Hertil kom at de nyere modeller af 12 tommer-kanoner havde en betydelig højere skudfrekvens, hvilket fjernede den fordel, som de mindre kalibre tidligere havde haft. I 1896 kunne en 12 tommers-kanon måske afskyde en granat hvert 4. minut. I 1902 var to skud i minuttet det almindelige. I oktober 1903 udgav marinearkitekten Vittorio Cuniberti et papir i "Jane's Fighting Ships" med titlen "An Ideal Battleship for the British Navy", som opfordrede til at man byggede et 17.000 tons-skib, som havde en bestykning på 12 styks 12 tommer-kanoner beskyttet af et 12 tommer tykt panser, og med en fart på 24 knob. Cunibertis idé – som han allerede havde foreslået sin egen flåde "Regia Marina" – var at gøre brug af den høje skudhyppighed fra de nye 12 tommers-kanoner til at frembringe en ødelæggende hurtig-skydning fra svære kanoner frem for den ildstorm, der tidligere kom fra lettere kanoner. Noget lignende lå bag det japanske skridt mod tungere kanoner. I Slaget ved Tsushima indeholdt de japanske granater en større andel sprængstof end normalt, og var indstillet til at eksplodere ved anslag, hvormed de startede brande frem for at gennemtrænge panseret. Den større skudhyppighed dannede grundlag for fremtidige fremskridt i ildledelsen.