Већ са крајем 630-их, након брзог муслиманског освајања Сирије, широка зона, коју су незадовољни или Византинци или Арапи и практично напуштени (познату на арапском као "ад-Давāхи" (арапски: اَلـدَّوَاحِي‎, "Спољне земље") а на грчком као "та акра" (древни грчки: τὰ ἄκρα, "екстремитети") настала је између ове две силе у Киликији, дуж јужних приступа планинама Таурус и Анти-Таурус, остављајући Анадолијски плато у византијским рукама. Оба императора Ираклије (в. 610-641) и калифа Омар (в. 634-644) пратили су стратегију уништавања унутар ове зоне, покушавајући да је претворе у ефикасну препреку између својих домена. Ипак, крајњи циљ калифа остао је потпуно освајање Византије, као што су то чинили са својим провинцијама у Сирији, Египту и Северној Африци, а то је био само неуспех друге арапске опсаде Цариграда од 717-718. ревизија овог стратешког циља: иако су упади у Анадолији настављени, циљ освајања је напуштен, а граница између две силе почела је да стиче сталнији карактер. У наредна два века граничне тврђаве ће бити освајане и некада ће падати у руке Византије а некада у руке Арапа, али основни приказ арапско-византијске границе остао је у суштини непромењен.Тако је термин "ат-тугур", који је у почетку значио "пукотине, пукотине" (гл. њихово грчко име је "та Стомија" (старогрчки: τα Στομια, "уста" или "отвори")) и означили стварне границе, "границе", коришћене у фразама попут "Тугур ел-Ислам" (арапски: ثغور الاسلام, "граница ислама") или Ат-Тугур ар-Румија (арапски: الثغور الرومية, "Граница Римљана").