Сваког јутра су Лубурићеви „јањичари” били принуђени да учествују у војним вежбама и изговарају Господњу молитву. Експеримент није успео и већина дечака је одбила да постану усташе. Такође је већина њих потом умрла од неухрањености, дизентерије и других болести. Стотине друге деце коју су усташе отеле након битке на Козари спасила је група добровољаца Црвеног крста из Загреба, коју је предводила Диана Будисављевић. У свом дневнику, Будисављевић се присетила сусрета који је имала са Лубурићем у Старој Градишки, у којем ју је овај грдио, њу и њене колеге, због „бриге само о српској деци”, док је широм НДХ било и хрватске и босанске муслиманске деце која су такође патила. Према речима Диане Будисављевић, Лубурић је претио да ће њу и њене колеге привести, злокобно упозоравајући да „нико неће знати шта се с њима догодило и где се налазе.”