Бунтовете в българската армия през май – юли 1913 г. са предизвикани от отказа на главното командване да разпусне войниците в края на Първата балканска война. Бунтовете обхващат по различно време и с различна интензивност 28 полка при дислоцирането им по границите и демаркационните линии със Сърбия и Гърция. Активните участници са най-малко 13 000. Най-големи са броженията на 25-28 май в 33-ти и 34-ти пехотен полк, които са прехвърлени на гара Бойчиновци от Чаталджанската позиция, също и на 65-и и 66-и полк, които се разбунтуват по същото време в Белоградчик, и на 22-ри пехотен полк на 1 юни на позицията между Дойран и Струмица. Войниците отказват да изпълняват заповеди за преместване на бойните части, заявяват открито, че не искат да воюват със сърбите и на места арестуват офицерите си. От Струмишко е направен опит за поход към София, но без успех.