Као и сваки апсолутизам, ни Бахов није могао да траје вечно. То је нарочито постало јасно после неуспеха аустријске спољне политике. Аустријски пораз у рату са Пијемонтом довео је до опште еуфорије међу становништвом Монархије. Бахов крути бирократско-полицијски режим био је свима омражен. Незадовољство њиме добило је у национално и верски шароликој Војводини посебан израз. Табле са немачким натписима и царским орловима биле су честа мета напада незадовољних грађана. На зидовима улица могли су да се виде разни плакати и боје српских и мађарских националних застава. У знак протеста против германизације људи су стали да се облаче у народне ношње. Из кафана и ресторана у којима се до тада свирао валцер сада су могли да се чују српско коло и мађарски чардаш. Разочаран политиком царског двора од ког је после укидања феудализма пуно очекивао, велики део српских сељака је почео да се окреће Мађарима и Будимпешти мислећи да ће на тој страни проћи боље. Споразуму са Мађарима око остварења националних и политичких циљева надали су се и српски трговци, занатлије, интелигенција и племство. У мађарофилској политици подржавао их је и српски кнез Михаило Обреновић који је пружио уточиште истакнутим мађарским емигрантима. Срби су тада полазили од претпоставке да ће став мађарских либерала и демократа према немађарским народима после рђавог искуства из револуције 1848–49. поћи сада правцем који ће бити прихватљив за све народе на подручју Угарске. Веровало се да ће се и патријарх Рајачић, иначе традиционално одан двору, као и 1848, приклонити овом расположењу у свом народу. Међутим, црквени кругови су остали чврсто привржени двору. На тај начин је између овог покрета у народу и цркве дошло до размимоилажења, а временом ће размимоилажење између народа и цркве постајати све дубље и дубље.