У то време, сви градови и утврђења у Београдском пашалуку били су у поседу Турака: укупне турске снаге у Милошевој Србији износиле су око 10-11.000 војника. У првих 10 година своје владавине (1815–1825) кнез Милош је располагао само пандурима за полицијску службу, чији број није прелазио неколико стотина људи. Једина оружана сила нове српске државе били су остаци народне војске из Првог устанка: полунаоружани (јер је део оружја предат Турцима, а остало је лежало сакривено: Вук Караџић пише да је у Хаџи-Продановој буни 1814. већина бораца под Милошевом командом имала батине уместо пушака), без топова и утврђења (која су била сва у турским рукама). Када је народна војска током Ђакове буне 1825. прешла на страну побуњеника против Милоша, он је одмах затим формирао зачетак стајаће војске од 1.147 војника (12 чета, по једна у свакој нахији), које је, да не би изазвао реакцију Турака, назвао "уписним пандурима". Већ наредне године истичу се "уписници" у гушењу буне Ђорђа и Марка Чарапића из Великог Потока, после чега се називају званично "солдатима" - нов корак у поступној еманципацији од Турака. После хатишерифа од 1830, којим је Милошу дато право да држи у својој служби "потребан број војника", он је наставио да изграђује стајаћу војску.