др.) у Старој Србији и Македонији. Садржао је многе прилоге о осталим неослобођеним српским областима и о Црној Гори. Исто тако имао је много литерарних прилога родољубивог карактера, нарочито су често штампане, и по више пута, познате пјесме (Илићева пјесма „На Вардару“, Бардова „Хеј трубачу“). У међуратном периоду су објављивани прилози из цијеле Краљевине СХС, касније Југославије. Према неким свједочењима календар је почео да излази на иницијативу Станиславе Сондермајер, тадашње потпредсједнице Кола. Делфа Иванић наводи податке да је у другој половини 1905. у њеној кући у Београду одржано неколико састанака и као резултат донешена је одлука, да „Коло српских сестара“ у Београду издаје, почев од 1906. стално, сваке године, свој годишњи календар са нарочитом културно-просвјетном и национално-вјерском садржином у циљу јачања српске националне свијести. Име календару је дао њен муж Иван Иванић, увјерен да ће то име за српски народ значити много. Прва годишта Вардара уређивали су су Иван Иванић и Милојко Веселиновић, некадашњи заслужни конзул Србије у Турској. Коло српских сестара је пред Балканске ратове добило једну малу собицу од друштва „Светог Саве“ у њиховом дому у Душановој улици, гдје је радила једна њихова чиновница и гдје су им стајали њихови календари Вардар. Након двије године од почетка изласка календара Вардар, почео је у Турској, у Скопљу, излазити и лист Вардар. Неке од текстова је писала и Делфа Иванић. Календар Вардар за 1940. годину је она посветила: 550. годишњици Косовске битке, Косовској Епопеји и 25. годишњици Церске битке.