В усилията си да контролират големи територии и на юг, и на север и да установят хегемония тиванците надценяват възможностите си. Покореното население отказват да им се подчиняват, а съперничеството с атиняните се възобновява. При нарастващата опозиция на по-малките полиси срещу тиванците Епаминонд организира своята последна експедиция в Пелопонес през 362 г. пр.н.е. Макар че битката при Мантинея завършва без победител, в нея загива Епаминонд и това слага началото на края на тиванския разцвет. И двете страни имат потенциал да възвърнат водещите си позиции, но и двете нямат необходимите ресурси, а Тива загубва и водачите си. Чрез дипломация тя се опитва да запази доминиращото си положение в Делфийската амфиктония, но фокидците завземат светилището в Делфи със сила. В последвалата Трета свещена война (356 – 346 г. пр.н.е.) Тива дори търси помощ от Филип Македонски, което спомага за нарастване на неговото политическо влияние. Фокидските войски са победени и Филип затвърждава властта си над Тесалия и се превръща в реална заплаха за елинския свят. През 340 г. обявява война на Атина. В прочувствена филипика, заклеймяваща македонската инвазия, Демостен успява да убеди Тива да се притече на помощ срещу напредването на Филип в Атика, но силите на атинско-тиванския съюз са победени от македонците в битката при Херонея през 338 г. пр.н.е.