El 6 abril del 1941 Itàlia i Alemanya van agredir conjuntament el Regne de Iugoslàvia, amb el pretext de reprimir el cop d'Estat probritànic que pocs dies abans, el 25 març, s'havia produït a Belgrad. Arran d'aquest cop, causat per l'adhesió de Iugoslàvia al Pacte Tripartit liderat per les potències feixistes, el príncep regent Pau era substituït pel jove rei Pere II i s'instaurava un nou govern dirigit pel general Dušan Simović. Davant les pretensions del nou cap de govern d'abandonar l'aliança amb les potències de l'Eix i la reacció airada del dictador alemany, A. Hitler, el 10 d'abril començava la invasió de Iugoslàvia amb el suport de l'ex+èrict hongarès i búlgar, aliats de l'Alemanya nazi. Un any i escaig abans, el gener del 1940, ja s'havien celebrat una sèrie de trobades entre el ministre d'afers exteriors italià, Galeazzo Ciano, i Ante Pavelić, cap del moviment independentista croata per projectar els plans d'insurrecció que legitimessin una intervenció italiana. Efectivament, el mateix dia que es produïa l'atac ítalo-alemany, Ante Pavelić proclamava l'Estat Independent de Croàcia del qual se'n posa al capdavant com a primer ministre.