A partir d'aquell moment, s'esdevingué una sèrie de fets favorables als borbons. El primer, a la tardor de 1710, segons Joaquim Albareda, moment en què "el conflicte internacional va emprendre un gir radical [...] quan els "tories" assoliren la majoria al Parlament britànic". Aquest punt és important, doncs, perquè fins ara el Parlament britànic era presidit pels "whigs", que eren favorables de la participació britànica al conflicte i de donar suport als catalans. Per contra, els "tories" ho eren de sortir del conflicte. El segon fet favorable als borbons fou al desembre de 1710, quan els austriacistes van patir una derrota a la Batalla de Villaviciosa a mans del militar Vendôme. De retruc, els britànics van començar a adoptar un pactisme amb França per tal d'afavorir els interessos comercials pels quals, en bona part, s'havien endinsat en el conflicte. Així doncs, s'iniciaria una nova fase per tornar a intentar converses per aturar les hostilitats. Els "tories", d'aquesta manera, van iniciar una intensa campanya propagandística i converses secretes amb els francesos per plantejar un possible acord que permetés que Felip d'Anjou continués en el tron de la corona castellana a canvi de lliurar-los territoris europeus i americans. El tercer i darrer fet fou el 17 d'abril de l'any 1711, quan es va morir l'Emperador Josep sense descendència. Seria succeït per son germà, l'Arxiduc Carles, que passa a anomenar-se Carles VI d'Àustria. En un primer moment, els anglesos i els seus aliats varen témer que fos l'arxiduc qui trenqués l'equilibri europeu, perquè no es mostrava dispost a renunciar a la corona hispànica, a diferència de Leopold I i Josep I, i per tant varen començar a negociar la pau.