Олександр, молодший син Костянтина (12 грудня 1792 — 31 січня 1828). Освіту здобув у Санкт-Петербурзі. Від 1808 перебував на службі в російській армії. Учасник Війни 1812. За мужність та відвагу був нагороджений двома орденами — святого Володимира 4-го ступеня та святої Анни 2-го ступеня, а також золотою шаблею з написом «За хоробрість». 1816 призначений особистим ад'ютантом імператора Олександра I, 1817 отримав чин генерал-майора. Від 1820 — один із керівників грецької таємної організації «Філікі етерія». В березні 1821 прибув у князівство Молдова з метою підняти балканські народи на повстання проти турецького гніту. 13 червня 1821-го військовий загін, який він створив, був розбитий турками. Перебрався до Австрії, де був заарештований австрійським урядом. Від 1821 до 1827 перебував у Віденській в'язниці. Звільнений завдяки втручанню Росії. Невдовзі помер. Виступ Олександра Іпсіланті став поштовхом до грецького національно-визвольного повстання 1821—29, яке привело до визволення Греції від турецької неволі.