1848-ban csaknem befejezett jogi tanulmányait megszakítva, júniusban Ragályi Ferdinánd rozsnyókerületi képviselővel mint gyakornok a pesti országgyűlésre sietett, majd beállt honvédtüzérnek. Része volt a győri táborozásban, a schwechati csatában, a Simunich ellen folytatott harcokban. 1849-ben újoncok tanítására Debrecenbe, illetőleg Nagyváradra küldték, s Windischgrätz Budapestre vonulása napján a magyar utócsapatok legvégén, ágyúit ökrökkel vontatva, távozott a fővárosból. A szigorú tél és a nehéz út viszontagságai megtörték, Debrecenben és Nagyváradon betegeskedett, tavasz felé pedig a bácskai sereghez rendeltetvén, Nagybecskereken csaknem áldozata lett kétszeresen kitört bajának. Alig lábadozva, ismét síkra szállt, részt vett az egész délmagyarországi hadjáratban a temesvári csatáig (augusztus 11.), mely után Mehádiáig verődvén, itt osztrák fogságba esett. Szökéssel menekülve, mint elcsigázott földönfutó Szarvasra ért, ahol bátyja, aki akkor ott tanár volt, némi támaszt nyújthatott neki.