Bývalý saský kurfiřt z větve Ernestinů, Johann Fridrich I. , se musel po prohrané Šmalkaldské válce vydat na milost císaři Karlu V. a souhlasit s podmínkami tzv. Wittenberské kapitulace, která Johanna Fridricha připravila o kurfiřtský titul, území, na nějž byl vázán, takzvaný Kurfiřtský kraj (německy "Kurkreis"), a o řadu dalších držav. Kromě toho musel zajatý kurfiřt strávit pět let v zajetí, z něhož ho vysvobodila až tzv. Pasovská dohoda z r. 1552. Ztracená kurfiřtská hodnost a většina odstoupených území, včetně Kurfiřtského kraje, přešly na kurfiřtova příbuzného, saského vévodu Mořice z rodové větve Albertinů, který vládl v Míšeňsku a sídlil v Drážďanech. Odstoupení kurfiřtské hodnosti a území bylo v rámci rodiny potvrzeno tzv. Asekurační dohodou z 26. června 1547. Po smrti nového kurfiřta Mořice a nástupu jeho bratra Augusta na trůn, jakož i po propuštění bývalého kurfiřta ze zajetí, se otevřela možnost k novému vypořádání mezi Ernestiny a Albertiny. Ačkoli je kurfiřt August obecně považován za smířlivějšího než jeho starší bratr Mořic, vedly ho k podepsání dohody i sobecké důvody. I když bylo přenesení kurfiřtského titulu z Ernestinů na Albertiny zapříčiněno nepochybnou zradou Johanna Fridricha Velkomyslného, spáchanou na císaři a jakkoli bylo toto přenesení právně potvrzeno císařem i říšským sněmem, saská zemská šlechta na věc přesto nahlížela jako na „albertinskou uzurpaci“ a potomci sesazeného kurfiřta stále doufali v odplatu a revizi. Kurfiřt August proto chtěl dát svému úřadu punc plné legitimity.