Upproret framkallades av de krigstida förhållandena (Nordiska tjugofemårskriget mellan Sverige och Ryssland 1570-1595) och därmed sammanhängande övergrepp och olagligheter. En av de främsta orsakerna var "borglägerstungan", som snart blev en börda enbart för allmogen som sedermera urartade och på sikt ledde till total utsugning och utarmning av bönderna. Inte ens efter freden i Teusina 1595 drogs trupperna undan. Den som ansvarade för detta var marsken och tillika ståthållaren på Åbo slott Clas Fleming, som kom från en finländsk adelssläkt. Bönderna klagade hos hertig Karl, som då var riksrådets ledare i Sigismunds frånvaro. Han gav dem rådet att på egen hand försvara sig mot Flemings knektar, antydande att hjälp skulle komma från hans sida. Bakgrunden till hertig Karls inställning var konflikten mellan honom och Sigismund, där Clas Fleming var en lojal Sigismundanhängare. Bengt Pouttu från Storkyro socken kallades för "klubbekrigets politiska ledare". Pouttu engagerade sig tidigt i att hitta en fredlig lösning genom täta besök i Stockholm hos hertig Karl. Men till sist tröttnade bönderna och såg ingen annan lösning än att göra väpnat motstånd trots att de antagligen visste att deras chanser var små.