Edvard tog sin nya armé (som var numerärt underlägsen den skotska men välorganiserad och väl utrustad) och trängde in i Skottland där den skotska armén splittrades 1296 (slaget vid Dunbar). Skottland blev därefter mycket hastigt ockuperat av engelsmännen, som skrev ut allt fler soldater till en invasion av Frankrike. Det skulle dock visa sig förhastat, ty redan i maj 1297 startade William Wallace ett uppror mot engelsmännen. En nyvärvad och väl utrustad engelsk här marscherade norrut för att besegra rebellerna. Edvard hade lämnat befälet till John de Warenne, earl av Surrey, mannen som lett engelsmännen till framgång vid Dunbar. Denne led ett fullständigt nederlag mot Wallace vid Stirling Bridge den 11 september 1297 och den engelska nordarmén splittrades. Därmed låg vägen till England öppen för William, som gjorde några räder i nord samtidigt som de engelska befästningarna intogs och Skottland nästintill befriades. Allt detta för att skottarna lyckats ena sig, men detta ledde till att klanerna ansåg sig behöva utnämna en kung, men kunde ånyo inte enas. Detta gav Edvard respit till att utrusta en ny armé som gick runt ryggen på skottarna, brände och skövlade Skottland på nytt och tvingade Wallace till motangrepp vid Falkirk. Här segrade engelsmännen och Wallace fick fly. Skottland såg mörkt på framtiden, och sju år senare dog Wallace. Han följdes dock av Robert Bruce, som lyckades att både ena landet och utrusta en ny armé som belägrade Stirling Castle. Vid det här laget var Edvard I död, men hans son hade med hjälp av vissa rådgivare lyckats skapa en stor och mäktig engelsk armé, som emellertid saknade Edvard I:s ledning och mötte sin undergång vid Bannockburn 1314. Engelsmännen ville inte vara med om några nya plundringar utan slöt fred, i vilken Skottland formellt återfick sin självständighet (som förlorats 1296). Även Frankrike ljusnade det för.