V stredovekom svete bojov o moc sa náboženské nesváry ľahko stali vhodnými zámienkami pre vojny. Kým na Západe mali vojny vo vrcholnom stredoveku skôr znaky bojov medzi znepriatelenými feudálmi (pretože pohanstvo bolo až na výnimky odstránené), na Východe Byzantská ríša a okolité kresťanské krajiny neustále bojovali s moslimskými vladármi alebo divými nomádskymi kmeňmi z východu. Prvotným impulzom myšlienky usporiadania križiackej výpravy bola žiadosť byzantského cisára Alexia I. o pomoc proti Seldžukom. Byzantskí diplomati boli natoľko presvedčiví, že pápeža Urbana II. a západný klér presvedčili o východnej seldžuckej hrozbe. Seldžuci totiž obsadili posvätné miesta a v ich okolí prepadávali kresťanských pútnikov. Okrem náboženských dôvodov mali križiacke výpravy i značne mocensko-koristnícky charakter, ktorý sa najviac prejavil počas IV. križiackej výpravy. Výprava sa skončila dočasným zánikom Byzantskej ríše.