În 1986, odată cu promovarea politicii "Glasnost" de către secretarul general al PCUS Mihail Gorbaciov, tensiunile etnice dintre azeri și armeni, care mocneau de zeci de ani, au reapărut atunci când separatiștii din provincia Karabah au sesizat o oportunitate de reorganizare a regiunii și au declanșat mișcarea de desprindere de Azerbaidjan. Organizând o serie de demonstrații și atacuri etnice, separatiștii au susținut intrarea sub administrație armeană a regiunii Nagorno-Karabah, care se afla în interiorul granițelor Azerbaidjanului. În Azerbaidjan a apărut o organizație similară intitulată Frontul Popular, care milita activ pentru suveranitatea poporului azer. Răspunsul inițial al autorităților sovietice a fost sprijinirea administrației azere, deoarece aceasta părea mai loială statului sovietic. Odată cu destrămarea Uniunii Sovietice, autoritățile sovietice au ajuns să creadă că sprijinirea Armeniei în conflictul armeano-azer va permite menținerea unei influențe în regiunea caucaziană pe termen mai lung. Autoritățile sovietice au declarat starea de urgență în RSS Azerbaidjan și au ordonat trupelor sovietice să pătrundă în orașul Baku la 20 ianuarie 1990, cu intenția de a reprima mișcarea de independență azeră.