Za války o polské dědictví převzal vrchní velení v severní Itálii (1734), ale po několika vítězných střetnutích byl poražen v rozhodující bitvě u Guastally. Poté se se svým vojskem stáhl do Tyrolska a rezignoval na vrchní velení. Po smrti Evžena Savojského zastával funkci prezidenta dvorské válečné rady (1736–1738) a v roce 1737 velel pomocnému rakouskému sboru zapojenému do rusko-turecké války. V této válce se však příliš neosvědčil a v roce 1738 byl odvolán z čela dvorské válečné rady, byl však jmenován státním a konferenčním ministrem a nejvyšším hofmistrem císařovny Alžběty Kristýny. Po smrti Karla VI. získal znovu vlivné postavení za války o rakouské dědictví, kdy byl pověřen vypracováním plánů vojenského tažení proti Prusku a Francii. Stal se vojenským poradcem vrchního velitele Karla Lotrinského, v roce 1742 namísto něj krátce převzal i vrchní velení rakouské armády na Moravě a v Čechách. Spolu s Karlem Lotrinským velel v prohrané bitvě u Chotusic (1742), poté vedl jednání o stažení francouzské armády z Prahy. V roce 1744 byl krátce vrchním velitelem Vídně a poté velitelem v Rakouském Nizozemí. Aktivně se války zúčastnil naposledy v bitvě u Fontenoy (1745), v níž velel rakouskému sboru (vrchním velitelem spojeneckých vojsk byl ale britský královský princ vévoda z Cumberlandu). U Fontenoy byl zraněn a poté se vrátil do Vídně, na další události již neměl zásadní vliv, i když až do smrti zastával funkci státního a konferenčního ministra.