Хомеини је био "марја" („извор опонашања“) у дванаестничком шиитском исламу, иџтихад или факих (стручњак за шеријат) и аутор више од 40 књига, али пре свега је познат по својим политичким активностима. Он је провео више од 15 година у егзилу због свог противљења последњем шаху. У својим списима и проповедима проширио је теорију "велајат-ел факих", „старатељство исламских правника (клерикална власт)”, како би укључио теократску . Овај принцип (иако широј јавности није био познат пре револуције), додат је новом иранском уставу након што је стављен на референдум. Према "Њујорк Тајмсу", Хомеини је демократију назвао еквивалентном проституцији. Да ли су Хомеинијеве идеје компатибилне са демократијом и да ли је он намеравао да Исламска Република буде демократска остаје спорно. Он је био Особа године часописа "Тајм" за 1979. годину због свог међународног утицаја, и Хомеини је описан као „виртуално лице шиитског ислама у западној популарној култури”. Године 1982, он је преживео један покушај војног пуча. Хомеини је био познат по својој подршци узимању талаца током Иранске талачке кризе, његова фатва је позивала на убиство британско индијског романописца Салмана Руждија, и по томе што је Сједињене Државе називао „великом сотоном” и Совјетски Савез „мањом сотоном”. Хомеини је био критикован због ових дела и због кршења људских права Иранаца (укључујући његово наређивање погубљења хиљада политичких затвореника, ратних злочинаца и заробљеника Иранско-ирачког рата).