Des de mitjan , el mar Mediterrani era un camp de batalla entre armades musulmanes i la marina romana d'Orient. Molt poc després de la seva conquesta del Llevant, els musulmans van construir les seves pròpies flotes, i la batalla de Finike el 655 va trencar la supremacia naval romana d'Orient, encetant un període de segles de conflictes pel control de les vies marítimes del Mediterrani. Això va permetre al naixent Califat de llançar un intent marítim destacat per capturar Constantinoble el 674–678, seguit d'una altra expedició naval i terrestre considerable el 717–718, que tampoc va reeixir. Alhora, a final del els àrabs havien aconseguit el control de l'exarcat d'Àfrica (conegut en àrab com a Ifríqiya), i l'any 700, aproximadament, es va fundar Tunis i aviat es va convertir en una base naval musulmana important. Això no només exposava les illes romanes d'Orient de Sicília i Sardenya, i les costes del Mediterrani Occidental, a atacs musulmans recurrents, sinó que també permetia als musulmans envair i conquerir la major part de l'Espanya visigoda a partir del 711.