El 4 de maig de 1940, el Vaticà va avisar els enviats neerlandesos al Vaticà que els alemanys planejaven envair França a través dels Països Baixos i Bèlgica el 10 de maig. El 7 de maig, Alfred Jodl va anotar en el seu diari que els alemanys sabien que l'enviat belga al Vaticà s'havia desviat, i el Führer es va veure molt agitat pel perill de la traïció. Després de la caiguda de França, les ofertes de pau van continuar emanant del Vaticà, així com de Suècia i els Estats Units, als quals Churchill va respondre decididament que Alemanya primer hauria d'alliberar els seus territoris ocupats. A Roma, el 1942, l'enviat nord-americà Myron C. Taylor, va agrair a la Santa Seu per les ""expressions d'indignació immediata i heroica que va fer el Papa Pius XII quan Alemanya va envair els Països Baixos"». Müller va ser arrestat en una incursió de 1943 contra l'Abwehr i va passar la resta de la guerra als camps de concentració, acabant a Dachau. L'atac va marcar un cop greu a la Resistència. Després de les detencions, la primera ordre de Beck era que s'enviés al Papa un relat dels fets. Hans Bernd Gisevius va ser enviat al lloc de Müller per assessorar els esdeveniments i es va reunir amb el pare. Leiber.