El procés de pau al Karabakh està liderat per Rússia, França i els Estats Units, copresidents de l'anomenat Grup de Minsk de la OSCE, establert el 1994 i del qual també formen part Bielorússia, Alemanya, Itàlia, Suècia, Finlàndia, Turquia, Armènia i l'Azerbaidjan. No obstant això, durant les darreres dues dècades els avenços en el terreny diplomàtic han estat pràcticament inexistents. Tot i que els presidents d'Armènia i l'Azerbaidjan es van reunir a Sotxi l'estiu de 2014 gràcies a la intermediació russa, el cert és que cap de les parts sembla disposada a fer concessions significatives. Endemés, la missió internacional de monitoratge i verificació de l'alto el foc compta únicament amb 6 observadors de l'OSCE, els quals ni tan sols estan permanentment desplegats a la zona de conflicte. Aquesta xifra contrasta amb els 700 observadors que la OSCE té desplegats al Donbass o els 200 que la Unió Europea té a Abkhàzia i Ossètia del Sud. Fins al moment l'Azerbaidjan s'ha oposat taxativament a una major presència d'observadors, amb l'argument que aquest fet implicaria solidificar el que Bakú considera una ocupació del seu territori per forces armènies, contribuint a congelar el conflicte. A Erevan i Stepanakert en canvi, hi ha molt més suport a la idea de reforçar la vigilància internacional, a fi de d'augmentar la seguretat local. Aquesta absència d'observadors, sumada a la molt minsa presència de reporters internacionals a la zona, dificulta el seguiment i la comprovació dels fets sobre el terreny i facilita en conseqüència la guerra propagandística a banda i banda.