Tisza oli huolissaan slaavilaisen väestön suuresta määrästä monikansallisessa Itävalta-Unkarissa ja sen unkarilaisessa puoliskossa. Heinäkuun kriisin aikana vuonna 1914 hän vastustikin sodan aloittamista Serbiaa vastaan, sillä hänen mielestään uusien slaavilaisten alueiden liittäminen valtakuntaan Balkanin suunnalla olisi horjuttanut kaksoismonarkiaa muuttamalla liikaa väestöryhmien suhteita. Lisäksi se olisi voinut johtaa autonomian myöntämiseen slaavilaisille vähemmistökansallisuuksille Unkarin kustannuksella. Niinpä Tisza jarrutteli Itävallan hallituksen ja sotilasjohdon suunnitelmia hyökätä välittömästi Serbiaan heinäkuussa 1914, ja vaati diplomatian keinoihin turvatumista. Kun ensimmäinen maailmansota kaikesta huolimatta syttyi, Tisza tuki lojaalisti Itävallan liittoa Saksan kanssa. Hän takasi Unkarin täyden tuen kaksoismonarkian sotaponnistuksille, mutta odotti vastineeksi Unkarin intressien tunnustamista. Tiszan kannatus Unkarissa laski sodan pitkittyessä ja hänen asemansa vaikeutui Kaarle I:n tultua keisariksi joulukuussa 1916. Eritysesti Tisza vastusti uuden keisarin innokkaasti ajamaa äänioikeuden laajentamista. Tiszan hallitus valmisteli vastentahtoisesti mahdollisimman varovaisen esityksen äänioikeuden muuttamisesta Unkarissa. Asiasta seurannut kiista keisarin kanssa johti Tiszan eroon 23. toukokuuta 1917. Hän palveli sen jälkeen everstinä Unkarin asevoimissa, mutta palasi vielä syksyllä 1918 osallistumaan neuvotteluihin Unkarin tulevaisuudesta.