Hans almindelige politiske anskuelse var afgjort absolutistisk. Han havde ingen sympati med nordmændenes selvstændighedstrang og fandt et bevis på svaghed hos Carl Johan i, at han ikke brugte magt imod dem, han så kun oprør i den polske rejsning og i Belgiens adskillelse fra Holland, og alle forslag om indskrænkninger af presse- og foreningsfriheden i Tyskland var sikre på at finde hans billigelse. Det er en selvfølge, at han heller ikke var nogen ynder af stænderinstitutionen hos os, og det er ret karakteristisk, at han i anledning af J.J. Dampes politiske fantasterier 1820 skrev til Rosenkrantz officielt, at han ville glæde sig, hvis han kunne meddele sine kolleger, at Dampe var blevet hængt. Ligesom han således just ikke bragte liberale og konstitutionelle anskuelser ind i kongens råd, således havde han heller ikke noget blik for den fare for monarkiet, hvormed de separatistiske bevægelser i hertugdømmerne truede, eller for berettigelsen af de dansk-nationale bestræbelser i Slesvig. Han fandt ingen betænkelighed ved, at der i 1834 oprettedes en fælles slesvig-holstensk regering i Gottorp, og at Kieler-overappellationsretten tillige blev overinstans for Slesvig. Ligeledes frarådede han ikke mindre end hans kolleger udstedelsen af sprogreskriptet af 16. maj 1840.