Potřebu vymanit se z polského područí začali v 18. století pociťovat i samotní občané zastavených měst, jelikož byli enormně ekonomicky využíváni, zejména za vlády hraběte Teodora Konstantina Lubomirského, královny Marie Josefy (od roku 1744 starostky zastavených měst) a hraběte Heinricha von Brühl. Když 29. března 1769 pod velením generála Josefa Bierzinského Starou Ľubovňu a ľubovňanský hrad obsadili barští konfederáti, hrad zpustošili a na zastavená spišská města uvalili nové, vlastní daně (zároveň zakázali spišským měšťanům platit daně polskému králi), zastavená města se obrátila na uherskou královnu Marii Terezii, aby jim zajistila bezpečnost. Marie Terezie se vojenskému řešení bránila, ale její syn a spoluvládce Josef II. se rozhodl útok vojsk vzbouřené polské šlechty na spišská města využít a na podzim 1769 nechal oblast obsadit císařskou armádou. V rámci prvního dělení Polska, k němuž se nakonec Marie Terezie nechala přesvědčit, byla okupovaná oblast definitivně Polsku odejmuta – 5. listopadu 1772 složili zástupci 13 spišských měst ve Spišské Nové Vsi přísahu věrnosti uherské královně do rukou spišského župana Jana Csákyho, a ten o čtyři dny později převzal do uherské správy i ľubovňanský hrad. 10. listopadu složili do jeho rukou přísahu věrnosti i zástupci měst Stará Ľubovňa, Podolínec a Hniezdne. Formálně byla zástava zrušena 18. září 1773, kdy příslušnou dohodu podepsal ve Varšavě polský král Stanislav II. August Poniatowski.