Сула е свидетел на кървавите събития последвали радикалните реформи на "популарите" (по-специално тези на Марий и Цина). Като консервативен човек и член на "оптиматите", неговите реформи свързани с народните трибуни са консервативни, докато реформите му свързани със сената са либерални. Сула се стреми да засили влиянието на аристократите и по този начин да засили и влиянието на сената. Той запазва по-ранните си реформи, които изискват всеки законопроект да бъде одобрен от сената преди да бъде представен пред събранието на плебеите ("Concilium Plebis") и същевременно възстановява аристократичното събрание на войниците ("Comitia Centuriata"). Самия Сула е от патрициански произход и по този начин не отговаря на условията за избиране за народен трибун – недолюбвана от него длъжност. Сула разглежда народните трибуни като особено опасни, така че има намерение да лиши длъжността не само от власт, но и от престиж. По-рано диктатора е изпитвал последиците от задкулисните действия на народните трибуни – през 89 пр.н.е. той е лишен от законното командване на армията определена за войната на изток. През последните триста години именно трибуните са отговорни в най-голяма степен за намаляване властта на аристокрацията. Тъй като трибуните са основен фактор за запазване на демокрацията в републиката и винаги са срещу аристокрацията, е от първостепенно значение за Сула да отслаби значително властта им. С реформите отнасящи се за "Събранието на плебеите", трибуните на практика губят своята законодателна сила. Сула забранява след изтичането на мандата им трибуните да заемат каквато и да е друга политическа длъжност, по този начин цели амбициозните римляни да не търсят избиране за трибун, тъй като това ще сложи край на политическата им кариера. Накрая, отнема правото на трибуните да налагат вето на законите на сената, но оставя властта им да защитават правата на отделните римски граждани.