Realitatea amenințării unui atac, asupra graniței sud-estice a Ucrainei Occidentale, a luat prin surprindere guvernul statului ucrainean respectiv și l-a pus într-o poziție critică, poziția acestuia diferind de cea a autorităților Republicii Populare Ucraineene. Astfel, la 21 mai 1919, în ședința Secretariatului de Stat, propunerile făcute pentru a se încerca depășirea situației militare și politice care se prefigura au mers de la capitulare în fața României, care "„stă pe umerii Antantei”", la formarea unei federații cu Cehoslovacia și la ordonarea către autoritățile locale să rămână pe loc. În replică, intrarea românilor în Pocuția a determinat la 28 mai 1919 protestul reprezentantului diplomatic ucrainean la București, Georges de Gasenko, protestul fiind înaintat și Conferinței de Pace la la Paris. Astfel, misiunea diplomatică ucraineană a specificat că dacă România nu se retrăgea în 48 de ore, guvernul țării va socoti că statul român nu recunoaște deciziile Conferinței de Pace și că nu dorește să aibă relații de prietenie cu republica ucrainenană, în ce privește lupta alături de Aliați, împotriva bolșevismului.