З початку колонізації Нового світу представниками європейських націй індіанці вкрай агресивно реагували на появу на своїх землях «білих прибульців». Однак наприкінці XVI — початку XVII століть біле населення було нечисленним і мешкало переважно в низці ізольованих поселень-фортець. Індіанці ж часто самі ініціювали напади на ці поселення-фортеці, намагаючись у такий агресивний спосіб вигнати чужинців зі своїх земель або взагалі знищити їх на своїх територіях. У ході колонізації Північної Америки, яку проводили англійські, французькі, іспанські, голландські, данські та шведські поселенці, європейцям протистояли чисельні індіанські племена, тому бойові дії велися не лише європейцями проти власно індіанців, а за їхнім сприянням індіанцями проти інших індіанських племен. Білі нападали на індіанців переважно, щоб убезпечити себе від постійних набігів, одночасно захоплюючи нові земельні території, та розширюючи свій життєвий простір. Унаслідок таких подій спалахнула безліч конфліктів, найбільш відомі з яких Джеймстаунська різанина (1622), Пекотська війна (1637), боброві війни (1640—1701), англо-похатанські війни (1610—1614, 1622—1632, 1644—1646), війна Короля Філіпа (1675—1676), а XVIII століття ознаменувалося Тускарорською війною (1711—1715), Ямашинською війною (1715—1717), франко-індіанською війною (1754—1763), повстанням Понтіака (1763—1766) і іншими локальними битвами і конфліктівами за участю корінного населення Північної Америки.