У період російсько-турецької війни 1877—1878 років близько 1000 добровольців з Македонії взяло участь у військових діях проти військ Османської імперії. Російські війська, однак, не вступили на територію Македонії, зупинившись у Кюстенділі. За умовами Сан-Стефанського договору 1878 року було утворено автономне Болгарське князівство, яке включає всю Македонію, за винятком Салонік і півострова Халкідіки. Однак проти цього різко виступили західні держави, Сербія та Греція. В результаті переговорів на Берлінському конгресі 13 липня 1878 року був укладений новий мирний договір: територія Болгарського князівства була значно скорочена, утворено окрема автономна одиниця Східна Румелія, а Македонія залишилася в складі Османської імперії. Відповідно до статті 23 Берлінського договору християнське населення Македонії і Фракії мало в майбутньому також отримати самоврядування в рамках імперії. Якщо грецьке і грекофільське населення Македонії, а також македонські мусульмани з натхненням прийняли умови Берлінського договору, який не допустив приєднання македонських земель до Болгарії, то болгарське населення було обурене. В Пірінській Македонії в жовтні 1878 року спалахнуло Кресненсько-Разложське повстання, яке, однак, до літа 1879 року було придушене. Відповідно до рішень Берлінського конгресу була організована комісія для вироблення пропозицій з надання Македонії автономії. Проте до комісії не були включені македонські слов'яни, які після Кресненського повстання розглядалися Портою як «болгарські повстанці». Розроблений комісією проект самоврядування Македонії був відкинутий султаном в 1880 році. Санкцій великих держав не було і питання автономії залишилося невирішеним.