Liberaaleihin unionisteihin liittynyt Lansdowne oli 1895–1900 sotaministerinä Robert Salisburyn kolmannessa hallituksessa. Britannian jouduttua valmistautumattomana buurisotaan vuonna 1899 hän joutui arvostelun kohteeksi. Kun Salisburyn konservatiivihallitus koottiin uudelleen vaalien jälkeen marraskuussa 1900, Lansdowne siirtyi ulkoministeriksi, missä tehtävässä hän jatkoi aina Arthur Balfourin hallituksen kaatumiseen joulukuussa 1905 saakka. Lansdownen ulkoministerikauden saavutuksiin kuuluivat Britannian ja Japanin liittosopimus tammikuussa 1902 sekä Ranskan kanssa huhtikuussa 1904 solmittu entente cordiale -sopimus. Konservatiivien ja liberaalien unionistien hävittyä tammikuun 1906 vaalit Lansdowne toimi vuoteen 1910 opposition johtajana parlamentin ylähuoneessa. Hänellä oli merkittävä rooli 1910–1911 käydyssä kamppailussa ylähuoneen veto-oikeuden kumoamisesta (nk. Parliament Act). Peräännyttyään lopulta tässä kysymyksessä vastarinnastaan hän menetti paljon aiemmasta vaikutusvallastaan ylähuoneessa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Lansdowne oli 1915–1916 salkuttomana ministerinä Herbert Henry Asquithin hallituksessa. Marraskuussa 1917 hän julkaisi "The Daily Telegraphissa" ”Lansdownen kirjeenä” tunnetun avoimen kirjeen, jossa hän suositteli sovintorauhaa ja vaati ympärysvaltoja julkistamaan suunnitelmansa sodan jälkeisistä järjestelyistä. Teko herätti arvostelua, sillä sen katsottiin olevan ristiriidassa Britannian virallisen politiikan kanssa.