Stalinská politika 30. let znamenala faktický návrat ke společenským hodnotám a kulturním hierarchiím předrevoluční doby (ruské vlastenectví, kázeň, rodina…), byť ve značně deformované podobě, a tomu odpovídala i kulturní politika vracející se do 19. století. Opera – zejména velká historická opera – byla po revolučních převratech znovu oficiálně postavena na vrchol uměleckých forem a získávala velkou státní podporu, současně jí však byly vymezeny velmi úzké mantinely. Základní tón nesmlouvavě udala Stalinem iniciovaná ostrá kritika Šostakovičovy "Lady Macbeth Mcenského újezdu" v Pravdě roku 1936 pod názvem "Chaos místo hudby". Jako vzor pro všechny skladatele byly propagovány tzv. písňové opery: například "Tichý Don" Ivana Ivanoviče Dzeržinského nebo "V bouři" Tichona Nikolajeviče Chrennikova. Jiným závazným vzorem byly ruské vlastenecko-historické opery 19. století , zejména "Boris Godunov" a "Život za cara" (Stalinem rehabilitovaný pod názvem "Ivan Susanin"). Prosté porušení diktovaných zásad mohlo pro skladatele i interprety znamenat vystavení se represi (i Svaz ukrajinských skladatelů citelně postihla velká čistka roku 1937) a např. Ljatošynskyj měl prý v této době neustále připraven kufr pro případ, že jej odvede NKVD). Zatímco současná témata – s výjimkou námětů z revoluce a občanské války – a moderní hudební zpracování mohly opeře vynést zničující obvinění z „formalismu“, náměty z historie a využití národních hudebních tradic – tak žádané u ruských skladatelů – mohlo být u ukrajinských skladatelů kritizováno jako nacionalismus. Není proto divu, že významné nové opery v této době prakticky nevznikaly a i divadla se raději obezřetně přidržovala klasického repertoáru. Inscenátoři oper upustili od veškerých experimentů, stalinskou estetiku charakterizovala monumentální pompéznost výpravy a naddimenzované orchestry a sbory, což se projevilo i na výběru takového repertoáru, který se dal využít k vnějším efektům.