Entre els bisbes del següent període un cert nombre són especialment prominents, alguns a causa dels càrrecs que exercien a l'Imperi, o per a les seves qualificacions personals; així Witgar (887-87), canceller i capellà de Lluís el Germànic; Adalberó (887-910), de la línia dels comtes de Dillingen, confident i amic d'Arnulf de Caríntia, que va designar a Adalberó com educador del seu fill el futur rei alemany Lluís IV d'Alemanya, que es va distingir per a la generositat amb els monestirs. La seu d'Augsburg va tenir el període d'esplendor més gran sota sant Ulric (923-973); augmentava el nivell de formació i disciplina entre el clergat al costat de la reforma d'escoles existents i l'establiment de nous, i per canòniques visites i sínodes; proporcionava suport als pobres, i reconstruïa esglésies en ruïnes i monestirs. Durant la incursió dels magiars i el setge d'Augsburg (955), sostenia la resistència dels ciutadans, imposava els hongaresos la retirada, i col·laborava amb molt a la victòria decisiva del Lechfeld (955). Construïa esglésies en honor de sant Afra i sant Joan, Fundava el monestir de Sant Esteve per a monges benedictines, i emprenia tres pelegrinatges a Roma.