Az osztrák örökösödési háború első szakasza, az első sziléziai háború (1740–1742) után 1742. június 11-én Ausztria és Poroszország megkötötték a breslaui békeszerződést. Ezt követően Károly Sándor sikerrel harcolt a Wittelsbach-házból származó VII. Károly német-római császár (1697–1745) és a Francia Királyság csapatai ellen. 1744-ben átkelt a Rajnán, elfoglalta Elzász területének nagy részét. Ekkor azonban Nagy Frigyes porosz király, akit nyugtalanított az osztrákok bevonulása Münchenbe, ismét hadat üzent. Károly Sándor főhadparancsnok a veszélyeztetett Csehországba sietett. Az idős és tapasztalt Otto Ferdinand von Abensberg und Traun tábornagyot (1677–1748) adták mellé katonai tanácsadónak "(Adlatus)", akinek segítségével a herceg 1744-ben kiszorította Csehországból a poroszokat, de Szászországban már súlyos vereségeket szenvedett Nagy Frigyestől a 1745. június 4-i hohenfriedbergi csatában, és a szeptemberi soori csatában is. A drezdai békeszerződésben Szilézia porosz kézen maradt, viszont Nagy Frigyes érvényesnek ismerte el I. Ferencnek (Mária Terézia férjének) császárrá választását. 1745-ben a francia csapatok elfoglalták az Osztrák Németalföld nagy részét, és Károly Sándor tábornagy hadserege a rocourt-i "(roucoux-i)" csatában vereséget szenvedett Szász Móric "(Hermann Moritz von Sachsen)" francia marsalltól (1696–1750) is. Dél-Németalföldet csak 1748-ban, a második aacheni békeszerződésben adták vissza Mária Teréziának. 1748–49 között Károly Sándor az osztrák hadsereg újjászervezésével foglalkozott, csak 1749. április 24-én térhetett vissza brüsszeli állomáshelyére.