Тема страшного суду наприкінці середньовіччя мала два варіанти, де самостійним персонажем виступала смерть. Сюжет «Тріумфу смерті» пов'язаний зі старовинною італійською легендою про зустріч мерців й живих та експресивного танцю («Totentanz», «Dances macabres») з його чіткими північними коріннями, які беруть початок з романської доби. Пітер Брейгель об'єднав обидва варіанти, створивши масштабну панораму пекла, що запанувало на землі. У Босха, якого Брейгель наслідував, сцени пекельного бачення відбуваються в ірреальному, уявному просторі, в той час як в останнього інтонаційний стрій відзначається абсолютно правдивим прибережним ландшафтом Фландрії, тобто реальністю. Погляд глядача зумисне чітко прив'язаний до оголених пагорбів та сирої смуги моря на горизонті. Ландшафт переданий збіднілим, нудним, де, однак, можна розгледіти долю, яка була зображена у вигляді поколінь предків, що повстали проти своїх грішних нащадків. Ключовим елементом є саме смерть, що жне своє поле, попри вік, суспільний стан чи досягнення жертв.