У Радянському Союзі в 1920-х роках збудовано вертикальну організацію шахових гуртків, клубів та змагань. 1924 року на 3-му Всесоюзному шаховому з'їзді створено Всесоюзну шахово-шашкову секцію при Вищій раді фізичної культури при ВЦВК. Починаючи з кінця 1920-х в дію вступила єдина кваліфікаційна система — від розрядів, які присвоювали аматорам у спортивних секціях до звання гросмейстера СРСР, це звання першим отримав Борис Верлінський у 1929 році. Від моменту заснування ВШШС очолював заступник наркома юстиції РРФСР Микола Криленко, ентузіаст шахів, який сам брав участь у змаганнях. Того ж 1924 року засновано всесоюзний журнал «64», його редактором став Криленко. Завдяки ініціативі Криленко відповідно в 1935 і 1936 роках відбулися другий і третій московські міжнародні турніри. На обох турнірах великого успіху домігся лідер молодого покоління радянських шахістів Михайло Ботвинник, який поділив з Флором перше місце в одному турнірі і посів друге місце після Капабланки в другому. При цьому загалом радянські шахи в довоєнний період існували в умовах самоізоляції, принцип якої було сформульовано в резолюції 4-го Всесоюзного шахового з'їзду (1925): «З'їзд вважає абсолютно неприпустимим будь-яке входження в міжнародні організації непролетарського характеру, органічну і постійну участь у міжнародних турнірах членів пролетарських організацій за своїм розсудом і без санкції Центрального комітету тієї організації, членом якої він є». Радянські шахові організації брали участь у змаганнях Робочого шахового інтернаціоналу (Шахінтерну), заснованого 1923 року за ініціативи впливового . У 1929 році СРСР припинив участь у Шахінтерні, а після приходу до влади в Німеччині націонал-соціалістів Німецький робочий шаховий союз потрапив під заборону. Криленко, перший нарком юстиції СРСР, був одним з організаторів Великого терору, але 1938 року його самого заарештували і засудили до розстрілу.