1101-ben a jeruzsálemi király által száműzött Daimbert pátriárka az antiókhiai udvarba menekült. A régens szívélyesen fogadta, a Szent György-templomot is átadta neki. Mikor a második ramlai csatában vereséget szenvedett I. Balduin király az antiókhiaiakhoz fordult segítségért, a régens csak a pátriárka visszaállítása ellenében nyújtott neki segítséget. Az eset – minthogy a jeruzsálemi király meghátrált akarata előtt – jelentősen növelte Tankréd herceg hírnevét a keresztesek körében. Ezzel együtt viszont felkeltette a király hívének és unokatestvérének, II. Balduin edesszai grófnak a rosszallását is. A gróf tartott a régens ambícióitól és hatalomvágyától, mivel azok őt és országát is fenyegették. A gróf az antiókhiai pátriárka segítségével tárgyalni kezdett a danismendi emírrel I. Bohemund fejedelem szabadon bocsátásáról. A fejedelmet 1103 tavaszán hatalmas, bizánci arany váltságdíj fejében engedték el. Az összeget teljes egészében az edesszai gróf és a fejedelem rokonai teremtették elő; Tankréd herceg semmivel sem járult hozzá. I. Bohemund fejedelem rögvest országába ment, ahol visszakapta hatalmát. A fejedelem „nyilvánosan köszönetet mondott Tankrédnak, … de a magánéletben nagybácsi és unokaöcs között volt egy kis súrlódás, ugyanis Tankréd nem nagyon értette, hogy miért kellene átadnia Bohemundnak az időközben meghódított földeket is.” A közvélemény nyomása előtt meghajolva a herceg végül mindenről lemondott nagybátyja javára, aki egy kisebb birtokkal kárpótolta őt. Tankréd hercegnek ugyan jogában állt volna visszakövetelnie a jeruzsálemi királytól a galileai birtokát, de ő inkább mégis az antiókhiait választotta.