i løbet af Polens tre delinger. Samtidigt ønskede mange i den sovjetiske ledelse at forsvare Ukraine mod Pilsudskis angreb med militær magt mod Polen, som blev set af Sovjet som et landbro til Vesteuropa, og dermed muglighed for at udvide revolutionen mod vest. Krigen der fulgte kulminerede i den polske sejr i Slaget ved Warszawa i 1920, hvorefter begge parter blev modtagelig for en afslutning på konflikten. Yderligere militære tilbageslag efter deres nederlag i nærheden af Warszawa gjorde Sovjet ivrige efter at begynde fredsforhandlinger, og polakkerne, presset af Folkeforbundet, var også villige til at forhandle, efter den polske hær havde indtaget de fleste af de omstridte områder i krigen, men nærmede udmattelse.