Jännitteet Pohjois-Inkerissä olivat kasvaneet bolševikkien vallankumouksen ja Aunuksen retken myötä. Alue oli bolševikeille tärkeä Pietarin puolustamisen kannalta ja alueelle odotettiin suomalaisten hyökkäystä. Pohjois-Inkerissä oli syttynyt yhteenottoja, joiden aikana bolševikit oli karkotettu Kirjasalon sopukasta. Samaan aikaan inkeriläisiä pakolaisia oli siirtynyt Suomen puolelle. Heinäkuussa 1919 pakolaiset perustivat Suomen puolella Pohjois-Inkerin väliaikaisen toimikunnan, jonka tavoitteena oli luoda autonominen Inkeri, tai jopa liittovaltio Suomen, Viron ja Karjalan kanssa. Suomi tarjosi pakolaisille aseistusta ja suomalaiset aktivistit antoivat joukoille koulutusta. Yrjö Elfvengrenistä tuli inkeriläisten komentaja. 26. heinäkuuta 1919 Elfvengren antoi joukoilleen hyökkäyskäskyn, jonka yhtenä tarkoituksena oli provosoida sota Suomen ja Neuvosto-Venäjän välille. Hyökkäys tyrehtyi 10–15 kilometrin syvyyteen Suomen rajasta Suomen suljettua rajansa Inkeriin ja kiellettyä näiden avustamisen, koska hyökkäys oli toteutettu vastoin maan virallista tahtoa. Elfvengren joutui vetäytymään joukkoineen puolustusasemiin Kirjasalon tuntumaan elokuussa. Suomessa syttyneen arvostelun takia Elfvengren erotettiin muodollisesti, joskin Inkerin toimikunta antoi hänelle saman tien muita tehtäviä. Toimikunta muutettiin Pohjois-Inkerin hoitokunnaksi, jonka puheenjohtajana toimi Juho Kokko. Vapaajoukon johtoon nousi Elja Rihtniemi.