Sparre hade ett frostigt förhållande till sin svärfar Carl Gyllenborg på grund av en arvstvist. Trots detta närmade han sig omkring 1734 Gyllenborg och hans anhängare i hattpartiet som var kritiska till Horns försiktiga utrikespolitik. För den engelska regeringen blev han misshaglig på grund av sina sympatier för den jakobitiska oppositionen och samtidigt var han i konflikt med den stridbare kyrkoherden i den svenska församlingen i London och sedermera biskopen Jacob Serenius. År 1736 återvände han till Sverige och året efter utnämndes han till landshövding i Södermanlands län. Vid riksdagen 1738 framträdde han som en av Hattpartiets mest framträdande ledare och upphöjdes året därpå till riksråd. Som riksråd var Sparre en av de främsta förespråkarna för krigspolitiken mot Ryssland men dog ett halvår innan utbrottet av hattarnas misslyckade ryska krig.