След победата в Китайско-японската война (1894 – 1895 г.), северната доктрина е в основата на японската външна политика. Следствие от нея е японското завземане на Тайван през 1895 г. и японо-корейският договор от 1910 г., според който е анексирана Корея. След Руско-японската война (1904 – 1905 г.), принц Ямагата Аритомо, който е военен и идеологически архитект на северната доктрина вижда в нея отбранителна стратегия срещу Русия. През февруари 1907 г. са поставени двете стратегии за национална отбрана: "Нашу Хокушин Рон" (南守北進, Отбраняване на юг и настъпление на север) и "Хокушу Наншин Рон" (北守南進, Отбраняване на север и настъпление на юг) стават обект на разгорещени спорове сред висшето политическо и военно командване. След Първата световна война японските войски участват в Сибирската интервенция по време на Гражданската война в Русия с надеждата да се премахне потенциалната руска заплаха в бъдеще чрез откъсване на територии в Сибир и създаването на буферна марионетна държава. Те остават до 1922 г. с надеждата да се осъществи идеята за трайно заемане на територии на изток от езерото Байкал.