Французите отделят много внимание на защитата от снаряди на средната артилерия. Вертикалната защита на френските дредноути покрива по-голямата част от борда, при това влизащият в нея главен броневи пояс е сравнително тънък. Главният пояс от 280 мм заема две междупалубни пространства и продължава към краищата с пояси със 180-мм дебелина. Със защита на нивото на водолинията не е прикрит само много малък отрязък в кърмата. Над главния пояс са разположени горния пояс от 180 мм и казематите на противоминния калибър, защитени от броня с дебелина 160 – 180 мм. За сравнение, британския дредноут „Айрън Дюк“ има главен пояс с дебелина 305 мм, най-новия линкор „Куин Елизабет“ – 330 мм, а германският „Кьониг“ – цели 350 мм при по-малка площ на брониране на борда. Към момента на проектирането на своите първи свръхдредноути французите смятат, че за достигането на решителен резултат противниците трябва да се сближат на дистанция от 6000 м и по време на боя тази дистанция едва ли ще надвиши 8000 м. За това вертикалната защита има приоритет пред хоризонталната: бронепалубите на френските линкори имат леко брониране. Двете палуби от три слоя стоманени листове по-скоро трябва да удържат осколките от проникналите през пояса снаряди, летящи по настилни траектории, отколкото да служат за защита от падащи под голям ъгъл снаряди. Първите битки в Първата световна война показват, че дистанциите на боя значително надхвърлят прогнозираните от френските специалисти. В боя при Фолкландските острови огънят се открива на дистанции около 15 000 м, а основният бой се води на дистанция 9 – 13 хил. м. В сражението при Догер банк огънят се води на дистанции 14 500 – 18 000 м, а в Ютландското сражение дневните битки започват на далечини 18 – 19 хил. м. На тези дистанции снарядите падат върху целта по балистична траектория, най-често попадайки в палубата отгоре, за което защитата на френските дредноути не е разчетена.