A helyzetet kihasználta X. Károly Gusztáv svéd király, aki 1655 júliusában északról megtámadta Lengyelországot. Gyorsan elfoglalta az egész államot (októberben elérte Krakkót), János Kázmér királynak Sziléziába kellett menekülnie. A villámgyors svéd támadást az utókor egy síkságot elárasztó folyóhoz hasonlította, ezért ezt a háborút „özönvíz”-nek hívják. Litvániában a litván hadsereg főparancsnoka, Janusz Radziwiłł, felmondta a lublini uniót és átadta az országot Károly Gusztávnak. A svéd előretörés megállt az év végén, amikor el kellett vonulniuk az ostromolt Jasna Góra-i kolostor alól – ezzel egyidejűleg elkezdődtek a svédellenes felkelések és 1656 februárjában visszatért Lengyelországba János Kázmér. X. Károly Gusztáv tisztában volt azzal, hogy önállóan nem tudja megtartani a lengyel hódításokat, ezért elkezdett tárgyalni Bohdan Hmelnickijjel, II. Rákóczi György erdélyi fejedelemmel, Bogusław Radziwiłłel (Janusz Radziwiłł unokatestvérével és vejével) és Frigyes Vilmos porosz–brandenburgi választófejedelemmel: közösen megterveztek Lengyelország felosztását. A tervek elbuktak, mert Bogusław Radziwiłł már nem számított a háborúban, a lengyelek tatár segítséggel legyőzték Rákóczit, Hmelnickij meghalt 1657-ben. Viszont Frigyes Vilmost a lengyelek megnyerték a bydgoszczi szerződéssel, amelyben lemondtak a Porosz Hercegség fölötti hűbéri fennhatóságtól, ennek révén Poroszország független, Brandenburggal perszonálunióban összekötött állammá lett.