В результаті четвертого хрестового походу Візантійська імперія була розділена між хрестоносцями. У той же час на уламках імперії з'явились три грецьких держави, що претендували на статус наступника Візантії та правителі яких оскаржували титул візантійського імператора. Епірський деспотат не мав флоту, Трапезундська імперія мала незначний флот, який в основному використовувався для патрулювання й перевезення військ, і тільки Нікейська імперія, що первинно дотримувалась політики консолідації мала більш-менш потужний флот, який використовувала для берегової оборони. За часів правління Іоанна III Ватаца (1222—1254) Нікейська імперія проводила енергійну зовнішню політику та 1225 року змогла звільнити острови Лесбос, Хіос, Самос та Ікарія. Однак, він не зміг на рівних суперничати з венеціанським флотом: під час блокади Константинополя 1235 року нікейський флот зазнав поразки від набагато меншого венеціанського флоту. Друга спроба звільнення Константинополя 1241 року також завершилась поразкою. Зусилля нікейців упродовж 1230-х років для підтримки повстання греків на Криті проти Венеції були тільки частково успішними — 1236 року останні нікейські війська були змушені залишити острів. Усвідомлюючи слабкість свого військово-морського флоту, в березні 1261 року імператор Михаїл VIII Палеолог (1259—1282) уклав Німфейську угоду з генуезцями, забезпечивши їхню допомогу проти Венеції на морі в обмін на торгові привілеї.