Després de la mort de Stalin el 1953, el seu successor Nikita Khrusxov va repudiar les seues polítiques, va condemnar el culte a la personalitat de Stalin en el seu discurs secret del XX Congrés del Partit el 1956, i va instituir un procés de desestalinització i liberalització (dins del mateix marc polític), la tesi reformista del trànsit per la via pacífica al socialisme i la coexistència amb l'imperialisme. En conseqüència molts dels partits comunistes de tot el món que havien mostrat el seu suport a Stalin, van adoptar les posicions reformistes moderades de Khrusxov, amb major o menor grat. Les excepcions per part de països socialistes van ser la República Popular de la Xina i l'República Popular d'Albània, governades per Mao Zedong i Enver Hoxha respectivament, països que van arribar a tallar les relacions amb la resta de països del Bloc De l'Est en els anys 1960. Xina va seguir la ideologia maoista; Albània va rebutjar la condemna del XX Congrés, i va declarar la seua fidelitat al govern de Stalin. En este moment es va passar a diferenciar entre distints grups de partits comunistes: "prosoviètics", "proalbanesos" o "hoxhaïstes", i maoistes o "proxinesos".