А затим у трећем, уједно и коначном делу рата, Наполеон је покренуо напад на Русију у јуну 1812. године, учинивши Русију и Велику Британију још једанпут савезницима. Енглези су се, као и французи након Тилзитског мира, обавезали да одржавају одређени положај према њима супротним интересима Русије, кршећи тиме свој договор са персијом. Па је према енглеском мишљеу у њеном најбољем интересу било, да отпочне посредовање између ове две зараћене стране. Руси су периодично били заинтересовани за проналажење начина, за склапање мировног споразума путем преговора још од (1805—6. године), као и онда 1810. год, када је Алексндар Тормасов, који је заменио Гудовича као заповедника после његове неуспеле опсаде Јеревана, покушао да са Мирзом Бозоргом Гаемагамом, утврди примирје. Али ипак, Руси нису били вољни да направе уступке у циљу окончања рата, а персијанци су још мање желели да се рат тада заврши, јер им је на први поглед изгледало да стање на терену и није толико лоше. Оусли је међутим, успео схватити неопрезност, трошења Британских ресурса усмерених против свог руског савезника, увидевши да се ситуација по Персију све више погоршава откако је Русија растерећена, од ратовања са Наполеоном. Њему су били пријемчивији руски захтеви да делује као посредник, као да и нађе начин да изврши притисак на Каџаре ради коначног разрешења конфликта. Он је предложио измену Одбрамбеног споразума, тако што је само смањио британску војну подршку и мешање у конфликт при том (оставивши два официра, Чарлса Кристија и Линдзија Бетуна, као и неке официре да обављају обуку персијске војске), и запретио да ће обуставити исплату новца коју је обећао каџариама.