После смрти дугогодишњег османског султана Мурата II 1451. долази деветнаестогодишњи млади и амбициозни Мехмед II Освајач који коначно опседа и напокон осваја царску престоницу Цариград у априлу 1453. године у коме јуначки свој живот губи  последњи византијски цар, уједно и једини који је на том трону икада био српског порекла,он је представљао симбол борбе ова два православна народа против заједничког непријатеља, њиме се и завршава прича о византијско-српским односима, трагичан догађај који је стицајем околностио био одлаган стотинама година уследио је и наговестио пад Смедерева последње престонице српске деспотовине 1459. године. Тако Византија и Србија доживљавају идентичну судбину, оно што је само, наизглед, помогло Србији да коју годину дуже живи него Византија, јесте њено веће богатство због експлотације рудника, повремено ослањање на Уграску, и географска удаљеност од главних праваца турског продирања.