L"Aurora" finalment va salpar de Hobart, Tasmània, el 24 de desembre de 1914, i el 16 de gener de 1915 ja havia arribat a l'estret de McMurdo on Mackintosh va establir la seva base a l'antiga seu del capità Scott a Cap Evans. Creient que Shackleton ja podria haver començat la seva marxa des del mar de Weddell, Mackintosh havia determinat que els magatzems s'haurien de posar a 79° i 80°S, i que el treball hauria de començar immediatament. Ernest Joyce, el membre més habituat amb l'Antàrtic i què havia estat amb l'Expedició Discovery de Scott el 1901-1904 i amb l'Expedició Nimrod entre 1907-1909, opinava que l'equip necessitava temps d'aclimatació i formació, però va ser ignorat. Joyce havia confiat que Mackintosh delegaria en ell tot allò en matèria de trineus: "Si tingués Shacks aquí li faria veure la meva manera de procedir", va escriure al seu diari. El viatge de disposició de magatzem va començar amb un seguit de contratemps. Una rufaga retardava el seu començament, un trineu de motors s'espatllava després d'unes quantes milles, i Mackintosh i el seu grup varen perdre el seu camí al mar de gel entre Cap Evans i Hut Point. Les Condicions a la barrera de gel eren dures per als homes sense entrenament i inexperts. Bona part de les provisions enviades a la barrera es varen haver de llençar per reduir pes i mai no arribarien als magatzems. Mackintosh va insistir a fer servir els gossos en tot el trajecte fins als 80°S —amb l'airada protesta de Joyce — i acabarien morint tots al viatge de retorn. Els homes, glaçats i esgotats, arribaven a Hut Point el 24 de març, incomunicats del vaixell i de la seva base al Cap Evans per un perillós mar de gel. Després d'aquesta experiència la confiança en el lideratge de Mackintosh va baixar i les discussions varen ser abundants.