A brit két hétig kómában feküdt és élet-halál között lebegett, ám magához tért, egy hónapig mankóval járt, majd felépülése egyre gyorsabban zajlott. Az 1965-ös éve ezzel elúszott, de a szezon végén, novemberben már visszaült egy Formula–2-es versenyautóba. Chapman azonban balesete után ígéretet tett neki, hogy az egyik ülést megőrzi számára a visszatérésekor, és be is tartotta a szavát. Arundell újra a Lotus Formula–1-esében ült az 1966-os szezonra. Ám a dolgok ezúttal már közel sem alakultak olyan jól számára, mint korábban. A Lotus teljesítménye is visszaesett, a 16 hengeres BRM motorral pedig rengeteg gondjuk adódott. Watkins Glenben szezonbeli egyetlen pontszerzését jegyezte itt a 6. hellyel. Kisebb kategóriákban is rajthoz állt a szezon során, és ott képes volt a legjobbak szintjét nyújtani, de az Formula–1 valamiért már nem működött számára. Végül az 1966-os Mexikói Nagydíj volt az utolsó világbajnoki Formula–1-es futama.