След завръщането си в България работи като гимназиален учител в Разград и София, а по-късно става адвокат. На I конгрес на БКП (т. с.) през 1919 г. е избран за член на Висшия партиен съвет. В края на 1919 г. Централният комитет на БКП (т. с.) сформира Централна емигрантска комисия (ЦЕК), която на практика да реализира „Временни наредби за основаването, назначението и дейността на емигрантските комунистически групи при ЦК на БКП (т. с.)“. За секретар на комисията е избран Димо Хаджидимов, а за членове – Иван Клинчаров, Васил Главинов, Благой Касабов и Христо Янков. По време на Деветоюнския преврат от 1923 г. се обявява против „неутралитета“ на ЦК на БКП (т. с.). Впоследствие се обявява и против инспирираното от Коминтерна в Москва Септемврийско въстание от 1923 г. След потушаването на въстанието се присъединява към фракцията в БКП (т. с.), която се противопоставя на преминаването на партията в нелегалност. След 1927 г. е изключен от Работническата партия – легалното формирование на БКП (т. с.), поради опитите му със съмишленици да сформира алтернативна легална работническа партия, което се приема за троцкистко сектантство от командваните от Коминтерна ръководители на комунистическата партия. След Петия конгрес на БКП през 1948 г. заедно с единомишлениците му от 1923 г. посмъртно е обявен за „левосектант“ и „ликвидатор на партията“, а публикуването на трудовете му и популяризирането на делото му са забранени.