Една от известните му книги е „Етногенетичните разлики между македонците и българите“, в която се използват псевдонаучни аргументи - привеждане на художествени произведения като исторически извори и други. Основна теза на Александър Донски е, че етническите македонци са просъществували от античността през средновековието до наши дни, въпреки опитите на гръцката и българската пропаганда да ги асимилира. Според него няма сведения жители на Македония през Средновековието и Османското владичество да са се декларирали като българи. В своите писания Александър Донски определя българите като преки потомци на прабългарите, които според него са турско-монголско племе от монглоиден антропологически тип, позовавайки се на български историци като един от основните поддръжници на Индо - Иранската теза за произходът на Българите Петър Добрев, а българските славяни нарича само и единствено анти. Споменава и за съюзът, сключен от цар Иван Александър с османците против Византия през 1360г., представяйки го за „прецедент“ в Европа и премълчавайки, че именно византийският император Йоан VI Кантакузин докарва османците в Европа като наемници във византийската гражданска война през 1341 - 1347, като за отплата за решителната им помощ за спечелването на битката при Питион през 1352 - ра година им предоставя крепостта Цимпе, станала отправната им точка за нахлуването им в Европа.