След тези събития изглежда, че с протестантската кауза в Германия е свършено. Подценявайки волята на Фридрих за съпротива обаче католиците пропускат шанса да го унищожат. Той се озовава в Горен Пфалц, където заедно с Мансфелд се съвземат и връщат духа на малката си армия. Оттам, предледвани от Тили, стигат до Елзас, където завладяват няколко крепости на Хабсбургите. Фридрих успява да представи своята катастрофа като опасност за останалите протестанти и получава военна помощ от принцовете на Баден и Брауншвайг. Трите армии (всяка по около 10 000 д.) завземат нови важни градове, а на 27 април 1622 г. Мансфелд дава сражение на Тили при Минголсхайм, което печели. Тили обаче се оттегля в добър ред и се съединява с испанските сили на генерал Кордоба. Заедно те разбиват армията на Баден (на 6 май при Вимпфен) и на Брауншвайг (на 20 юни при Хьохст). Тогава Фридрих, неспособен вече да плаща на наемници, освобождава армиите си и те отиват на служба на холандците. За да намери с какво да им плати, Мансфелд прилага принципа на самоиздръжката – стратегия продължена по-късно от Валенщайн и други командири, която донася смърт и разорение на цели обасти. След оспорвана и равностойна битка при Фльорюс (29 август 1622) останките от армията му достигат южната крепост на провинциите – Берген-оп-Зоом. Що се отнася до „зимния крал“, той минава в изгнание, продължило до смъртта му през 1658 г.