Politizarea istoriei în timpul României comuniste și folosirea ei pentru propagandă au împiedicat analiza constructivă a laturilor întunecate ale acesteia, fiind escamotată analiza implicării României în cel de-Al Doilea Război Mondial, eradicat rolul Legiunii ca mișcare de masă și făcut tabu subiectul contribuției române la Holocaust. Istoricii comuniști au etichetat fascismul ca străin românilor și s-au orientat spre generarea de justificări, de evaziune și spre căutarea unor țapi ispășitori. Mai mult, versiunea naționalist-comunistă asumată de Nicolae Ceaușescu s-a constituit într-un receptacul pentru ideile neolegionare. Astfel idei precum omul nou, dacismul, xenofobia, teoriile conspirației, autoritarismul, interpretările teologice ale istoriei și conceptul de românism au fost caracterizate de continuitate, din punct de vedere ideologic, în domeniul ideilor neolegionare. În plus, concepte neolegionare precum instalarea prin forță a unui regim și guvernarea totalitară (adoptate de comunism), sau ruptura revoluționară (precum cea din 1989) au formulat o perspectivă atractivă în ce privește transformările sociale radicale.