Видна промена Дисове поетике у односу на прву збирку „Утопљене душе” објашњава се песниковим искуством ратног дописника са фронтова Првог и Другог балканског рата, али и као Дисов покушај да поправи свој положај у књижевним круговима након што је Скерлић оштро искритиковао његову прву књигу. У томе је донекле и успео, с обзиром да је већ следеће године објављено друго издање у издавачкој кући С. Б. Цвијановић. Ипак Дисови дојучерашњи кафански пријатељи негативно су дочекали ову промену и сатирично су називали збирку „Ми хоћемо пара”, алудирајући на чињеницу да је излазак збирке помогла дворска канцеларија са 500 тадашњих динара и да је посвећена престолонаследнику Александру Карађорђевићу. Каснији историчари књижевности и проучаваоци српске поезије углавном су оспоравали високе естетске вредности Дисове патриотске поезије, а сама збирка остала је у сенци „Утопљених душа”.