До весни 1918 року, трансильванські і буковинські військовополонені у Франції і Італії приступили до створення власних підрозділів на основі існуючого румунського корпусу. Лучано (Лукіан) Феріго став командувачем Румунського легіону в Італії (" Legione Romena d'Italia "), і прийняв свій церемоніальний прапор 28 липня, влившись до складу Королівської італійської армії . Підрозділ зробив свій внесок в перемогу над австрійцями при Вітторіо-Венето. На Західному фронті, у Франції, подібне ж формування було створено в основному з румунських громадян, які були незадоволені сепаратних мирним договором. Серед них були і солдати, які таємно покинули Румунію, щоб продовжити боротьбу. Однак колишніх жителів Австро-Угорщини серед них було небагато, їх число в цілому співвідносилося з числом австро-угорських полонених у Франції, які були взяті, в основному, під час боїв в Сербії і Македонії. 135 добровольців, які виявили бажання служити в жовтні 1918 року, отримали відмову від французьких чиновників у визнанні їх колишніх офіцерських звань. Їх підрозділ увійшов до структури Французького іноземного легіону. До нього приєдналися інші різні групи румунських новобранців, але процес формування підрозділу був зупинений на півдорозі: у листопаді Антанта здобула перемогу над Німеччиною. Перша світова війна для Франції і Румунії була закінчена.