Кінокритик з Нового Орлеана Девід Лі Сіммонс написав у 2005 році: «Елементи фільму нуар в цій картині беруть свій початок у Німецькому експресіонізмі та повоєнному Італійському неореалізмі. Казан захоплювався тим, як експресіоністи використовували контрастне освітлення для посилення емоційної напруженості, і був пов'язаний з неореалістами своїми „вірите“ зображеннями тих, хто живе на узбіччі суспільства. „Паніка“ дала йому можливість просунути ці стилі далі, експериментуючи зі знімальною технікою та запрошенням на ролі звичайних людей». Майкл Бетцольд зазначає, що «Казан майстерно зняв фільм у напівдокументальному стилі», «задіявши для показу цієї незвичайної історії найкращі голлівудські виробничі можливості».