Det engelsk-tyske flådekapløb var en bemærkelsesværdig og skelsættende oprustning af de engelske og tyske flåder i perioden fra 1898 til 1914, da oprustningen kulminerede i 1. verdenskrig, som en af de vigtigste faktorer til krigens start . Det Tyske Kejserrige med kejser Wilhelm 2. og flådesekretær Alfred von Tirpitz i spidsen havde længe drømt om en mægtig flåde, der kunne beskytte landet mod den mægtige Royal Navy og samtidig fastholde og kontrollere de mange kolonier, Tyskland besad. En kraftig udvidelse af Kaiserliche Marine fandt sted igennem to tiltag i henholdsvis 1898 og 1900 i et forsøg på at opnå en flåde, der bare tilnærmelsesværdigt var på størrelse med Royal Navy, hvilket pirrede englænderne, der ikke havde haft nogen konkurrence i pladsen om den største flåde siden Slaget ved Trafalgar i 1805. Englænderne begyndte selv ivrigt at udvide og modernisere deres egen flåde ledet af admiral John Fisher. Det Britiske Imperie havde nemlig i 1889 indført en "tomagts"-politik hvori den britiske flåde skulle være større end den næststørste og den tredjestørste flåde sammenlagt. I mange år havde disse to flåder været den franske og russiske med en mulig erstatning af den sidstnævnte med U.S. Navy efter den Russisk-japanske krig i 1905, der viste sig at være fatal for den russiske flåde.