Időközben Nyugat-Berlin integrálódott az NSZK gazdasági és politikai életébe: gazdasági fellendülés ment végbe, ugyanolyan pártok indultak a választásokon, mint az NSZK-ban (pl. Willy Brandt Nyugat-Berlin polgármestere volt, majd az NSZK kormányfője). Berlin nyugati része azonban egyúttal menekülőutat is jelentett az NDK-ban rekedt németek számára, a nyugatra történő szökések miatt pedig az NDK tömegével veszítette el diplomás munkaerejét. Emiatt 1958. november 27-én Hruscsov kormányjegyzékben foglalt ultimátumot küldött a nyugati tömb államfőinek. Ebben kifejtette, hogy az egykori szövetségeseknek teljes Berlint szabad várossá kell nyilvánítaniuk, ellenkező esetben a Szovjetunió átadja a Kelet-Berlin fölötti ellenőrzési jogait az NDK-nak, mint teljesen szuverén államnak. A javaslat megint azzal fenyegetett, hogy Nyugat-Berlin el lesz vágva a külvilágtól, és idővel a szovjetek kezére kerül, mivel az NDK, mint szuverén állam, teljesen jogosan tilthatta volna meg a légtér és a szárazföldi útvonalak használatát a saját területén Nyugat-Berlinbe utazni szándékozó nyugati megszálló csapatok előtt. Az újabb berlini válság rendezésére összeült párizsi tárgyalások megfeneklettek az U-2-kémrepülőgép lelövése miatt, majd a kibontakozó karibi rakétaválság háttérbe szorította a hruscsovi javaslatot. A kérdést végül a berlini fal építése oldotta meg.