У жовтні 1937 був призваний до лав Радянської Армії, де, після короткострокового навчання, почав службу в бронетанкових військах механіком — водієм танка. У 1939 році як командир танка 7-ї бронетанкової бригади 57-го Особливого корпусу брав участь у військових діях на річці Халхин-Гол в Монголії. За «проявлену мужність і героїзм» Указом Президії Верховної Ради СРСР від 28.08.1939 року був нагороджений орденом «Бойового Червоного Прапора» (№ ордена 3791), який вручав йому в м Москві Голова Президії Верховної Ради СРСР М. І. Калінін. Після закінчення військових дій в Монголії був спрямований на два роки навчання в Московське військове училище. Як один з кращих курсантів брав участь в параді на Червоній площі в Москві в 1940 році. Після закінчення училища отримав перше офіцерське звання. Брав активну участь у Великій Вітчизняній війні, в обороні Москви. Нагороджений медаллю «За оборону Москви». В цілому військова служба протекла так: механік водій танка, командир танка, командир танкового взводу, заступник командира і командир танкової роти, командир танкової роти розвідки, заступник командира і командир батальйону танкової розвідки та ін., Різних танкових з'єднань Північно-Західного, Західного і інших фронтів. У 1942 році отримує звання майора (в 24 роки), в 1946 році (в 28 років) отримує звання підполковника. За час участь у ВВВ був двічі поранений і один раз контужений. У зв'язку з цим визнається інвалідом II-ї групи і в 1954 році (в 36 років) демобілізується з армії. Після цього, з 1954 по 1956 рік працював в органах виконавчої влади.