У летњим бојевима 1941. године, Панцерјегер I опремљен поткалибарним пројектилима, показао се као веома добро борбено возило. Све критике на његову адресу, сводиле су се искључиво на ходни део и трнсмисију. Често се догађало да се возила Панцерјегер I заглибе на колским путевима Совјетског Савеза чак и после мале кише. Са доласком јесени и повећањем количине падавина, повећали су се и проблеми са кретањем возила Панцерјегер I. Приликом заглављивања у велико и густо блато, обично се ломио пренос мењача. Приближавањем зиме ситуације се још више погоршала, пошто би мотор изненада отказао при температури нешто испод 15 степени. Разлог таквог понашања мотора био згрушавање мазива, а зимских мазива код Немачке војске у том моменту није било. Тенкисти и уопште сви који су били везани за моторна возила, морали су да догревају моторе бренерима као и да додају бензин у мазиво. Све је то била импровизација, али другог избора немачки војници нису имали. Они су завидели војницима Црвене армије код којих је зимских мазива било, и молили своју позадину да се што пре побрине за испоруку зимских мазива на фронт. Јесење кише и сурова руска зима, битно су утуцали на одлуку да се 605. протитенковски дивизион пребаци у северну Африку. Тамо су се самоходни противтенковски топови Панцерјегер I успешно борили против британских тенкова Крусејдер, а са мале дистанце уништавали су чак и тенкове Матилда Мк II. Ипак, већина возила Панцерјегер I продужило је ратовање на јужном делу Источног фронта. Ти самоходни топови били су и у саставу 1. СС дивизије Телесна гарда Адолфа Хитлера. Последња употреба самоходних противтенковских топова Панцерјегер I била је за време Стаљинградске битке.