Han var en søn af møllebygger, stadsbygmester i Husum Lorentz Lorentzen (6. januar 1753 - 3. november 1835) og Maria Dorothea født Petersen (1760 - 25. januar 1843), kom 1815 til Universitetet i Kiel og tog 1819 teologisk embedseksamen på Gottorp. Året efter udnævntes han til præst i Svavsted, 1829 til præst i Adelby og var 1839-40 konstitueret provst i Flensborg Provsti. I den slesvigske stænderforsamling sad han fra 1834-46 som kongevalgt gejstligt medlem og var på samme tid en af hertugen af Augustenborgs håndgangne mænd, fanatiker i sit had til alt dansk i den grad, at han i stænderne nægtede at have forstået dansk tale, uagtet han var præst i en dansktalende menighed. Under oprøret var han medlem af den slesvig-holstenske stænderforsamling, forlod før Istedslaget sit embede, fra hvilket han 1850 fik sin afsked. Da hans eneste søn som frivillig faldt i slaget ved Bov øgede det kun hans forbitrelse mod Danmark. Under krigen blev han som arrestant ført til København. Han blev, efter at være udelukket fra amnestien, 1852 superintendent i Lüneburg, hvor han døde natten mellem 22. og 23. juni 1866. 1840 var han blevet Ridder af Dannebrog, men mistede også sit ridderkors ved udelukkelsen fra amnestien.