Va ser a partir d'aleshores que la presència de clergues d'origen hispà a la cúria romana començà a ser significativa, i en alguns casos transcendental, com els cardenals castellans Juan de Cervantes, Juan de Torquemada i Gil de Albornoz o l'aragonès Pero Martines de Luna, que va arribar a ser papa amb el nom de Benet XIII —antipapa per als seus adversaris— durant el cisma, del 1394 al 1423), els dos darrers de la família aragonesa Luna (durant el qüestionat pontificat d'aquest últim papa d'Avinyó, el paper dels clergues hispans —com Francesc Eiximenis— es veié lògicament impulsat); i la poderosíssima família Borja (valenciana i italianitzada com Bòrgia), que arribà en dues ocasions al papat (Calixt III del 1455 al 1458 i Alexandre VI del 1492 al 1503). Prèviament (1276-1277), el portuguès Pedro Julião havia estat escollit papa amb el nom de Joan XXI (i de vegades se l'identifica amb l'enigmàtic lògic Petrus Hispanus). Al concili de Basilea tingué una destacada activitat Juan de Segòvia, un dels conciliaristes més importants.