Scandinavismul a ajuns la apogeu în această perioadă și a contribuit la o apropiere tot mai strânsă dintre cele două state ale uniunii. Această ideologie sprijinea ideea unei regiuni a Scandinaviei unite pe baza moștenirii comune lingvistice, politice și culturale a țărilor din peninsulă. (Cele trei state scandinave sunt amintite ca cei „trei frați” în strofa a șasea a imnului național norvegian). Această mișcare de elită a fost inițiată de studenții danezi și suedezi la mijlocul secolului al XIX-lea. La început, mișcarea a fost privită cu suspiciune. Totuși, după ce Oscar I a fost încoronat rege al Suediei și Norvegiei în 1844, relațiile cu Danemarca s-au îmbunătățit, iar mișcarea a început să fie privită favorabil. Studenții norvegieni au s-au alăturat mișcării în 1845 și au participat la adunările anuale, care se organizau în fiecare țară pe rând. În timpul războiului dintre Danemarca și Prusia din 1848, regele Oscar a oferit sprijin danezilor sub forma corpului expediționar norvegiano-suedez, deși militarii acestuia nu au intrat efectiv în luptă. Mișcarea a primit o lovitură de pe urma căreia nu și-a revenit niciodată pe deplin după al doilea războiul danezo-german pentru Schleswig din 1864, când guvernele suedez și danez și-au unit eforturile pentru ca să îl determine pe regele Carol al XV-lea al Suediei să retragă sprijinul militar promis danezilor fără consultare cabinetelor.