Ulterior, succesiv unor inițiative private privind repatrierea materializate prin eforturile câtorva state și ca urmare a rezultatului unor negocieri desfășurate sub auspiciile Conferinței de Pace de la Paris, în septembrie 1919, Consiliul Suprem Aliat și-a asumat organizarea, coordonarea și finalizarea repatrierii tuturor „legiunilor” naționale și a prizonierilor de război aflați pe teritoriul siberian. Deși vasele necesare repatrierii ar fi urmat să cadă în sarcina Consiliului Suprem Aliat, toate celelalte amănunte privind transportul și întreținerea ar fi urmat să fie rezolvate de guvernele în cauză. Luând act, la 1 octombrie 1919, printr-o adresă a ministrului francez de Externe , de prevederile celor hotărâte, Guvernul Vaida Voevod, la 31 decembrie 1919, prin Decizia nr. 3.154, a hotărât atât redirijarea a 100.000 dolari colectați de comandorul Pantazi (în calitate de comisar al guvernului român în America pentru acoperirea cheltuielilor de repatriere), cât și înființarea unei "Comisii Militare Române în Siberia". Aceasta a fost constituită la 20 ianuarie 1920 din căpitanul doctor Victor Cădere (ca însărcinat guvernamental cu depline puteri și grad de maior asimilat) și din sublocotenentul medic Raul Alevra, cei doi urmând a fi agreați de către Comandamentul japonez de la Valdivostok și atașați pe lângă generalul Janin. Din păcate, mandatul comisiei, anume acela de a urgenta repatrierea prizonierilor ardeleni aflați în Siberia a fost comunicat numai lui Cădere, ceea ce a dus la o cooperare defectuoasă în ceea ce privește scopul propus.