Monroeova doktrína, ktorá doteraz tvorila jeden zo základov zahraničnej politiky USA, zohrala v počiatočnej fáze progresívnu úlohu, pretože držala ochrannú ruku nad bývalými španielskymi kolóniami v Strednej a Južnej Amerike v ich boji za nezávislosť. Neskôr však jej výklad smeroval k tomu, že neprípustnosť intervencie na americkom kontinente sa týka len európskych mocností, nie však samotných USA, ktoré si tak nepriamo vyhradzovali právo intervencie v štátoch Latinskej Ameriky. V súvislosti s prisvojovaním si nových území (panamerikanizmus) bola Monroeova doktrína využívaná k expanzionalistickej politike USA v Latinskej amerike a k potlačovaniu národno-oslobodeneckých hnutí vedených zväčša ľavicovými (až marxistickými) stranami a neskôr počas Studenej vojny k brzdeniu vplyvu kubánskej revolúcie vedenej F. Castrom.