Око подне, Врховна команда је већала где да се прими одсудна битка. Разматране су две варијанте. Већина чланова штаба заступала је гледиште да треба повући трупе из додира са непријатељем и на раније припремљеним положајима, Динлер–Страцин, дати одсудну одбрану. Друго гледиште је заступао генерал Мишић. Његов предлог је био да одсудну битку треба примити на првој линији, образлажући да би повлачење трупа изазвало пометњу и пад морала, а непријатеља охрабрило и подстакло на још жешћи притисак на трупе у повлачењу. Војвода Путник је извесно време оклевао, али предвече, када је добио позитивне извештаје са фронта, наредио је да се спроведе Мишићево решење. Ову одлуку је спровео у име команданта Прве армије престолонаследника Александра, који се налазио у Београду, његов начелник штаба, генерал Петар Бојовић. Успех Прве армије имао је пресудан значај за даљи ток рата. Протеривањем непријатеља преко Злетовске реке и надирањем у правцу Кочани–Царево Село угрожена је позадина бугарске Штипске оперативне групе, којој је додељена главна улога у Брегалничкој бици. После девет дана крвавих борби, бугарска војска је сломљена. После овог бугарског пораза, у српској војсци се размишљало о офанзиви према Софији, међутим влада и Врховна команда су сматрале да не би било разумно то учинити у циљу развоја даљих добросуседских односа.