През 16. век, веднага след публикуването на „Принцът“, „макиавелизмът“ се разглежда като епидемия, заразяваща северноевропейската политика, произхождаща от Италия, заразила първо Франция. Именно в този контекст клането през 1572 г. в Париж започва да се разглежда като продукт на макиавелизма – мнение, силно повлияно от хугенота Иносент Жентие, който публикува своя „"Discours Contre Machievel"“ през 1576 г., която е отпечатана в десет издания на три езика през следващите четири години. Жентие казва, погрешно според Сидни Англо, че „книгите на Макиавели са най-ценени от нашите италиански и италианизирани придворни“ във Франция (в думи на първия му превод на английски език), и така (в перифраза на Anglo) „в основата на настоящата деградация на Франция, чиято кулминация била не само в клането през 1572 г., но и в радостта на извратени почитатели“. В действителност има малка следа от Макиавели във френски писания преди клането, не че политиците записват намеренията си на хартия, до книгата на Жентие, но тази концепция е използвана при от много съвременници и играе ключова роля в създаването на дълготрайна популярна концепцията за Макавелианизма.