На початку німецько-радянської війни Червона армія вела стратегічну оборону, в ході якої проводилися фронтові і армійські оборонні операції з метою не допустити прориву противника до великих промислових та адміністративних центрів, затримати його просування, виграти час, необхідний для підготовки і розгортання резервів і створення умов для переходу в контрнаступ або наступ. Після переходу радянських військ у загальний наступ основним видом військових операцій радянських військ стали наступальні. Оборонні операції проводилися головним чином в ході наступу з метою відбити удари переважаючих сил противника на певному напрямку (під Харковом, Курськом, Києвом, Будапештом) і створити умови для продовження наступу. Ширина смуг оборони становила: для фронту — до 250–350 км, армії — 30-70 км. Для них стало характерним глибока оперативна побудова, завчасне планування завдань других ешелонів, наявність резервів, активність. Загальновійськові і танкові армії, перебуваючи у других ешелонах, як правило, використовувалися для завдання контрударів. Важливе значення в оборонних операціях мали контрпідготовка і протитанкова оборона.