Мащабът на военните действия се променя драстично след гръко-персийските войни, които бележат началото на Класическа Гърция (480 – 323 г. пр. Хр.). Да се бори с огромните армии на империята на Ахеменидите, действително е било извън възможностите на един-единствен полис. Окончателният триумф на гърците е постигнат чрез съюзяването им в невиждан дотогава мащаб. Възходът на Атина и Спарта по време на този конфликт довежда директно до Пелопонеската война, която отново поражда диверсификация на военното дело. Акцентът се пренасочва към военноморски битки и стратегии за изтощение като блокади и обсади. След разгрома на атиняните през 404 г. пр. Хр. и разформироването на доминирания от Атина Делоски морски съюз Древна Гърция попада под спартанска хегемония. Но положението е нестабилно и Персийската империя спонсорира гръцки бунт от страна на обединените сили на Атина, Тива, Коринт и Аргос, завършил с Коринтската война (395 – 387 г. пр. Хр.). Когато Персия сменя отношението си, на войната е сложен край, като персите възобновяват влиянието си в градовете от Йония, а спартанците обещават да не се месят в Мала Азия. Спартанската хегемония продължава още 16 години, докато спартанците са разбити от тиванския генерал Епаминонд в битката при Левтра (371 г. пр. Хр.).