Na bosenskohercegovské muslimy měla bezprostřední vliv sovětská intervence do Afghánistánu (1979) a islámská revoluce v Íránu (1978–1979). Jugoslávské orgány se tehdy začaly obávat vzestupu politického islámu, který by mohl ohrozit vládnoucí sekulární režim v zemi, svých charakterem ne nepodobný tomu na Středním východě. Tato obava se mohla opřít i o demografické trendy (Muslimů a Albánců mezi lety 1971 a 1981 přibylo téměř 700 000 tisíc a jejich zastoupení v SFRJ za dekádu vzrostlo z 14,8 % na 16,6 %), ale skutečný zájem jugoslávských muslimů o islám byl vlažný. Je ovšem paradoxní, že Jugoslávie ideově i materiálně podporovala teroristické organizace v islámských zemí (OOP, Fatah, PKK) a četné diktátorské režimy, proti kterým se nakonec vytvořila silná islamistická opozice. Nicméně i mezi jugoslávskými muslimy objevovaly různé ideové proudy inspirované islámem; někteří, výrazná menšina, se klonili k panislamismu a volali po sjednocení islámského světa, jiní toto odmítali a našel se dokonce i proud, který viděl jako společného nepřítele muslimů i komunistů Západ. Jedním z příkladů hledání společensko-politického ukotvení muslimů v moderní době byla Islámská deklarace, politicko-filozofická rozprava marginálního právníka Aliji Izetbegoviće z roku 1970. Tento text byl poté roku 1983 využit ve vykonstruovaném procesu s dvanácti muslimskými intelektuály, který měl islámské komunitě v Jugoslávii dát jasně na srozuměnou, že režim nestrpí žádné ideové odchylky. Během krize v posledních letech existence socialistické Jugoslávie však došlo k pozvolnému nárůstu významu islámu; v napjaté atmosféře vyhroceného nacionalismu se pro Bosňáky, podobně jako pravoslaví pro Srby a katolicismus pro Chorvaty, stal pojítkem s minulostí a symbolem jejich vlastní identity.