У 1453 р. Константинополь був захоплений турками, а останній фрагмент державности Візантійської імперії — Требізонд — впав у 1461 р. Ще до падіння Константинополя православні слов’янські держави на Балканах потрапили під владу османів. Падіння Константинополя викликало величезні побоювання, багато хто розглядав падіння Константинополя як ознаку наближення часу кінця (у 1492 році це було 7000 Anno Mundi); інші вважали, що імператори Священної Римської імперії (хоча він був римо-католиком) тепер займають місце імператорів Константинополя. Були також надії, що Константинополь буде скоро звільнений. Більше того, православна церква залишилася без свого "східноправославного басилевса". Тому постало питання про те, хто стане новим "басилевсом". Наприкінці різноманітні повісті про взяття Константинополя турками-османами в 1453 році, який набув великої популярності в Московії, було прямо заявлено, що народ русів переможе ізмаїлітів (мусульман), а їх цар стане "басилевсом" у місті Сім Пагорбів (Константинополь). Великий князь Московський залишався найсильнішим із східно-православних правителів; Іван III одружився на Софії Палеолог, порушив формальне підпорядкування Золотої Орди (вже розділеної на кілька татарських царств) і став незалежним правителем. Усе це посилило претензії Москви на першість у східно-православному світі. Однак до визволення Константинополя було ще далеко — Московія не мала можливости боротися з Османською імперією. Наприкінці XV століття можна знайти появу ідеї, що Москва — це справжній новий Рим. Митрополит Зосима в 1492 році досить чітко це висловив, назвавши Івана III "новим царем Костянтином нового міста Костянтина — Москви". Ця ідея найбільш відома в презентації ченця Філофея початку XVI століття: