Јадранске трупе српске су дочекане као ослободиоци и уз славље у већини насељених мјеста у Црној Гори. Брзо су стигла појачања од србијанских устаника из Топличког устанка 1917. године под Милинком Влаховићем, као и црногорских устаника међу којима је најистакнутији био Јован Радовић. Значајан придодатак српској војни су били и црногорски комити, покрет отпора који се цјелокупно прикључио ослободилачкој војсци, односно више од хиљаду свежиш и искусних бораца. Наоружане снаге Централних сила су почеле масовну евакуацију по почетку офанзива, па су посљедњи отпор пружили у боју код Подгорице, гдје су у жестокој бици српски војници и устаници побиједили и 1. новембра 1918. године ушли ослободилачки у саму Подгорицу. Убрзо су на јуриш јадранске трупе и устаници ослободили Цетиње 5. новембра, а 6. новембра су и укорачили на тло Аустроугарске ушавши у Котор. До 9. новембра су цијелу Боку Которску заузели, гдје су се сјединили са тамошњим покретом отпора Костића и након тога је услиједило јачање окупљања локалних посланика с циљем коначног прогласа уједињења Бока Которске са Црном Гором, односно Србијом. Тада се по први пут завијорила српска народна тробојка на которској тврђави поред аустроугарске, по први пут у историји Бока Которске, гдје су Срби чинили већинско становништво. Највеће манифестације су локалне власти приредили српским трупама у Будви, а на Цетињу је прославу приредила цетињска омладина.