Da syntes med Corfitz Ulfeldts fald i juli 1651 pludselig alt at ramle sammen for ham. Han blev en kort tid endog arresteret, kongen var opbragt på ham, den nedsatte undersøgelseskommission kom til klarhed over hans besvigelser. Men hurtig svømmede han dog atter oven på strømmen. Regeringen trængte til ham, til hans penge, til hans finansielle indsigt, til hans merkantile og industrielle dygtighed; han hørte i det hele til den kreds af købmænd, som den ikke kunde undvære, stod i forbindelse med Marselis-slægten og dens udenlandske kreditorer. Han fik stor indflydelse på affattelsen af den nye og velgennemtænkte Toldrulle af 1651, fik 1652 en særlig høj rang som generaltoldforvalter, og da han 1655 ønskede at fratræde denne stilling, blev han i stedet udnævnt til medlem af det nyoprettede admiralitetsråd, der havde styrelsen af søetaten under sig. Stadig vedblev han at være leverandør og var nu tillige långiver til Kronen. Særlig fik han lejlighed hertil under krigene med Sverige 1657-60. Sammen med Marselis-slægten og Poul Klingenberg påtog han sig i efteråret 1657 underholdet af 10000 mand i 6 måneder, og under Københavns belejring var han den, som regeringen atter og atter henvendte sig til i sin nød. Ved siden deraf var han matadoren i hele det private handels- og industriliv. Han fik 1652 og 1653 privilegier på at lade Grønland og de vestindiske øer besejle og udsendte skibe dertil, han var parthaver i et afrikansk handelskompagni, han overtog driften af norske bjergværker, således Kvikne, Østerdals og Løkkens Kobberværker. Sine døtre giftede han ind i det fornemste borgerlige aristokrati i København, i Bartholinernes og Finckernes Slægt, én af hans Sønner var gift med en datter af Selius Marselis.