Спољна политика Румуније након Берлинског конгреса диктирана је, у највећој мери, прогерманским наклоностима краља Карола. Од 1888. године Румунија је тајним споразумом везана за Тројни савез Немачке, Аустрије и Италије. Становништво Румуније је такву политику оштро осудило што ће нарочито доћи до изражаја у тзв. Балканској кризи (1912–1913). Још 20. јануара 1868. године Румунија је склопила уговор о пријатељству са Србијом. И поред тога, пред почетак Првог балканског рата, став Румуније према чланицама Балканског савеза (Србији и Бугарској) био је веома неодређен. Румунија је у Првом балканском рату остала неутрална, али је Лондонским миром од Бугарске добила Силистру. Тиме се није задовољила већ се, након пораза Бугарске код Брегалнице, укључила у Други балкански рат на страни Србије. Румунске снаге 15. јула 1913. године код Гигена прелазе у офанзиву. До 25. јула је румунска војска, не наилазећи на отпор непријатеља, допрла на 5 километара од Софије, а даље надирање спречила је интервенција немачког цара. Мир је 10. августа 1913. године потписан у Букурешту. Румунија је добила део Добруџе те је по пространству (137 000 km²) и становништву (7,9 милиона) заузимала прво место међу балканским државама.