A háború utolsó évében rendezésre kerülő szövetséges konferenciákon az USA, a Szovjetunió és az Egyesült Királyság Európa jövőbeni hatalmi struktúrájáról és politikai berendezkedéséről tárgyalt. Ezek közül különösen releváns az 1945 januárjában Jaltában szerveződött értekezlet, melynek során hangoztatta elképzeléseit a háború utáni európai rendről valamennyi résztvevő. Sztálin kifejtette a Szovjetunió álláspontját, miszerint a SZSZKSZ rendelkezzék Kelet-Európa egésze, de kiváltképp Lengyelország felett, amit avval indokolt, hogy az évszázadok folyamán számos támadás érte Oroszországot a nyugati szomszédján keresztül, így szerinte szovjet nemzetbiztonsági szempontból kiemelt fontosságúa kellő védelem létesítése ott.  Eleinte Roosevelt amerikai elnök még bízott abban, hogy együttműködik Sztálin a háború utáni stabilitás megteremtése végett, ám elsődleges rövidtávú célja a Japán elleni hadművelethez való szovjet támogatás megszerzése volt. Churchill angol miniszterelnök prioritásai inkább Anglia érdekei megvédésére irányultak, noha a szovjet vezetést illetően más véleményen volt, mint Roosevelt: Churchill némileg negatívabban, gonosz önkényúrként vélekedett a szovjet diktátorról. A tömérdek, olykor ellenkező óhaj következtében kompromisszumos megoldás született: Németország négy megszállási övezetre oszlik, melyek közül egyet-egyet adminisztrálnak a szovjetek, az amerikaiak, a britek, és a franciák. Ezenkívül Európa egészére vonatkozóan voltaképpen befolyási körzeteket jelöltek ki; a kontinens keleti része szovjet, a nyugati anglo-amerikai érdekkör. Ezt az alkut az utókori közélet egyes szereplői bírálják. Számos történész és politikus elhibázottnak tartja a három nagyhatalom által kötött megállapodást, mert úgy vélik, hogy az USA és az Egyesült Királyság túl engedékeny módon viszonyult a tirannus SZSZKSZ kéréseihez, így véleményük szerint felelősek Kelet-Európa népei többévtizedes elnyomásáért.