Spisovateľ Nik Cohn v roku 1969 v jeho diele "Awopbopaloobop Alopbamboom: The Golden Age of Rock" vyjadril presvedčenie, „že hudobný priemysel v populárnej hudbe sa rozdelil na osemdesiat percent škaredosti a dvadsať percent ideálu. Skladá sa z osemdesiat percent hlavného popového prúdu a dvadsať percent progresívneho popu, ktorý vytvára ezoterický pocit. Tí čo ho hrajú za desať rokov budú svoj štýl nazývať úplne ináč: elektronická hudba, alebo nejako podobne a budú vo vzťahu k popu podobne ako je umelecký film voči Hollywoodu.“ Keď sa k týmto myšlienkam v roku 1970 vrátil, poopravil svoj názor, že „si myslel že progresívny pop bude menšinovým kultom, no nie je. Áno, v Anglicku sa až tak nemýlil, no (podľa neho) v Spojených štátoch je to kompletne iné. Národ na Woodstocku zvýšil svoje nároky na poetiku natoľko, že niekto ako James Taylor dosiahol masový záujem porovnateľný so záujmom o predchádzajúce hviezdy.“