У погледу производње наоружања и технологије оружја, Османлије су остале приближно једнаке са својим европским ривалима током већег дела седамнаестог и осамнаестог века. Теорију да је османски ливница топова занемаривала мобилне теренске топове производњом превеликог опсадног топа у несразмерној стопи, дискредитовао је војни историчар Габор Агостон. Упркос оријенталистичкој тврдњи да је инхерентни конзервативизам у исламу онемогућио Османлије да усвоје европске војне иновације, сада је познато да су Османлије биле предусретљиве за стране технике и изуме, и наставиле да запошљавају европске одметнике и техничке стручњаке током седамнаестог и осамнаестог века. У смислу производних капацитета, Османлије су чак могле да надмаше своје европске ривале током седамнаестог века. Они су одржали пун капацитет у производњи барута све до краја осамнаестог века, и уз ретке и кратке периоде, били су у стању да произведу довољно топова и мускета да снабдевају читаве оружане снаге, као и вишак залиха. Према Габору Агостону и Родсу Марфију, османски порази у ратовима 1683–1699 и 1768–1774 са Хабзбурговцима и Русијом најбоље се објашњавају оптерећењем логистике и комуникација узрокованих вишеструким ратним дејствима, а не осетном инфериорношћу у технологији и наоружању, а таква инфериорност, уколико је уопште постојала, била је далеко мање значајна него што се раније сматрало. Сада се верује да је османска војска успевала да одржи груб паритет са својим ривалима све до 1760-их, постепено заостајајући због дугог периода мира на својим западним границама између 1740. и 1768. године, када су Османлије пропустили прилику да напредују током Седмогодишњег рата.