Непосредно пре пада Ужичке републике, Дана се добровољно пријавила да у Ужице, у Штаб Ужичког одреда однесе писмо са извештајем командира њене чете. Одлазак у центар слободне територије, искористила је да посети породицу — оца, мајку, сестре и брата, које неће видети пуне три године. Убрзо након њеног повратка у чету, Прва непријатељска офанзива, коју су немачке окупационе снаге покренуле ради уништења слободне територије, ушла је у своју последњу фазу. Потиснута јачим немачким снагама, главнина партизанских снага повукла се у Санџак, који се налазио у италијанској окупационој зони. Са положаја код Вишеграда, Трећа ужичка чета повлачила се према Семегњеву, одакле је покушала да се између немачких јединица пробије на Тару, али у томе није успела. У Шљивовици се сусрела са Златиборском четом, па су заједно наставиле пут водећи борбе са четницима. У Доброселици их је сачекао Љубодраг Ђурић, заменик команданта Ужичког одреда. После пар дана одмора, Трећа ужичка чета је заједно са Слободаном Пенезићем Крцуном, наставила пут и код Сјеништа прешла Увац и дошла у Радоињу, где су се налазили чланови Врховног штаба НОПОЈ.