El 12 d'abril, el govern belga, que era un dels majors col·laboradors de tropes de la UNAMIR, ique va perdre deu soldats que protegien la primera ministra Uwilingiliyimana, va anunciar la seva retirada. Bèlgica també va afavorir la retirada completa de la UNAMIR i va pressionar per això a les Nacions Unides. Dallaire va protestar, argumentant que la força s'hauria de reforçar i donar un nou mandat per protegir els milers de refugiats que estaven protegint, però el Consell de Seguretat de l'ONU es va negar, dient-li a Dallaire que la UNAMIR es retiraria efectivament llevat que els bel·ligerants acceptessin un alto el foc a principis de maig. Segons Philip Gourevitch, els Estats Units que havien patit recentment pèrdues a la missió de l'ONU a Somàlia, es va mostrar particularment desitjosos de "sortir de Ruanda "i" deixar-los al seu destí." Nova Zelanda, que ocupava la presidència rotatòria del Consell de Seguretat de l'ONU, va ser la solitària veu que va donar suport al reforç, i a final d'abril, va persuadir al Xonsell que posposés la retirada de la UNAMIR malgrat la contínua reticència dels Estats Units i el Regne Unit.