La següent revolució en tecnologia d'encesa va ser el "pany de roda". Utilitzava una roda d'acer moletejada que fregava contra un tros de pirita de ferro, de forma similar a un encenedor modern. S'utilitzava una clau per "donar-li corda" posant en tensió una molla interna. Un cop tensada, la roda es mantenia al seu lloc mitjançant un fre. Al activar el disparador o fiador, la vora serrada de l'acer fregava contra la pirita, generant espurnes. Aquestes espurnes es dirigien cap a la cassoleta, petit espai còncau ple de pólvora fina que comunicava amb la recambra a través de l'oïda. La cassoleta normalment estava protegida per una coberta amb molla que es feia lliscar fora de la cassoleta abans de disparar, per exposar la pólvora a les espurnes. El pany de roda va ser una innovació, ja que no depenia de la crema de materials com a font de calor, es podia mantenir preparat durant períodes prolongats de temps. La cassoleta coberta també proporcionava certa capacitat per suportar el mal temps. El vent, la pluja i el temps humit feien inútil un pany de metxa, però un pany de roda carregat i segellat amb una mica de greix al voltant de la cassoleta es podia disparar en la majoria de les condicions, exceptuant la gran tempesta de vent i pluja de la Jornada d'Alger de 1541, que va ser la causa que Carles V demanés als seus enginyers una solució: el pany de rastell, que es va inventar entre el 1541 i el 1567, data en què ja era d'ús comú a Xàtiva i València.