Izrael se proto snažil rozdrtit pozice OOP a vliv Sýrie v Libanonu. Záminkou k vojenskému útoku se stal útok OOP na izraelského velvyslance v Londýně 3. června 1982. Ministr obrany Ariel Šaron prosadil kromě vzdušného útoku také pozemní invazi, jež rychle vytlačila syrská vojska ze strategických oblasti, takže již 13. června Izraelci dosáhli Bejrútu a začali s jeho masivním ostřelováním a obsazováním. To sice donutilo představitele i vojáky OOP uprchnout do Tuniska, zároveň si však takový způsob boje vyžádal těžké civilní ztráty. Příliš tvrdý postup Beginovy vlády vyvolal nejen pobouření mezinárodní, nýbrž také izraelské veřejnosti – v Tel Avivu demonstrovalo proti pokračování izraelské invaze 100 000 lidí. Šaron ovšem neustoupil, naopak po zavraždění na libanonského prezidenta Bašíra Džamáíla 14. září 1982 přitvrdil – umožnil křesťanským falangistům vstoupit do palestinských táborů Sabra a Šatíla, jež byly obklíčeny izraelskou armádou. Ačkoli Begin i Šaron měli informace o tom, že falangisté provádí v táborech masakr, zasáhli až po několika dnech. Na základě vyšetřování komise, jíž předsedal nejvyšší izraelský soudce, byl nucen Šaron opustit post ministra obrany. Nový ministr Moše Arens pak nařídil stažení izraelských vojsk z některých oblastí, ačkoli palestinské útoky na izraelského území a syrská vojenská přítomnost v Libanonu dále pokračovaly.