1649 року курляндські найманці брали участь у Хмельничинні на боці Речі Посполитої проти козаків. Проте сам Яків займався питаннями мирного управління — розвитком промисловості герцогства та пошуком ринків збуту курляндських товарів, заміною нераціональних господарств новими з метою збільшення скарбниці краю. З цією метою герцог організував велику заморську торгівлю. 1643 року він уклав із Францією торговельний і навігаційний договори. Незважаючи на невдачі та крадіжки курляндських урядових агентів, що противилися починанням герцогства, торгівля і промисловість поступово розвивалися. Було розпочато обробку болотної руди. З Норвегії та Швеції завозили сировину, яку обробляли на заводах з виробництва заліза в Балдоні, Ангерні, Бушгофі, Нейгуті та Едені; мідному заводі в Туккумі, стальному заводі поблизу Мітави та рушничному заводі біля Шрундена. Герцог будував у лісистих місцеовстях дегтярні, лісопереробні та бондарні заводи і розширив експорт деревини та дьогтю, традиційних лівонських товарів від часів середньовіччя. Він також звів скляні і миловаренні заводи, селітроварні, паперову фабрику в Тамедорфі та суконні фабрики у Мезотені й Анненбурзі. Яків розширив і модернізував великі гавані для вивозу продукції в Лібау, Закенгаузені та Віндаві. У них також існували верфі для будівництва курляндського флоту, який стараннями герцога нараховував у 1658 році 60 великих кораблів. Крім цього у Віндаві будувалися військові кораблі. На 1658 рік їх було 44, найбільші з яких мали до 70 гармат на борту. Герцог інколи здавав кораблі в оренду. Так, 1648 року уряд Венеціанської республіки був боржником Якова за використання послуг курляндських суден.