Als peus del turó de Borovítskaia, on en altre temps va sorgir el Kremlin, s'alça la torre del mateix nom (en rus Боровитская башня, "Borovítskaia bàixnia" ), construïda el 1490 –allà mateix on havia estat construïda una altra torre– per l'arquitecte venecià Pietro Antonio Solari (o Piotr Friazin com era conegut en rus, de "friaz" o "friag", que era com en aquella època s'anomenava els italians), per ordre del tsar Basili III. Era la sortida més antiga del Kremlin i la porta més propera al riu. L'entrada de la torre, a diferència de la del Salvador (que era la principal), servia per als menesters de la hisenda del Kremlin. S'anomenava així per la densa pineda (en rus бор, "bor") que antigament cobria tot el turó del Kremlin. El 1658, el tsar Aleix I ordenà que la torre s'anomenés "Predtètxenskaia" (del rus предтеча, "predtetxa", 'el Precursor') per l'església dedicada a Joan el Precursor, posteriorment destruïda durant la construcció de l'Armeria del Kremlin. El nou nom, això no obstant, mai no va esdevenir popular. El 1812 va resultar malmesa de resultes d'una explosió produïda a la torre de l'Aigua, provocada per les tropes napoleòniques durant la seva retirada. Dels detalls pseudogòtics només es conservaren els marcs de les finestres a la façana septentrional del segon cos quadrangular i els ornaments dels cossos tercer i quart. Entre 1817 i 1819, la torre va ser restaurada per l'arquitecte Ósip Bové. El 1935, el govern soviètic instal·là una estrella de cinc puntes de cristall de robí al capdamunt de la torre.