Најважнију улогу у овом догађају је имао Исмаиљ Ћемали који је објавио своје мемоаре у којима је изнео детаље о свом политичком ангажовању. Када је сазнао да је војска Краљевине Србије после Кумановске битке (23. и 24. октобар 1912) ушла у Скопље Ћемали је отпутовао из Трста, у којем се састао са црногорским принцом Мирком, у Букурешт у Румунији у којем живи велика колонија Албанаца. Ћемали се у Букурешту договорио са 15 чланова албанске колоније у Букурешту да заједно отпутују у Албански вилајет. Ћемали је из Букурешта послао телеграм у све крајеве Албанског вилајета и најавио свој долазак и захтевао да се пошаљу делегати из свих крајева вилајета у Валону у којој ће се одржати национални конгрес у циљу реализације националних аспирација Албанаца. Међутим, када је стигао у Беч, добио је телеграм од личног пријатеља из Будимпеште који га је позвао у Будимпешту на састанак са високорангираном особом. По доласку у Будимпешту, Ћемали се прво сусрео са грофом Андрашијем, а затим са министром иностраних послова Аустроугарске грофом Берчтолдом, који је подржао његове погледе на решење националног питања Албанаца и ставио му на располагање брод који ће га хитно превести до прве луке у Албанском вилајету пре него што падне у руке војсци Краљевине Србије.