Те, що Швеція пройшла процес консолідації в Ранньому Середньовіччі, є, в цілому, загальноприйнятою точкою зору, але королівська влада часто оспорювалась протягом усього Середньовіччя, а іноді навіть майже не здійснювалася. Густав Ваза (1523–60) рішуче зміцнив центральну владу, та сильно збільшив авторитет і ресурси корони, і його правління ознаменувало початок ранньомодерної шведської держави. Повний і всеохоплюючий процес територіальної консолідації за природними кордонами (Балтійське море, Північне море та ліси і гори, що відокремлюють країну від Норвегії) досяг вирішальної точки лише в XVII столітті Роскільським договором (1658); однак на той час ідея "природних кордонів" або навіть територіальної спадкоємності не розглядалася як суттєва для держави. Нинішні кордони Швеції не були врегульовані до 1809 року, коли Фінляндія була втрачена на користь Росії у Фінській війні. Втрата Фінляндії, яку тогочасні шведи сприймали як національну катастрофу і яка, безумовно, спричинила перевизначення нації, а через кілька років і останніх німецьких володінь (отриманих за Вестфальським миром), держава набула сучасних кордонів, а також вступила у мирний період у стосунках зі своїми сусідами.