Poliittisesti voimistunut šaahi otti yhä suurempaa roolia myös Persianlahden alueen kiistoihin. Iran tuki monarkkimielisiä Pohjois-Jemenin sisällissodassa 1962–1970 ja Omanin sulttaania Dhofarin vallankumouksessa. Britannian kanssa päästiin yhteisymmärrykseen Bahrainin kohtalosta, jota britit olivat hallinneet, mutta jota Iran vaati itselleen. Bahrainista muodostettiin itsenäinen valtio ja Persianlahden vastarannalle syntyi brittien vetäydyttyä myös Yhdistyneet arabiemiirikunnat. Iran varmisti brittien vetäydyttyä Persianlahdella keskeisellä paikalla sijaitsevan Abu Musan saaren hallinnan, sitoutumalla maksamaan Sharjahin šeikille vuosittaisen korvauksen. Tämä loukkasi suhteita Irakiin, jonka kanssa välit olivat kireät. Liennytystä Irakin kanssa saatiin aikaan 1975 solmitulla Algerin sopimuksella, jossa Iran sai purjehdusoikeuden Shatt al-Arabin alueella ja Iran taas lopetti Irakin kurdikapinallisten tukemisen. Iranin roolin varmistamiseksi Persianlahdella šaahi käytti maan öljytuloja maan armeijan, ilmavoimien ja laivaston varustamiseen. Sotilaallinen yhteistyö tiivistyi myös Yhdysvaltojen kanssa.