Po zániku Rakousko-Uherska v roce 1918 se Slovensko s téměř dnešním vytyčením hranic stalo skutečně součástí nově vzniklé Československé republiky a vymanilo se tak z vlivu Budapešti. Historickým dokumentem se stala Martinská deklarace, jíž se domácí slovenská politická reprezentace do společného státu s Čechy přihlašovala. Velké zásluhy na vzniku republiky měl Slovák Milan Rastislav Štefánik. I jiní Slováci dosáhli významných pozic v rámci nového státu. V prvních letech republiky sehrál důležitou úlohu Vavro Šrobár, jeden čas neomezený vládce nad Slovenskem (tzv. ministr pro správu Slovenska). Sehrál klíčovou roli v době, kdy československá vláda bojovala proti pokusu komunistického Maďarska (Maďarské republiky rad) Slovensko obsadit (viz Maďarsko-československá válka). Agrárník Milan Hodža se stal jako první Slovák československým premiérem. Nesprávně interpretovaná idea čechoslovakismu u českých politiků a neochota Prahy udělit Slovensku autonomii však daly na Slovensku vzniknout autonomistickému politickému směru vedenému Andrejem Hlinkou. Samosprávná Slovenská země sice existovala v letech 1928–1938, autonomní postavení získala však až po pádu tzv. první republiky, kterou zničila mnichovská dohoda. Oslabený, okleštěný a spojenci opuštěný československý stát (tzv. druhá republika) nakonec nedokázal ochránit územní integritu ani Slovenska, a to muselo po první vídeňské arbitráži odstoupit Maďarsku jižní oblasti. Slovenská politická reprezentace se pokusila zachránit přímým jednáním a spojenectvím s německým diktátorem Hitlerem, na jehož přání se spolupodílela na rozbití Československa, vyhlášením nezávislosti 14. března 1939. O den později zánik státu dovršila okupace českých zemí nacistickým Německem.