Србија је као деспотовина остала најачи фактор на улазу у европски континет, иако је одржавала вазалне односе са отоманским царством. Дошло је до побољшања у односима са османлијама након доласка на престо Мехмеда II Освајача. Мада је у то време деспот под евидентним притиском морао да пошаље одређени број трупа за опсаду Царигрда, које су се невољно придружиле опсади због претњи султана. Тако да је деспот морао помагати рушење зидина овог светог града, чију је обнову пре опсаде лично својим новцем финансирао. Османлије су након осавајања Цариграда 1453. год, осокољени овом геостратешком победом на подручју балкана почели све више да се окрећу према српском царству и другим балканским земљама. После пада Византије, султан је изненада 1454. године, кренуо против Србије, под изговором да Ђурађ Бранковић одржава везе са Мађарима и да неуредно плаћа данак.