Рим, Флоренция и Мантуа са маниеристични центрове в Италия. Венецианската живопис следва различен курс, представляван от Тициан. Много от ранните маниеристи, работили в Рим през 20-те години напускат града след опожаряването му през 1527 г. С разпръскването си по континента в търсене на работа, стилът им се разпространява в Северна Европа. В резултат на това, Маниеризмът става първият международен артистичен стил от Готиката насам. Някои северни страни нямат пряк досег с италианските художници, но маниеристичния стил стига до тях чрез отпечатъци или илюстрации в различни книги. Европейските владетели (и не само) купуват италиански творби, а артистите от Северна Европа продължават да пътуват из Италия, с което помагат да се разпространи стилът. Отделни италиански артисти работещи на север дават начало на движение, станало известно като Северен маниеризъм. Франсоа I например купува „Венера, Купидон, Фоли и Времето“ на Аньоло Бронзино. Влиянието на стила в Италия намалява след 1580 г., когато новото поколение художници като братята Карачи, Караваджо и Чиголи възраждат натурализма. Валтер Фридландер определя този период като „антиманиеризъм“, също както ранните маниеристи са определяни като „антикласици“ заради реакцията си спрямо естетиката на Зрелия ренесанс.