Šlo o chlapce ve věku 8 – 18 let jedenácti různých národností, mezi něž patřili Rusové, Poláci, Volyňští Češi, Karpatorusové, Ukrajinci, Tataři, Baškýři, Latyši, Řekové, Gruzíni, Mordvini. Mluvili takzvanou „magistrálštinou“, což byla směsice jazyků používaná sirotky, kteří se zdržovali u legionářských vagónů podél Transsibiřské magistrály. První světová válka je připravila o rodiče a v důsledku toho se dostali do životní nouze. Situaci nepomohl ani bolševický puč v roce 1917. Hlad přivedl děti k legionářům, kteří jim poskytovali jídlo. Po marných pokusech nalézt jejich rodiče se sirotků legionáři ujímali. Shromažďovali se u různých pluků, největší počet a to 20 chlapců se sešel u 4. pěšího pluku Prokopa Holého. Sirotci se chtěli stát válečnými dobrovolníky, a proto za podpory československých legionářů vyráželi i na průzkumné akce.