Късният Ренесанс в Италия обхваща периода от 1530-те до 1590 – 1620-те години. Някои изследователи причисляват към Късния Ренесанс и 1630-те години, но тази позиция предизвиква спорове сред изкуствоведите и историците. Изкуството и културата от това време са толкова разнообразни по своите прояви, че свеждането им под един знаменател може да стане само с голяма условност. Например, Британската енциклопедия пише, че „Ренесансът като цялостен исторически период завършва с падането на Рим през 1527 г.“. В Южна Европа възтържествува Контрареформацията, която гледа с подозрение на всяко свободомислие, включително изобразяването на човешкото тяло и възкресяването на идеалите на Античността като крайъгълни камъни на ренесансовата идеология. Идеологическите противоречия и общото чувство на криза във Флоренция довеждат до „нервно изкуство“ на скалъпени цветове и начупени линии – маниеризма. В Парма, където работи Кореджо, маниеризмът достига едва след смъртта му през 1534 г. В художествените традиции Венеция има своя собствен път на развитие, до края на 1570-те години там работят Тициан и Паладио, чието творчество няма почти нищо общо с кризата в изкуството на Флоренция и Рим.