Историја 19. и 20. вијека испуњена је ратовима за ослобођање од отомаске власти и уједињење са другим српским државама. Најчешћи почетак буна и устанака био је одговор на терор. Бунама и устанцима обично је претходио сабор и договор главара код манастира и цркава имали су снагу закона и упутство за борбу. Тако је било и пред почетак Невесињске пушке 1875. године. На Малу Госпојину – 8. септембра 1874. године код цркве у селу Биоград, Невесиње, сазван је збор народних првака Невесиња на ком је одлучено да се крене са устанком у прољеће наредне године. Узроци за овај устанак су бројни, али је непосредан повод био напад чете харамбаше Пера Тунгуза на турски караван у Бишини (пут Мостар — Невесиње), на Четној пољани, дана 5. јула 23. јуна по старом(по новом – 5. јула) 1875. године и убио седам турских кириџија. Кроз два дана у цркви у Кифину Селу 25. јуна – (7. јула), донесена је одлука да се акција за устанак убрза и у осталим срезовима Херцеговине. Устаничке чете су већ 9. јула у селу Крекови отпочеле прву борбу.