Poc després del final de la Segona Guerra Mundial, la Guerra Freda va començar. Des de 1948 Canadà, els Estats Units i el Regne Unit van començar a tenir reunions secretes per tractar el tema de la seva seguretat mútua, i més tard inclourien a altres nacions europees. Dotze països signarien el 1949 el Tractat de l'Atlántico Nord per acordar la seva defensa mútua i, a causa de la insistència canadenca, cooperació econòmica i social. Va ser la primera aliança militar en temps de pau a la qual es va integrar Canadà. Com a membre fundador de l'OTAN i signatari del tractat NORAD amb els Estats Units, Canadà es va comprometre a l'aliança contra el bloc comunista. Les tropes canadenques van estar estacionades a Alemanya durant la Guerra Freda, i Canadà es va unir als nord-americans per aixecar defenses contra un hipotètic atac soviètic, per exemple, la Línia DEW (una sèrie d'estacions de radar construïdes per detectar l'avanç d'avions enemics). Com a potència intermèdia, alguns dissenyadors de polítiques canadenques es van adonar que el Canadà podia fer poc militarment pel seu compte, i per tant va ser adoptada una política de multilateralisme segons la qual Canadà solament participaria en accions militars com a part d'una gran coalició. Canadà també va triar romandre al marge de moltes guerres, malgrat la participació d'aliats propers, notablement la Guerra de Vietnam i la Guerra de l'Iraq, encara que va donar suport indirecte i ciutadans canadencs van servir dins d'exèrcits estrangers en tots dos conflictes. El període posterior a la guerra va veure una gran reorganització quan, el 1968, les tres forces (exèrcit, marina i forces aèries) van ser unificades per convertir-se en les Forces Canadenques.