Kopalův 10. myslivecký prapor musel již na podzim 1847 zjednávat pořádek na řadě míst, kde propukly drobné pouliční protesty. Odvolání nenáviděného kancléře Metternicha ve Vídni dalo nespokojeným Lombarďanům dostatečně silný impuls k masivní rebelii, takže 18. března 1848 povstala celá provincie včetně Milána. Vzápětí revoltovaly i rakouské Benátsko (viz První italská válka o nezávislost). Na rozkaz vrchního velitele maršála Radeckého proto zahájily všechny rakouské oddíly 22. března večer spořádaný ústup z Milána směrem na jihovýchod. Kopalův dvanáctiletý syn Viktor byl kvůli nebezpečné situaci odeslán za svým starším bratrem na vojenskou akademii do Vídeňského Nového Města. Po krátké přestřelce ve vesnici Paullo 23. března 1848 dosáhli Kopalovi muži města Lodi a překročili řeku Addu. Zde se dozvěděli, že lombardské a benátské povstalce podpořila vpádem z Piemontu vojska sardinského krále Karla Alberta. Vypukla tak válka, do které proti Rakousku vystoupili také toskánský velkovévoda Leopold II., neapolský král Ferdinand II., a dokonce i papež Pius IX. Radecký proto v ústupu pokračoval. Do konce března se Strassoldova brigáda s Kopalovým praporem stáhla přes Cremu za řeku Oglio a odtud přes  Montichiari do Solferina. V prvních dubnových dnech dosáhla hranice mezi Lombardií a Benátskem a zaujala obrannou pozici. Dne 9. dubna 1848 se zde Kopalovi muži dostali poprvé do otevřeného boje s početně daleko silnějšími jednotkami sardinského krále. Ty se nakonec zmocnily městečka Monzambano a vynutily si přechod řeky Mincia. Další postup nepřítele však byl zastaven a 10. myslivecký prapor mohl s přehledem ustoupit do stínu velké rakouské pevnosti ve Veroně, kde setrval v druhé obranné linii další tři týdny.