Разколът в освободителното движение на македонските българи започва още от есента на 1918 г. във връзка с подготовката на Конференцията за мира в Париж. Тогава главен опонент на възстановяващата се ВМРО е т. нар. Временно представителство на бившата ВМОРО начело с Димо Хаджидимов, Георче Петров, Михаил Герджиков и др. Именно от тях по-късно федералистите заимствуват идеята за поставяне на преден план регионалните интереси на македонските българи и за държавното обособяване на Македония като въпрос на стратегия, а не на тактика. Разяждано от вътрешни противоречия, дължащи се на твърде разнородния му в социално и идейно отношение състав, след подписването на Ньойския договор Временното представителство се саморазпуска. Това обаче не слага край на острите разногласия в движението. На Втория велик събор на Съюза на македонските благотворителни братства, открит на 18 октомври 1920 г., някои дейци начело с Владислав Ковачев и представители на студентските македонски дружества в Женева и София начело с Анастас Коцарев и Йордан Анастасов предлагат освен приетия на Първия велик събор на братствата от 1919 г. основен лозунг „Независима Македония“ да се обсъдят и два други варианта – автономия в рамките на Югославия или на Балканска федерация. Освен това те настояват от ръководствата на братствата да бъдат извадени всички, които са свързани по някакъв начин с нелегалната ВМРО или заемат българска държавна служба. Мнозинството делегати отхвърлят тези предложения с аргументацията, че те свеждат македонския въпрос до вътрешно-югославски или най-много балкански, докато лозунгът „Независима Македония“ го прави общоевропейски. Те изтъкват, че при изключително тежкото положение, в което изпада България след Първата световна война, българите не могат да разчитат на благоволението на съседите си, а на собствената си непримиримост към чуждото владичество, демократичната европейска общественост, противоречията между великите сили и Обществото на народите.