Након завршетка рата на Косову јуна 1999. године Кумановским споразумом ВЈ и српска полиција су повучене са Косова и успостављена је Копнена зона безбедности (КЗБ) између Србије и Косова дужине 5 км на копну и 25 км у ваздуху, унутар територије Србије. У тој демилитаризованој зони ВЈ није имала приступ, само су полицијске групе јачине до 10 људи наоружане само лаким оружјем могле да патролирају и одржавају ред у КЗБ. Оваква позиција српске полиције омогућила је албанским терористима да са Косова упадају на југ Србије и врше терористичке нападе. Борбе и сукоби српске полиције и терориста ОВПМБ су отпочели лета 1999. године у КЗБ општине Куршумлије, да би се затим проширили и на КЗБ Бујановца, Прешева и Медвеђе. Напади су се све више појачавали да би лета и јесени 2000. године дошло до Битке код Бујановца у којој је ОВПМБ заузела неколико полицијских пунктова у КЗБ али је заустављена њена офанзива ка Бујановцу. Након ове битке и 2001. године су настављени сукоби у које се умешала и ВЈ. Након што је НАТО увидео да ситуација почиње измицати контроли, дозволио је југословенским снагама повратак прво у јужни сектор КЗБ, на граници са Македонијом, да би се спречили нелегални преласци границе и зауставило допремање оружја и људства терористима ОНА у Кумановском региону, а затим и у остале секторе Копнене зоне безбедности. Одлука НАТО-а да се започне са повратком донета је 7. марта 2001. године, а саопштио ју је генерални секретар НАТО пакта Џорџ Робертсон. Југословенским снагама је дозвољено да користе аутоматско оружје и минобацаче, као и хеликоптере, али не и тенкове и друго тешко наоружање. Дозвољено им је и да хапсе и узвраћају на евентуалне нападе, као и да се супротставе нелегалним преласцима границе.