Mentre els romans es van enfrontar a la resta d'estats que habitaven la península Itàlica, el seu exigu cos de cavalleria va ser més que suficient, ja que els seus enemics també estaven limitats per la seva manca total o parcial d'aquest tipus de forces. No obstant això, a mesura que Roma es va anar enfrontant amb altres enemics de llocs més distants, i que desplegaven sobre el camp de batalla poderosos contingents de cavalleria, l'escassetat de cavalleria romana va desembocar irremeiablement en importants derrotes. La importància de la cavalleria es va posar de manifest durant les invasions d'Itàlia dels gals si del rei grec Pirros d'Epir (275 aC), i ho faria decisivament en el marc de la Segona Guerra Púnica ( 218 - 202 aC). Les victòries d'Anníbal en les batalles de Trèbia i de Cannes s'acrediten en gran manera a la superioritat de la cavalleria hispana, gal·la i númida sobre la cavalleria llatina. La victòria romana a Zama (202 aC) es va deure en gran manera al suport de cavalleria que va proporcionar el rei Masinissa I a l'exèrcit d'Escipió. Els romans comptaven amb un percentatge tan petit de cavalleria que en Zama els genets númides superaven als seus homòlegs llatins en un percentatge de 2 a 1. A partir d'aquest moment, els exèrcits romans estarien sempre acompanyats per un gran nombre de genets no itàlics: cavalleria lleugera númida i més tard cavalleria pesant gal·la. Durant la Guerra de les Gàl·lies ( 58 - 51 aC), el general Juli Cèsar va utilitzar en moltes ocasions regiments de cavalleria gal·la i germànica.