משנת 1603 חלקו סקוטלנד ואנגליה את אותו המלך באיחוד פרסונלי כשג'יימס השישי מסקוטלנד הוכרז כמלך אנגליה ואירלנד במה שהיה ידוע כאיחוד כתרים. לאחר שג'יימס השביעי מסקוטלנד (השני מאנגליה) הודח בשנת 1688 על רקע סכסוכים קתוליים-פרוטסטנטים, וכששושלת סטיוארט הפרוטסטנטית הראתה סימנים של כישלון (כפי שאכן התרחש בשנת 1714), האנגלים חששו שסקוטלנד תבחר במלוכה אחרת בתוך בריטניה, כשפשיטת הרגל של אצילים סקוטיים רבים באמצעות תוכנית דריין הובילה לאיחוד פורמלי של שתי הממלכות בשנת 1707, עם חוזה האיחוד ובעקבות חוקי האיחוד, כדי ליצור את ממלכת בריטניה הגדולה. ההתנגדות היעקוביטית הסקוטית לאיחוד, שהונהגה על ידי צאצאיו של ג'יימס השביעי/השני כולל הנסיך צ'רלי, נמשכה עד 1746.