Aleksijevitj kallar sin svit dokumentärromaner för "Utopins röster – Historien om den röda människan". Den första boken i sviten är "Kriget har inget kvinnligt ansikte" där kvinnor berättar om sin tid i Röda armén under det Stora fosterländska kriget (andra världskriget). Boken var klar 1983 men anklagades för att vanhelga den heroiska sovjetiska kvinnan och gavs inte ut förrän Glasnost infördes 1985. Samma år publicerades "De sista vittnena", om barns erfarenheter av kriget. Därefter skrev Aleksijevitj "Zinkpojkar" (1989), i vilken soldater och soldatmödrar vittnar om Sovjetunionens krig i Afghanistan. Boken kritiserades skarpt av militärer och kommunister. Vid denna tid gick Sovjetunionen mot sin upplösning och Vitryssland blev en självständig stat med namnet "Belarus", officiellt "Respublika Belarus", 1991. En rättegång mot Aleksijevitj och hennes bok "Zinkpojkar" inleddes 1992 i Minsk, men tack vare demokratiska krafter i landet lades åtalet ned. År 1993 kom "Förförda av döden", där Aleksijevitj samtalar med personer som i sin förtvivlan över att de sovjetiska idealen vittrat sönder försökt begå självmord. I den omtalade boken "Bön för Tjernobyl" (1996) har hon samlat röster om tiden efter kärnkrafthaveriet i Tjernobyl.