Zlasti po prvi svetovni vojni je bila literatura modernizma zaznamovana s kulturnim pesimizmom, ki je bil včasih nostalgičen, včasih fatalističen. Fitzgerald je v svojem prvem romanu To stran raja (This Side of Paradise, 1920) napisal, da je njegova generacija prišla do spoznanja, da »so vsi bogovi mrtvi, vse vojne dobojevane, vse vere v človeku omajane« (»all Gods dead, all wars fought, all faiths in man shaken«). Književnost je v 20. in 30. letih postala vedno bolj politična, ko se je v družbi zaostril konflikt med konzervativnimi in progresivnimi silami. Henry Louis Mencken je kot poročevalec pisal vzvišeno posmehljive komentarje o procesu zoper Scopesa (šlo je za sodni proces proti učitelju, ki je v nasprotju z zakoni zvezne države Tennessee poučeval evolucijo v javni šoli). Ko sta bila leta 1927 usmrčena anarhista Sacco in Vanzetti, so imeli pred vrati zapora mirno zborovanje John Dos Passos, Langston Hughes in Edna St. Vincent Millay. Mnogi pisatelji so se obrnili k socializmu in so objavljali v levih časopisih, kot sta New Masses in Partisan Review. Proletarska književnost je po gospodarski krizi dosegala z deli kot sta trilogija ZDA (U.S.A., 1930-36) Dosa Passsosa in Sadovi jeze (The Grapes of Wrath, 1939) Johna Steinbecka svoj vrh; po moskovskih procesih in po nemško-ruskem paktu o nenapadanju se je mnogo avtorjev zopet odvrnilo od socializma.