У часи атомних бомбардувань, не було ніякого міжнародного договору або інструменту захисту мирного населення, зокрема від нападу літаків. Багато критиків атомних бомбардувань вказують на Гаазькі конвенції та декларації (1899 і 1907) як встановлення дієвих правил щодо мирного населення. Гаазькі конвенції не передбачали будь-яких конкретних положень повітряної війни, але вони забороняли націлювання на незахищене мирне населення з боку морської, польової або облогової артилерії, всі з них були класифіковані як «бомбардування». Проте, конвенції дозволяли націлювання на військові установи в містах, в тому числі військові склади, промислові підприємства і майстерні, які можуть бути використані для війни. Цього набору правил не дотримувались під час Першої світової війни, коли бомби скидали без розбору на міста з дирижаблів і бомбардувальників з декількома двигунами. Після цього був проведений ще ряд зустрічей в Гаазі в 1922—1923 рр., але не було досягнуто ніякої зобов'язуючої угоди щодо повітряної війни. Протягом 1930-х і 1940-х років повітряне бомбардування міст було відновлено, зокрема німецьким Легіоном Кондор проти міст Герніка і Дуранго в Іспанії в 1937 році під час громадянської війни в Іспанії. Це призвело до ескалації і відповідного скидання бомб на різні міста, в тому числі Чунцін, Варшаву, Роттердам, Лондон, Ковентрі, Гамбург, Дрезден і Токіо. Всі основні воюючі сторони під час Другої світової війни скидали бомби на мирних жителів в містах.