Додаткові батареї мали подвійне призначення; вони були покликані захищати корабель як від цілей на поверхні так і від повітряних цілей. Спочатку додаткові батареї складалися з 10 башт на дві гармати Mark 28, Mod 2, і чотирьох систем керування артилерійським вогнем Mark 37. Спочатку ефективність батарей була невелика через велику швидкість літаків, але це змінилося під кінець Другої світової війни завдяки встановленню оновленої системи Mk37 і розробки неконтактного детонатора VT (Variable Time). Під час оновлень у 1960-х і 1980-х батареї отримали нові гармати та модифіковані системи керування вогнем. У 1968 при оновленні лінкора Нью-Джерсі для несення служби у В'єтнамі, було встановлено три системи керування вогнем Mark 56, дві з обох боків попереду кормової вентиляційної труби і одну між задньою щоглою та та кормовою баштою Mk 38. Це підвищило зенітні можливості лінкора, тому що система Mk 56 могла відстежувати та обстрілювати швидкі літаки. У 1980-х під час модернізації, системи Mk 56 і чотири башти було прибрано щоб вивільнити місце для крилатих ракет, залишив додаткові батареї з чотирма системами Mk 37 та шістьма баштами на всіх лінкорах класу Айова. Під час війни у Перській затоці додаткові батареї використовували для обстрілу узбережжя та берегового захисту. Оскільки на борту лінкорів були невеликі загони морських піхотинців, при кожній 5-дюймовій башті було по одному морпіху.