Въпреки повишеното напрежение около политиката на Германия, през 1939 г. германският национален отбор изиграва 15 срещи с приятелска цел. Втората световна война избухва по време на подготовката на германските футболисти за Олимийските игри в Хелзинки през 1940 г. Голяма част от играчите получават повиквателни за мобилизация, тъй като нацисткото правителство вижда в тях лостове за повишаване на боеспособността на германците, когато воюва рамо в рамо с известните спортисти, без оглед на обществен ранг и слава. От друга страна, тази политика води до силното отслабване на представителния футболен отбор на страната. Той е използван с пропагандни цели в неутрални към войната страни и изиграва значителен брой контролни мачове в тях. Лично датският крал обаче издава забранителна заповед за датските футболисти да играят среща с германските си противници, поради съществуващата окупация на страната му от войските на Вермахта. Въпреки това през ноември 1940 г. такъв мач се състои. Нацистката идеология за „арийска раса“ намира пълно приложение във футбола. След загубата на германците на рождения ден на Фюрера през 1940 г. от Швейцария в Берн министърът на пропагандата Йозеф Гьобелс заявява в писмо до отговорника по спорта в Германския райх, че „не бива да се бъркат понятията, когато някои спортни резултати будят колебания“.