I århundrene før den normanniske erobringen av England begynte befolkningen i Norfolk å utvinne myrlandet i øst til jordbruksland, og bosetningene økte i disse områdene. Innflytning til East Anglia var antagelig meget høy på tiden rundt den normanniske erobringen på midten av 1000-tallet, og undersøkelsen nedtegnet i "Domesday Book" viser at det var en av de mest tett befolkede områder på De britiske øyer. I løpet høy- og senmiddelalderen utviklet jordbruket og ullindustrien i Norfolk. Landets framgang på denne tiden er påvist i det store antallet middelalderkirker som ble bygget og utsmykket. Over opprinnelig et antall på rundt 1000, er det fortsatt 659 som har blitt bevart, et større antall enn i resten av Storbritannia. Økonomien var derimot i nedgang på tiden rundt svartedauen som reduserte befolkningen dramatisk i 1349 og årene etter. Over en tredjedel av befolkningen i Norwich døde i løpet av et pestutbrudd i 1579. Ved 1500-tallet hadde Norwich vokst til å bli den nest største byen i England, men i 1665 brøt den store pesten ut og drepte på nytt en tredjedel av befolkningen. Under den engelske borgerkrigen støttet Norfolk i stor grad den parlamentariske siden mot monarkiet. I de urolige tiden fikk både jordbruket og økonomien en nedgang. Norfolks rurale preg betydde at den industrielle revolusjon i liten grad utviklet ny industri, unntatt i Norwich og som senere ble knyttet til jernbanenettet.