Більшість населення українських етнічних земель становили русини (ендоетнонім українців). Проте в Галичині значну частку становили також поляки (особливо у Західній) й євреї, на Буковині — румуни, а на Закарпатті — угорці. Держслужбовцями й управлінцями повсюдно були німці. Суспільство ділилося на стани: шляхту, духовенство, міщан та селян. Українці складали переважно селянство, великі міста були населені неукраїнцями, й єдиним «соціальним ліфтом» для них була можливість отримати духовний сан. Греко-католицькі священники завдяки реформам отримали можливість здобувати вищу духовну освіту у семінаріях Європи на рівні з католиками. Тому саме вони стали на чолі просвітницького національного руху, так званими «будителями». Видатним діячем цього руху був Олександр Духнович, що видав 1847 року перший буквар русинською мовою "«Книжица читалная для начинающих»". 1816 року в Перемишлі виникло товариство галицьких греко-католицьких священників. Його член Іван Могильницький першим почав проголошувати проповіді українською. 1833 року студенти Львівського університету, Маркіян Шашкевич, Іван Вагилевич та Яків Головацький заснували літературний гурток «Руська трійця». Який 1836 року видав альманах народної та власної творчості "«Русалка Дністровая»", майже увесь тираж якої вилучили. Принизливий соціальний та майновий стан провокував численні бунти. Так 1831 року Закарпаттям прокотилися холерні бунти; у 1843—1844 роках на Буковині Лук'ян Кобилиця, так званий «гуцульський король», підбурив селян до самозахоплення пасовищ.