La idea de combinar imatges en moviment amb so gravat és gairebé tan antiga com el mateix concepte de cinema. El 27 de febrer de 1888, pocs dies després que el pioner fotogràfic Edward Muybridge fes una conferència no gaire lluny del laboratori de Thomas Edison, els dos inventors es van reunir en privat. Muybridge va afirmar més tard que en aquella ocasió, sis anys abans de la primera exhibició d'una pel·lícula comercial, va proposar un esquema per al cinema sonor que combinaria el seu projector d'imatges zoopraxiscopi amb la tecnologia de so gravat d'Edison. No es va arribar a cap acord, però durant un any Edison es va encarregar del desenvolupament del cinetoscopi, essencialment un sistema de "visionat ràpid", com a complement visual per al seu cilindre fonogràfic. Els dos aparells van ser refosos en el quinetòfon el 1895, però aquest permetia únicament el visionat individual d'imatges en moviment i va ser ràpidament desplaçat per la projecció de cinema. El 1899 es va exhibir a París el Cinemacrofonògraf o Fonorama, un sistema similar al quinetòfon però que projectava la imatge, basat principalment en el treball de l'inventor suís François Dussaud. Tanmateix, requeria l'ús individual d'auriculars. Els francesos Clément-Maurice Gratioulet i Henri Lioret van desenvolupar el Phono-Cinéma-Théâtre, basat en el cilindre, que permetia presentar curtmetratges d'extractes de teatre, òpera i ballet en l'Exposició de París de 1900. Aquestes semblen les primeres pel·lícules exhibides públicament amb la projecció tant d'imatge com de so gravat.