במהלך מסע נפוליאון במצרים בשנת 1798, נלווה מירא לנפוליאון. מטרתו האסטרטגית של המהלך הייתה ניסיון ליצור אימפריה מזרח-תיכונית שתסכן את מושבותיה של בריטניה בהודו, אך המהלך הכולל נחל כישלון, שכן הצי הצרפתי נחל תבוסה בקרב הנילוס, והחיילים שהגיעו לאדמת מצרים נותרו ללא התמיכה הלוגיסטית הדרושה למסע כיבושים נרחב. שינוי המצב הפוליטי בצרפת החזיר את נפוליאון לצרפת באוגוסט 1799, והצבא במצרים הושאר בפיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר. מספר קצינים בכירים, ובהם מירא, שבו עם נפוליאון לצרפת. בנובמבר 1799 ביצע נפוליאון הפיכה צבאית ועלה לשלטון באירועים המכונים אירועי "18 בברימר" (על שם התאריך בו התרחשו בלוח השנה המהפכני הצרפתי). אירועים אלו, בהם החליף נפוליאון את השלטון בן חמשת הדירקטורים בשלטון בן שלושה קונסולים בראשותו, היו שילוב של הפעלת אמצעים חוקיים למחצה עם כוח ברוטאלי. בשלב מסוים הועלתה הצעה באחד מבתי הפרלמנט, האספה בת 500 הנציגים, להוציא את נפוליאון מחוץ לחוק. מירא, שהוזמן, כביכול, על ידי לוסיאן בונפרטה, אחיו של נפוליאון, שהיה אחד הנציגים, על מנת לגרש "נציגים אלימים המאיימים על האחרים בסכינים" צעד לתוך אולם האספה ופיזר את האספה. אירוע זה היה, למעשה, קיצו של שלטון הדירקטוריון.