От 1919 година Кралство Гърция е във война със султанското правителство в Истанбул, като Гърция не крие амбициите си да покори не само Източна Тракия, но и значителна част от южното крайбрежие на Мала Азия, в което живеят големи маси гръцко население (вижте Мегали идея и Гръцко-турска война (1919 – 1922)). Надеждите на гръцките управляващи среди да видят възстановена Византия рухват скоро. В началото на септември 1922 гръцката армия претърпява съкрушително поражение в Мала Азия. Управлението на остатъците от Османската империя вече не е в ръцете на немощния султан Мехмед V, а на младия турски генерал Кемал. Неговите войски изтласкват от Мала Азия и Истанбул не само оцелелите части на гръцката армия, но и по-голямата част от гръцкото (и християнско) население в тези области. Гърция е спасена от окончателен разгром само благодарение на енергичното застъпничество на западните ѝ покровители от Антантата пред генерал Кемал. В последвалата Лозанска конференция (1922 – 1923), Турция като правоприемник на Османската империя си възвръща отново Източна Тракия и не крие аспирациите си и към Западна Тракия. По силата на Лозанския договор (1923) новата държава заместила властта на османските султани не успява да постигне тази си цел. Така Западна и Източна Тракия след края на Първата световна война се оказват поделени между Гърция и Турция. Претърпяла поражение в световната война, България не е в състояние да промени статуквото, поради което насочва усилията си към отстояване на малцинствените права на българското население в тези две области. Но и в това отношение не постига съществени резултати, тъй като не успява да спре процеса на обезбългаряване както на Източна, така и на Западна Тракия.