Приблизно з XII століття Кучки, як і всі навколишні поселення, входили спочатку в зону впливу, а потім і до складу християнського князівства Дорі-Феодоро. Вважається, що Чоргунський (Бібіковський) ісар XIII—XV століть (назва — на честь прізвища археолога Бібікова, який вперше досліджував і описав пам'ятник), розташований в кілометрі на південь від колишнього села, був феодальним замком, у вотчину якого, за часів Мангупського князівства, входило Кучки. Після падіння в 1475 році Мангупа село, разом з усіма землями князівства, входило до складу Мангупського кадилика санджака Кефе (до 1558 року, 1558—1774 роках — еялету) Османської імперії. Тоді ж, внаслідок тісних економічних і особистих зв'язків місцевого християнського населення з жителями Кримського ханства — мусульманами почалася поступова ісламізація греків села Кучки, так що до 1778 року, згідно з «Відомості про виведених з Криму до Приазов'я християн» О. В. Суворова від 18 вересня 1778 року жодного християнина в селі не залишилося. Хоча в кримській історії були випадки, коли греки-християни, не бажаючи покидати рідні місця, терміново приймали іслам. Офіційно до складу Кримського ханства село входило близько 9 років: від здобуття ханством незалежності в 1774 році до приєднання до Росії в 1783 році. Ідентифікувати село Кучки в перерахованих Мангупського кадилика Бахчисарайского каймаканства «Камерального Опису Криму 1784 року» поки не вдалося, але Кучки згадуються в губернаторських документах від 3 жовтня 1796 року з нагоди виділення землі надвірному раднику Оспуріну.