Velika nevarnost v tem trenutku je bila, da se bo velika severna vojna prepletla z boji, ki so se vzporedno odvijali v srednji Evropi v španski nasledstveni vojni. Obe vojskujoči se strani sta si zato prizadevali, da bi švedskega kralja osvojili za zaveznika ali pa da bi vsaj držali proč od konflikta. Tako je aprila 1707 zavezniški poveljnik vojaških enot na Nizozemskem John Churchill, vojvoda Marlborough, obiskal švedsko taborišče na Saškem. Pritiskal je na Karla, da se s svojo vojsko zopet obrne na vzhod in da naj ne napreduje naprej na cesarsko ozemlje. Tudi habsburški cesar Jožef I. je prosil Karla, da naj se s svojimi vojaki drži proč od j Nemčije. V ta namen je bil cesar celo pripravljen priznati novega poljskega kralja in popustiti evangeličanskim kristjanom v šlezijskih dednih deželah, kot je bilo končno sklenjeno v 1. septembra 1707 sprejeti konvenciji iz Alranstadta, v kateri je bilo med drugim dano dovoljenje za gradnjo tako imenovanih Šlezijskih cerkev milosti. Karl ni imel razloga, vmešavati se v nemške zadeve in se je raje spet posvetil Rusiji.