Природа османске војске драматично се променила током овог периода. Од свог оснивања, у османској војсци доминирале су коњске снаге, а коњица је у шеснаестом веку била бројнија од пешадије у основи 3:1 или 4:1. На захтеве убрзане експанзије царства и стабилизације његових граница у претходном периоду, као и све веће важности технологије барута за војни успех, царство се прилагодило проширењем опсега регрутације како би се подигао много већи број пешадијских трупа. До 1690-их, удео пешадијске војске на терену повећао се на 50–60 посто, што је еквивалентно оном из суседне Хабзбуршке монархије. Прорачуни укупне снаге током овог периода остају непоуздани, али се процењује да је просечно османску војску чинила главна сила од око 65.000 до 70.000 људи из тимара и сталне војске, укључујући такође и нерегуларне народне милиције и војске вазалних држава, са посебним значајним доприносом који је долазио из Кримског каната. Генерално, османска војска постала је барем једнако ефикасна као и њени европски ривали током овог периода. Насупрот старијим историјским погледима, који су довели до неуспеха да се одржи корак са европским војним збивањима, Османлије су заправо показале значајан степен динамичности и континуираног капацитета и спремности да модернизују и побољшају своје војне снаге. Иако је царство доживјело значајне поразе и територијалне губитке у у рату са Светом лигом 1683-1699, то није била последица војне немоћи, већ величине и ефикасне координације хришћанске коалиције, као и логистичким изазовима ратовања на више фронтова.