Det østromerske Rige sendte bud til vesten om hjælp, men katolikkerne ville kun hjælpe, hvis den østlige kirke godtog en genforening af den kristne kirke. Men selv, om kejseren godtog dette krav og til og med lovfæstede det, ønskede de græsk-ortodokse ikke at godtage katolicismen. Konstantinopel blev i starten ikke regnet som værd at forsøge at erobre, efter som byens mure gjorde den så at sige uindtagelig. Men en ny opfindelse, kanonen, gjorde, at disse mure ikke længere bød tilstrækkelig beskyttelse mod tyrkerne. Konstantinopels fald kom efter blot to måneders belejring af sultan Mehmet erobreren, 29. maj 1453. Den sidste østromerske kejser Konstantin XI mistede livet i kampene, som fulgte efter, at murene faldt. Mehmet besejrede også Mistra i 1460 og Trapezunt i 1461, og havde dermed underlagt sig hele Det østromerske Rige. Mehmet anså sig selv som efterfølger efter de romerske kejsere og tog titlen «Kayser-i-Rûm» (romersk kejser), og hans arvtagere fortsatte denne tradition helt frem til begyndelsen af 1900-tallet. Ved slutningen af 1400-tallet havde Det osmanniske Rige konsolideret sit herredømme over Lilleasien og Balkan. Rollen som beskytter af den græsk-ortodokse kirke blev overtaget af storhertugen af Moskva, og Ivan IV tog titlen zar af Rusland, afledt af caesar. Hans efterfølgere støttede forestillingen om, at Moskva var den sande arvtager efter Rom og Konstantinopel, og ideen om det tredje Rom blev opretholdt gennem hele det russiske riges levetid.