Zaradi strateškega položaja Vipave je Avstro-Ogrska vojska začela leta 1911 tja nameščati svoje enote. Ker je vojski primanjkovalo prostora za namestitev čet je ta začela na severnem obrobju Vipave graditi novo vojašnico. Gradnjo vojašnice je leta 1914 prekinila prva svetovna vojna. Z odprtjem soške fronte, leta 1915, je delno zgrajene objekte zasedla vojska in jih uporabila za namestitev zalednih enot in kot vmesno postojanko za enote, ki so bile namenjene na bojišče. Po koncu vojne je Vipavo in okolico zasedla italijanska vojska. Zaradi bližine novonastale rapalske meje je Vipava ponovno začela pridobivati na strateškem položaju, zato je začela italijanska vojska tja nameščati svoje enote. Ker je vojski primanjkovalo prostora je od občine v zameno za vodovod odkupila delno zgrajeno in opuščeno vojašnico. Vojašnica je bila dograjena leta 1926, poimenovali pa so jo Caserma G. Bruner Dal’Alto. Italijanska vojska je v njej ostala do kapitulacije Italije, leta 1943, nato pa jo je zasedla nemška vojska. V nje je so bile nameščene enote SS pod poveljstvom poročnika Adolfa Pfeiferja. Enaindvajsetega junija 1944 zvečer je vojašnico napadla partizanska enota, spopad je trajal celo noč. Razen poškodovanih hiš v okolici in vojašnice žrtev ni bilo. Konec leta so se Nemci umaknili iz vojašnice. Po kocu vojne, maja 1945, je vojašnico zasedla JLA. Preimenovali so jo v Vojašnica Janka Premrl-Vojko. JLA je v desetletjih po vojni vojašnico večkrat obnovila in razširila v bližini Vipave pa je zgradila tudi druge podporne objekte.