Након разарајућег учинка аустро-турског рата 1788—1791. године на претходну структуру насељености, послије Свиштовског мира, односно завршетка међудржавног разграничења 1795. године, стратешки важан појас Личког Поуња плански је насељен. На тај начин Лапачко поље добило је дијелом нову структуру становништва. Муслимани, којих је ту у османлијском раздобљу било размјерно много, избјегли су на другу страну Уне, на Петровачко и &lt;a href="%D0%91%D0%B8%D0%BB%D0%B0%D1%98%D1%81%D0%BA%D0%BE%20%D0%BF%D0%BE%D1%99%D0%B5"&gt;Билајско/Бјелајско поље&lt;/a&gt;, односно крупски, бихаћки и цазински котар. На то земљиште иселило се нешто српског становништва. Остали дио Срба остао је на свом земљишту што су га до тада обрађивали, те му га је војнокрајишка управа потврдила. Приликом разграничења 1795. године у Доњем Лапцу регистровано је 60 кућа, по чему је тада било водеће насеље у тзв. "„Унском кругу“" (Личко Поуње). На испражњени простор Крајина је довела становништво из аграрно пренасељених подручја, првенствено из ближих дијелова Лике. Тако су на Лапачко подручје, уз старије српско становништво, досељени Срби и Хрвати, од којих први у знатно већем броју. Срби су настанили Доњи и Горњи Лапац, Ораовац и Днопоље, затим Круге и Небљусе, а Хрвати Боричевац, а у мањем броју оба Лапца, те Ораовац.