Țara Românească a participat la Asediul Vienei din 1683 de partea otomanilor (deși domnitorul Șerban Cantacuzino era hotărât să saboteze efortul otoman), dar înfrângerea otomanilor a declanșat declinul Imperiului. Sultanul Mehmet al IV-lea a fost detronat de ieniceri, iar puterile creștine au înaintat în Câmpia Panonică, recucerind Ungaria, pe care au reîntregit-o practic ca stat sub monarhia Habsburgilor; înaintarea lor a fost oprită de noul mare vizir, , care a recucerit Belgradul. În Războiul Ligii Sfinte, Țara Românească a încercat să ducă o politică de echilibru: expansiunea Austriei Habsburgice (o putere fervent catolică, care, după pacea de la Karlowitz, a anexat Transilvania, desființându-i autonomia) nu era de natură să trezească încrederea domnilor români, dar Imperiul Rus, ajuns la gurile Nistrului, părea la acea vreme un imperiu ortodox, succesor al Bizanțului. Cu toate acestea, domnitorii munteni au dus tratative cu noul vecin, Austria, și, în ultimele etape ale Războiului Ligii Sfinte, Constantin Brâncoveanu a colaborat cu armatele austriece care au ocupat țara. În final, el a fost detronat de turci și executat la Constantinopol la data de . Turcii se pregăteau de un nou război, prin care să recucerească teritoriile pierdute prin tratatul de la Karlowitz; domnitorul înscăunat de ei în locul lui Brâncoveanu, Ștefan Cantacuzino, a continuat însă colaborarea cu austriecii, dând veste Prințului Eugen de Savoia despre pregătirile otomane. Ștefan Cantacuzino a avut aceeași soartă ca și Brâncoveanu.