Důstojníci instalovali jako prezidenta generála Gustavo Rojase Pinillu. Ten přišel s řadou liberálně znějících cílů (např. volební právo žen), v praxi si však osvojil spíše diktátorský způsob vlády. Chtěl tento systém ukotvit na delší dobu a založil za tím účelem stranu "Movimiento de Acción Popular". To vystrašilo konzervativce a liberály, a tak se spojili a nabídli armádě jakýsi kompromis. Vznikla tzv. Národní fronta ("Frente Nacional") a obě strany se měli příštích 16 let střídat pravidelně u moci, přičemž vliv ve společnosti měl být rozdělen přesně půl na půl. Armáda to akceptovala a systém Národní fronty skutečně fungoval až do roku 1974. Dopady na společnost byly ovšem rozporuplné. Z velkých měst sice zmizelo politické násilí, ale partyzánské skupiny na venkově, zklamané podivným kompromisem lídrů hlavních stran, začaly koketovat s ideologií, jež se začala v 60. letech šířit v důsledku Kubánské revoluce, a která se rychle stávala komunistickou. V roce 1964 tak vznikly Revoluční ozbrojené síly Kolumbie (FARC), o rok později Národní osvobozenecká armáda (ELN). Když pravicoví radikálové viděli, že Národní fronta není schopna se s rudými radikály vypořádat, uchýlili se k partyzánskému boji také - roku 1974 založili Hnutí 19. dubna (M-19). Řádění guerill si od roku 1964 vyžádalo 260 000 obětí a sedm milionů lidí se stalo uprchlíky.