От Френско-пруската война от 1871 г. до избухването на Първата световна война в Европа се наблюдава период на дълготраен мир без войни и революции. Това се отнася предимно за централните и западните части на континента, като в югоизточните му части все пак има военни действия като Босненското въстание и Сръбско-турската война от 1875 г., Априлското въстание в българските земи и последвалата Руско-турска война от 1877 – 78 г., Сръбско-българската война от 1885 г. и Гръцко-турската война от 1897 г. Но тези конфликти са с ограничено влияние за континента и настъпилият мир способства за бързо икономическо и научно оживление. Засилва се търговията между отделните региони на континента, бурно се разраства мрежата от железници и мостове, промишлените мощности и индустриализацията достигат нови области. Технологичният прогрес претърпява силен тласък с нови научни достижения в металургията, химията, прохождащата електрификация. В културния живот на големите европейски градове също настъпва оживление. Строят се все повече и повече театри и опери, пишат се все повече литературни произведения, драматургични постановки, опери и оперети, възникват нови стилове в изобразителното изкуство. Големите европейски държави се ориентират във външната си политика към колонизирането на нови региони на световната карта. В политическия живот на континента господстващите дотогава либерализъм и консерватизъм са изправени пред силната конкуренция на бурно набиращия популярност сред растящата работническа класа радикален социализъм. В началото на ХХ век колониалните противоречия и преразпределението на международните пазари започва да генерира отново политическо напрежение напрежение като Мароканската криза например и евентуално това довежда до формирането на военно-политическите блокове на Сърдечната Антанта и Тройния съюз и до избухването на Първата световна война.