Након освајања Сирије, Арапи су освојили богату провинцију Египат, главни извор жита и прихода од пореза, пала. Византијци су се такође суочили са арапским нападима кроз Либију на Афрички егзархат, затим нападима на Киликију, која је контролисала јужне прелазе у Малој Азији, последње велике територије царства, и нападима на Јерменску висораван, главног извора људске снаге царства и виталног тампона између арапског региона Сиријске пустиње и североисточног пролаза у Малој Азији. Ове три области биле су главна поља сукоба Византије и Арапа током друге половине 7. века. Арапи су се наставили развијати, нарочито градећи морнарицу која је озбиљно угрозила византијску надмоћ на Медитерану. Избијање муслиманског грађанског рата 656. године донео је предах Византинцима, а цар Констанс II (641–668) учврстио је свој положај на Балкану и Италији. Његов наследник, Константин IV (668–685), поразио је Прву арапску опсаду Цариграда (674–678), и након тога кренуо у контраофанзиву, осигуравајући Малу Азију, вративши Киликију и присиљавајући калифат на плаћање пореза. У исто време, међутим, поражен је од бугарског кана Аспаруха, и био је приморан да прихвати насељавање његовог народа у византијским земљама јужно од Дунава. Са првим свргавањем са власи Константиновог сина Јустинијана II 695. године почиње период неприлика, који је трајао скоро четврт века и донео низ катастрофа које су готово довеле до пропасти византијске државе. Картагина је коначно освојена од стране муслимана 697. године а покушав Византије да је ослободи наредне године завршен је неуспехом. Киликију су Арапи освојили и претворили у базу за рације експедиција које су продрле дубоко у Малу Азију, заузевши њена утврђења и градове, док је Кавказ стављен под чврсту муслиманску контролу. Коначно, омеједски калиф Сулејман ибн Абд ел Малик ( 715–717) почео је припремати још једну огромну експедицију за освајање Цариграда.