El lliurament de Càndia va acabar amb els quatre segles i mig de govern venecià a Creta i va portar l'Imperi Otomà al seu apogeu territorial. Al mateix temps, no obstant això, el cost i les baixes d'aquesta guerra perllongada van contribuir en gran manera a la disminució de l'Estat otomà durant finals el segle XVII. D'altra banda, Venècia havia perdut la seu major i més pròspera colònia, la seva eminent posició comercial en el Mediterrani havia disminuït i el seu tresor s'havia esgotat. A més a més, els guanys a Dalmàcia van ser una compensació insuficient. Al seu retorn a Venècia en 1670, Morosini va ser jutjat per càrrecs d'insubordinació i traïció, però va ser absolt. Quinze anys després, portaria a les forces venecianes en la Guerra de la Lliga Santa, on la República va intentar recuperar els seus dominis en el Mediterrani Oriental. Durant el curs d'aquesta guerra, l'any 1692, una flota veneciana va intentar reprendre Càndia, però va fracassar. Els últims reductes venecians de Creta van caure en la Guerra turc-veneciana (1714-1718). L'illa va continuar sota sobirania otomana fins a la Primera Guerra dels Balcans, després de la qual, l'1 de desembre de 1913, es va unir formalment a Grècia.