ניסיונות ראשוניים לכמת אפקטים סייסמיים נעשו כבר במחצית השנייה של המאה ה־18, כאשר תיאר בשנת 1783 אפקטים סייסמיים ברעידת האדמה שהתרחשה בקלבריה, איטליה באותה שנה. בשנת 1814 התרחשה רעידת אדמה ליד העיר מור , הונגריה, ומפת האפקטים הסייסמיים שפורסמה באותה שנה, נחשבת לניסיון הראשון בהיסטוריה למפות אפקטים אלה. הבא אחריהם בניסיון לכמת אפקטים סייסמיים של רעידת אדמה היה אגאן (Egen) אחרי רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1828 בגבול בין בלגיה לגרמניה. אולם, ראשיתה של העוצמה הסייסמית כפי שהיא מוכרת היום, התרחשה באמצע המאה ה-19. מהנדס בריטי בשם סקר ומיפה בשנת 1857 את הנזקים שנגרמו ביישובים רבים כתוצאה מרעידת האדמה בנאפולי שבדרום איטליה. כאשר העלה את הנתונים על מפה לפי דרגות חומרה שקבע לעצמו ראה, שאם יחבר בקו את כל היישובים בעלי דרגת חומרת אפקטים סייסמיים דומה, יקבל מפת קווי מתאר - "קונטורים" של אזורים שווי עוצמה סייסמית. לקווי המתאר שתחמו אזורים אלה קרא קווים איזוסייסמליים (Isoseismal Lines) והמפה נקראת מפה איזוסייסמית .