Само няколко дни след сключването на примирието с Германия, на 22 ноември 1918 г., конструкторския отдел изпраща към щаба запитване за получаване на предложения за модифициране на проекта с линкорите тип „Норманди“. Генералният щаб, на 29 ноември, формулира следните изисквания: скорост 26 – 28 възела, значително усилване на защитата, по-мощно въоръжение. В отговор конструкторския отдел подготвя доклад, с подписа на началника на техническия департамент Дойер, към министъра. В доклада се казва, че изискванията изказани от генералния щаб са нереализируеми заради бюджетните ограничения и сроковете. Техническите ограничения през 1919 г. по малко се различават от онези през 1913 г. Възможностите на строителите все още са ограничени до размерите на типовете „Норманди“ и „Лил“, особено по ширина. Дънноудълбочаващите работи в пристанищата и модернизацията на тяхната инфраструктура също не е завършена и върви с голямо забавяне. Само един сух док, в Брест, може да приема кораби с дължина до 250 м и ширина до 36 м. Дострояването на още два дока в Тулон се очаква не по-рано от година. Очакваните срокове на готовност за доковете в Лориан и Бизерта са още по-големи. Всичко това води до това, че ширината не трябва да надвишава величината от 29,5 м. Това налага съществени ограничения върху възможностите на противоторпедната защита, ефективността на която силно зависи от нейната дълбочина. В крайна сметка, на 25 февруари 1919 г., Генщаба дава своето заключение че в близките 6 – 7 години няма да могат да бъдат построени нови линкори основаващи се на опита на отминалата война. А поради това следва да се достроят четирите линкора от типа „Норманди“. Оръдията от петия – „Беарн“, се предполага да се използват вместо пленените от немците в Лил произведени за „Гаскон“. Генералния щаб и конструкторския отдел имат общо мнение относно следните точки: