1. децембра 1918. проглашена је Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца. Ова држава је на неки начин била одбрамбени бедем који је спречавао експанзију реваншизма и иредентизма на Балкану. Од самог оснивања почеле су да се појављују супротности у политчко-друштвеним односима у новој држави. Српска струја је гледала на нову државу као на јединствену државу без унутрашњих граница (идеја троименог народа) док су хрватска и словеначка струја замишљале ову државу са федералним уређењем. Уз то Краљевина СХС је имала проблема и са суседним земљама око граница (Италија, Бугарска, Мађарска, Албанија и донекле Румунија). Италија је највише правила проблема Краљевини. Краљевина је била на ивици распада 1928. године када је дошло до убиства хрвастких посланика у Народној скупштини. Овај догађај је из корена изменио српско-хрватске односе и, на дуже стазе, довео је и до коначног слома земље (мада су супротности које су се јавили након уједињена већ указивале на могућност распада или преуређења земље). Краљ Александар је највише радио на јединству земље, па је због тога био на мети екстремних хрватских и пробугарских организација што је довело до његовог убиства 9. октобра 1934. године. Последњих година мира Југославија је, под владом Милана Стојадиновића, покушала да се приближи силама Осовине. Југославија је потписала протокол о приступању Тројном Пакту 25. марта 1941. године, али је два дана касније извршен пуч што је изазвало да силе Осовине изврше напад на Југославију 6. априла 1941. године.