När Västromerska riket försvann som politisk enhet, då Rom plundrades 410, 455, och (under Justinian Is återerövringsförsök) 546, och Romulus Augustus blev tvingad av Odoacer att avgå 476, framhärdade den kristna kyrkan gemenskap, mellan öst- och västkristendom. Under 500-talet återerövrade Justinian I flera områden vid Medelhavets västra stränder. Riket förlorade snart de flesta av dessa territorier, men behöll Rom, som en del av Exarkatet Ravenna, fram till 751. Då öst-påvar utsågs av kejsaren såg de honom främst som en politisk ledare, men vägrade godkänna hans inblandan i religiösa frågor eller att sådana råd som sammankallats av kejsaren, som konciliet i Hieria. Gregorius III (731-741) var den sista påven att be den bysantinska kejsaren att godkänna hans val, Då Charlemagne kröntes till "romersk kejsare" den 55 december 800 av påve Leo III, blev den politiska "de facto"-splittringen mellan öst och väst alltmer tydlig. Chalcedoniska kyrkan kvarstod, som en gemenskap, åtminstone i teorin, fram till Stora schismen 1054. Då kejsarmakten kvarstod, utvecklades kyrkan till en form av caesaropapism. Den upphörde definitivt att finnas genom Konstantinopels fall 1453.