Raskolnikovista tuli tammikuussa 1918 ensimmäisen laivastokomissaarin Pavel Dybenkon avustaja ja hän toimi useasti tämän sijaisena kansankomissaarien neuvoston istunnoissa. Kesäkuussa 1918 Lenin määräsi Raskolnikovin johtamaan Venäjän Mustanmeren laivaston upottamista, jotta se ei päätyisi saksalaisten käsiin. Heinäkuusta 1918 alkaen Raskolnikov osallistui Venäjän sisällissodan sotatoimiin Volgalla. Syyskuusta 1918 alkaen hän oli myös vallankumouksellisen sotaneuvoston jäsen. Johtaessaan joulukuussa 1918 laivasto-osastoa Tallinnan edustalla käydyssä meritaistelussa Raskolnikov jäi brittien sotavangiksi lippulaivansa "Spartakin" ajettua karille, mutta hänet palautettiin Venäjälle toukokuussa 1919 Karjalankannaksella järjestetyssä vankienvaihdossa. Hän toimi vielä 1919–1920 Volgan–Kaspianmeren lippueen komentajana, operoiden menestyksekkäästi valkoisia vastaan, ja heinäkuusta 1920 tammikuuhun 1921 Itämeren laivaston komentajana. Hän erosi viimeisestä tehtävästä ajauduttuaan erimielisyyksiin Pietarin-puoluejohtajan Grigori Zinovjevin kanssa, hieman ennen Kronstadtin kapinan puhkeamista. Vuosina 1921–1923 Raskolnikov oli Neuvostoliiton lähettiläänä Afganistanissa, mutta hänet kutsuttiin kotiin Ison-Britannian hallituksen valitettua hänen toiminnastaan. Palattuaan kotimaahan hän työskenteli toimittajana ja kirjoitti muistelmateoksia sekä näytelmiä. Hän oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton perustajajäseniä. Hän työskenteli 1929–1930 myös valistusasiain kansankomissaariaatissa.