У період 1932—1933 роках башмачани зазнали два роки геноциду. Люди помирали з голоду. Їли все, від чого не можна було померти: ловили карасів у ставку, виловлювали ховрахів з нір, збирали траву, з якої упереміш з висівками пекли коржі. Корови взимку не доілісь. По селу ходили загони так званих активістів і вилучали зерно. Взимку селяни ходили збирати мерзлий буряк, їли перетерту або мелену кору дерев, корінці бур'янів, запарювали «чай» з гілочок вишні. Від такої їжі люди часто мерли в страшних муках, бо шлунок не перетравлював тирси. Навесні башмачани їли цибулини просеренів, пролісків, насіння курая, лободи та перекотиполя мололи на ручних жорнах на борошно і пекли з них «хліб». Влітку споживали дику цибулю і дикий часник, з трави варили щось подібне до борщу, а з пареної лободи — ліпеники (лободяники). Ще люди шукали мишачі запаси, рилися у старих бурякових ямах, рубали бадилля старої кукурудзи,