Радянська сторона закликала Францію, головного союзника Польщі, втрутитись в конфлікт з метою деескалації й добитись пом'якшення вимог ультиматуму. Так, міністр закордонних справ Французької республіки Жозеф Поль-Бонкур зажадав від Польщі відмовитися від своїх вимог або принаймні піти на поступки у питанні дати. Така реакція викликала шквал обурення в польських дипломатичних колах. Втім, Франція, висловивши критику, не стала вживати яких-небудь додаткових заходів. Як і Велику Британію, країну більше турбував проведений напередодні аншлюс Австрії. Тому апеляція Литви до провідних держав світу, окрім формальних декларацій з критикою дій Другої Речі Посполитої, не мала жодного наслідку. Навіть більше, західноєвропейські країни натиснули на Литву, аби та якомога швидше нормалізувала свої відносини з Польщею. Західні держави побоювались, що дана акція була скоординована з керівництвом нацистської Німеччини. Гітлер не приховував свої претензії на Клайпедський край (відомий німцям як Мемельленд), який перейшов до Литви за результатами Першої світової війни у 1923 році. Навесні 1938 фюрер особисто заявив, що контроль над портовим містом та його околицями є одним із його найвищих пріоритетів, який поступається хіба що захопленню Судетської області. Коли у березні Польща пред'явила свій ультиматум, Німеччина відкрито заявила, що у випадку збройного зіткнення між країнами, її армія вторгнеться в балтійську республіку, захопить Клайпеду і більшу частину західної Литви. Польський посол Німеччині Юзеф Ліпський () був проінформований про ці плани, поляки погодилися співпрацювати з німецькими військами і поважати інтереси Рейху у разі виникнення військового протистояння.