A partir del matx Steinitz-Lasker del 1894 (inclòs), ambdós jugadors, amb els seus mecenes, feien aportacions a parts iguals a la bossa, seguint el costum dels principals matxs del , anteriors a l'establiment del Campionat del Món. Per exemple: les aportacions foren de £100 per banda en el segon matx Staunton vs Saint-Amant (París, 1843) i també al matx Anderssen vs Steinitz (Londres, 1866); Steinitz i Zukertort varen disputar el matx de 1886 a raó de £400 per banda. Lasker va iniciar la pràctica d'exigir que fos l'aspirant qui aportés la totalitat de la bossa de premis, i els seus successors varen seguir el seu exemple fins a la II Guerra Mundial. Aquest requisit va fer que l'acord per a disputar els matxs pel títol mundial fos molt més difícil, per exemple: Marshall va desafiar Lasker el 1904 però no va poder aconseguir els diners per a disputar el matx fins al 1907; el 1911 Lasker i Rubinstein varen arribar a un principi d'acord per a disputar un matx pel títol, però aquest no es va arribar a celebrar mai, atès que Rubinstein no va aconseguir els diners necessaris; i Alekhin, Rubinstein i Nimzowitsch varen tots tres desafiar Capablanca a començaments dels 1920 però només Alekhin va poder aconseguir els $10,000 (dòlars americans) que Capablanca exigia, i això no fou fins al 1927.