V raně historické Číně nesli vládci titul "wang" (), "„král“". Prvním císařem se prohlásil král Čeng, vládce státu Čchin, poté, co si roku 221 př. n. l. podrobil poslední z ostatních čínských království. Nově přitom vytvořil titul "chuang-ti" (), znamenající zhruba "„svrchovaný panovník“," který v evropských jazycích překládáme jako "„císař“". Použil přitom znaky, kterými byli předtím označováni výhradně bájní vládci z dávných dob, takzvaní 三皇五帝 "(san-chuang wu-ti) – tři Vznešení a pět Vladařů". Titul "chuang-ti" (běžně se užívalo i zkrácené jednoznakové podoby "chuang", nebo "ti") pak nesli vládci Číny po následujících 22 století až do zrušení císařství a ustavení Čínské republiky roku 1912. Na císařském trůně se v Číně vystřídalo mnoho dynastií, neboť pro číňany byla císařská moc odvozena od mandátu Nebes, který mohl být nehodnému vládci odejmut. Podle tradiční čínské představy byl císař, zvaný též tchien-c () "„syn Nebes“" suverénem nad celým světem ("tchien-sia" () "„Podnebesím“") a ostatní panovníci jsou pouze jeho vazaly. Toto pojetí (uplatňované i v diplomatických vztazích s evropskými zeměmi) bylo opuštěno teprve po takzvané 1. opiové válce ve 40. letech 19. století.