Yhdistynyt kuningaskunta näki Saksan pyrkimysten tasapainottavan Euroopan voimasuhteita, sillä se heikentäisi Ranskan suurvalta-asemaa Euroopan ulkopuolella. Bismarck piti tärkeämpänä hyviä suhteita ja sitä, ettei Saksa joutuisi sodan syttyessä kahden rintaman väliin. Niinpä hän näki suurlaivaston heikentävän liittolaissuhteita Isoon-Britanniaan. Berliinin konferenssissa 1884 hankittujen Saksan Lounais-Afrikan, Saksan Kamerunin, Togomaan ja Saksan Itä-Afrikan lisäksi Saksa hankki 1900-luvun alussa kansainvälisillä sopimuksilla Tyynenmerensaaria ja vuokrasi 99 vuodeksi Kiautschoun Koillis-Kiinasta. Näistä siirtomaista omavaraisiksi ja kannattaviksi jäivät vain Togomaa ja Saksan Samoa. Bismarck alun perin halveksi siirtomaapolitiikkaa ja hän suosi Eurooppa-keskeistä ulkopolitiikkaa, sillä Saksa joutui toistuvasti riitoihin muitten siirtomaavaltioiden kanssa.Alkuperäiskansojen kapinoista tulikin tyypillinen rasite saksalaisille siirtomaaisännille. Saksalaiset siirtolaiset kaappasivat hererojen ja namojen maita Lounais-Afrikassa itselleen ja takavarikoivat näillä mailla liikkunutta karjaa. Vuonna 1904 saksalaisvaltaa vastaan syttyi suuri kapina, jonka johtohahmo oli Samuel Maherero. Mahereron johdolla hererot hyökkäsivät saksalaisia uudisasukkaita vastaan säästäen kuitenkin tarkoituksella englantilaiset ja afrikaanerit. Kapina kuitenkin kukistettiin lopulta saksalaisten ylivoimaisen aseistuksen avulla. Päihitetyt hererot pakenivat Mahereron johdolla Kalaharin autiomaahan ja saksalaisten komentaja Lothar von Trotha määräsi hererot tuhottavaksi. Saksalaiset kerkesivät tappaa hereroja ampumalla, myrkyttämällä ja näännyttämällä kuuden kuukauden ajan, kunnes Saksasta saapui käsky lopettaa kansanmurha. Ennen kansanmurhan alkua Namibiassa oli arviolta 75 000−90 000 hereroa, kun sen jälkeen heitä oli jäljellä enää 29 000.