Bolsjevikkernes greb om magten var på ingen måde sikkert, og der udbrød en langvarig kamp mellem på den ene side det nye regime og på den anden side dets modstandere, der omfattede en broget skare af revolutionære socialister, den højreorienterede Hvide hær og et stort antal bønder. Samtidig støttede flere af de allierede under verdenskrigen de anti-kommunistiske styrker militært i et forsøg på at tvinge Rusland til atter at indtræde i krigen. I 1921 havde bolsjevikkerne nedkæmpet den interne opposition og opnået kontrol med det meste af det gamle imperiums territorium, bortset fra Finland, Baltikum, Republikken Moldavien (der sluttede sig til Rumænien) og Polen (som den nye sovjetstat havde kæmpet mod under Den polsk-sovjetiske krig). Finland annekterede Petsjenga-området på Kolahalvøen ; og Rusland måtte afstå områder til Estland, Letland og Tyrkiet. Polen overtog bestridte områder i det vestlige Hviderusland og i det vestlige Ukraine, der tidligere havde været en del af kejserriget (bortset fra Galicien) øst for Curzonlinjen.