До началото на 18 век Южна Италия (Неаполитанско кралство) и островите Сардиния и Сицилия (Сицилианско кралство) се намират в персонална уния под егидата на испанските Хабсбурги и представляват неразделна част от владенията на Испания. През 1701 г. умира испанският крал Карлос II, последният представител на Хабсбургската династия в Испания. Скоро след смъртта му, през 1704 г. започва войната за испанското наследство, в която правото над испанската корона си оспорват двама племенници на Карлос II – френският претендент Филип д'Анжу, внук на френския крал Луи XIV, и австрийският претендент Карл, син на австрийския император Леополд I. Войната продължава повече от десетилетие, като в нея се намесват почти всички големи държави в Западна Европа. В тази война херцогът на Савоя и суверен на Пиемонт Виктор-Амадей II подкрепя австрийските претенции. С подписания през 1713 г. Утрехтски мирен договор испанските владения в Нидерландия и Италия са поделени между Савойското херцогство и Австрия: херцогство Савоя получава Сицилианското кралство и част от Миланското херцогство, а Австрия анексира Испанска Нидерландия, Сардиния, Неаполитанското кралство и останалата част от Миланското херцогство.