Com a resposta a la proximitat russa a l'estret, els britànics, contra els desitjos del sultà, van intervenir en la guerra. Un gran grup de treball que representava la supremacia naval britànica va entrar a l'estret de Màrmara i va ancorar tant a la vista del palau reial com de l'exèrcit rus. És possible que els britànics haguessin salvat l'Imperi otomà una vegada més, però van acabar les relacions de color rosa entre les dues potències que havien perdurat des de la Guerra de Crimea. Veient la perspectiva d'una entrada britànica a la guerra, els russos van decidir resoldre la disputa. El tractat de San Stefano va donar a Romania i Montenegro la seva independència; Sèrbia i Rússia van rebre un territori extra, a Àustria se li va donar el control sobre Bòsnia i a Bulgària se li va donar una autonomia gairebé completa. L'esperança del sultà era que les altres grans potències s'oposessin a una resolució tan unilateral i se celebrés una conferència per revisar-la. El seu desig es va fer realitat i el 1878 es va celebrar el Congrés de Berlín en què Alemanya va prometre ser un "intermediari honest" en la revisió del tractat. Al nou tractat es va reduir el territori búlgar i es van cancel·lar les indemnitzacions bèl·liques. La conferència també va tornar a fer mal a les relacions anglootomanes en donar als britànics l'illa de Xipre. Mentre estava molest amb primer ministre del Regne Unit Benjamin Disraeli, el sultà no tenia res més que elogis a Otto von Bismarck, que va forçar moltes de les principals concessions a Rússia. Aquestes relacions germanootomanes estretes persistiran fins al final dels dos imperis.