Головною ударною силою повітряного командування «Атлантик» були частини IV авіаційного корпусу, завдяки яким командування досягло значних успіхів у 1941 році, спричинивши великого збитку британському морському судноплавству. Британський прем'єр-міністр Вінстон Черчилль назвав «флагерфюрер» «Атлантик» «та його головний літак» «Фокке-Вульф» Fw 200 "«бичем Атлантики»". Втім до кінця 1941 року британські та інших союзників контрзаходи мінімізували шанси німецьких літаків великої дальності на успіх. Протягом 1942 та 1943 років бої над Атлантикою посилилися, і командування постійно вимагало більше літаків та екіпажів, однак, враховуючи те, що Люфтваффе вела бої на декількох фронтах, німецькі ПС не могли дозволити собі витратити свої ресурси в операціях в Атлантиці. У 1944 року повітряне командування «Атлантик» діяло як захисний щит, забезпечуючи повітряне прикриття діям підводних човнів у Біскайській затоці проти Берегового командування ПС, однак із плином часу німецькі сили перестали бути ефективними. Під час вторгнення до Нормандії німецька морська авіація провела кілька атак на союзників, які втім не мали жодного ефекту. У вересні 1944 року командування «Атлантик» було розформоване після краху німецького фронту у Франції.