Tot i això, durant els dos primers segles de l'era cristiana cap emperador no va emetre lleis contra llur fe o llur Església. Les persecucions que tingueren lloc durant aquella època es dugueren a terme sota l'autoritat dels propis funcionaris del govern local. Així doncs, a Bitínia-Pontus el 111, el governador imperial, Plini, fou el responsable de torturar cristians, mentre que a Esmirna (Izmir) el 156 i a Scillium, prop de Cartago, el 180, l'encarregat fou el procònsol. Finalment, a Lió el 177 fou el governador de la província. Quan l'emperador Neró executà cristians per la seva suposada implicació en el Gran incendi de Roma del 64 es tractà d'un afer purament local que no s'estengué més enllà dels límits de la ciutat de Roma. Si bé aquestes primeres persecucions foren violentes, alhora foren esporàdiques, breus i d'un abast limitat, i no eren sinó una lleugera amenaça per al cristianisme en el seu conjunt. Nogensmenys, l'arbitrarietat de l'acció oficial feu que l'amenaça de la coacció de l'estat fos més important en la imaginació cristiana.