За то време се у Ферари водио сабор који се окончао у јуну 1439. године у Фиренци склапањем "фирентинске уније" између католичке и православне цркве коју су потписали сви представници Јованове делегације, осим Марка Евгеника, који је био митрополит у Ефесу. Јован се у фебруару 1440. године вратио у Цариград, али није наишао на топао дочек својих поданика који су сматрали да је склапањем уније издано православље зарад материјалне користи у облику западних крсташа који је требало да дођу у Византију и спасу је од Османлија. Тешко је оценити какав је био Константинов лични став по питању уније са католичком црквом, али је највероватније он, као и његов брат био спреман да направи такав уступак, уколико ће он спасити "Град" и "Царство" од Османлија, али је исто тако и био довољно трезвен да сагледа, како расположење у самој држави, тако и стање на западу и извесност доласка обећаних трупа, које на крају никада нису стигле. Међутим и поред тога он је пружио отворену подршку свом брату и унији, о чему сведочи и писмо папе Евгенија IV (1431—1447) из априла 1441. године у коме он подсећа на то да се обавезао, као и цар Јован, да унију спроведе у дело.