Како би угушио устанак у Србији и извршио деблокаду својих гарнизона у Шапцу и Ваљеву, који су били у окружењу, окупатор је крајем септембра 1941. године покренуо Прву непријатељску офанзиву против устаничких снага. Први део ове офанзиве познат као „Операција Мачва” имао је за циљ заузимање и чишћење подручја Мачве од устаничких снага. За ову операцију окупатор је ангажовао своју 342. пешадијску дивизију и знатне квинслишке снаге. На удару непријатељске офанзиве први се нашао Мачвански, односно Подрински партизански одред, који је деловао на овом терену. Након разбијања блокаде Шапца, партизанске снаге су водиле тешке борбе борбе на Церу и Иверку. Након добијања вести о продору јаких окупаторски снага и повлачењу партизана из Мачве, Врховни штаб НОП одреда Југославије је ради заустављања даљег продора надмоћних немачких јединица послао члана Главног штаба НОП одреда Србије Филипа Кљајића на угрожени сектор да организује одбрану Цера, Поцерине, Јадра и ослобођене територије у залеђу и руководи операцијама свих устаничких јединица, док је Штабовима Ваљевског и Посавског одреда наређено да пошаљу помоћ у људству Подринском партизанском одреду. Штаб Ваљевског одреда је одлучио да у Лозницу на тзв. „Шабачки фронт” пошаље Четврту чету Колубарског батаљона, под командом Стеве Филиповића. Ова чета је из рејона села Причевића, преко Крупња и Тршића стигла до Лознице, а одатле је пребачена камионима до Лешнице, где их је политички комесар Подринског одреда Данило Лекић Шпанац упутио на положај код Новог Села. На овом положају чета је заједно са Лозничком партизанском четом 6. октобра 1941. године водила тешке борбе против немачких снага из Прњавора.