Inom tyska riksdagen sjönk partiets inflytande i samma mån, som socialdemokraternas steg. Sedan det genom sin utmanande hållning mot mellanpartierna omöjliggjort en borgerlig samling mot socialisterna, sprängt Bernhard von Bülows nationella block 1909 och lidit en kännbar valförlust vid det sista riksdagsvalet under kejsartiden 1912, blev dess ställning ytterligare undergrävd under första världskriget, då dess politik alltför nära sammanföll med det annektionistiska och starkt imperialistiska alltyska förbundets. Det trängdes efter den nya, av Centrumpartiet, Framstegspartiet och socialdemokraterna bestående riksdagsmajoritetens konstituerande och fredsresolutionen av 19 juli 1917 alltmer i bakgrunden och sökte förgäves motarbeta den överhandtagande inre upplösningen. Efter novemberrevolutionen 1918 upplöstes partiet, men fortsatte under den nya regimen sin verksamhet inom det Tysknationella folkpartiet.