Притаманні стрічці світловий та тіньовий контрасти посилаються на улюблені фільми Бертолуччі, знятими режисерами минулого — Штернберга, Офюльса, Орсона Веллса. Як засвідчена шана режисера до «найважливішого культурного явища 1920-х та 1930-х років», в окремих сценах зустрічаються елементи сюрреалізму. Виконавцями ролей велетенських будинків епохи Муссоліні «зіграли» паризький Токійський палац (1937) та римський квартал всесвітньої виставки (1938 — 1943). Особливу увагу приділено точній відповідності меблів, декору, костюмів обраної епохи.