Политика српске Радикалне стране Николе Пашића још крајем XIX века се залагала за политику стварања балканског споразума путем договора са Бугарима. Радикали су се солидарисали са бугарском опозицијом приликом суспендовања Трновског устава 1881. године, а цанковисти су заузврат прихватили радикалске избеглице после Тимочке буне. Радикали су били против српско-бугарског рата 1885. године, а Пашић је за време боравка у избеглиштву радио на припреми балканског савеза са ослоном на Француску. Мада је између њих стајало питање Македоније, Србија и Бугарска су се мало зближиле након пада Стамболова у Бугарској и посетом кнеза Фердинанда Београду 1896. године, чему је уследио грчко-турскизаплет око Крита наредне године. Кабинет Ђорђа Симића закључио је 19. фебруара 1897. године са Бугарском Угодбу која је предвиђала заједнички рад у Македонији и одговорно иступање према Османском царству, те уздржавање од нарушавања статуса кво на Балкану. Ускоро је закључен и српско-бугарски трговински уговор.