Операције аустријске војске у Србији започеле су на дан објаве рата, 9. фебруара 1788. године и састојале су се од уништавања турске речне флотиле. Потпоручник Јован Брановачки је из Ковина напао турске лађе код Смедерева и неке уништио, а неке оштетио пре него што се вратио на банатску страну. Од његовог одреда се одвојио Коча Анђелковић, који је претходно служио и Михаљевићевом фрајкору, и задржао се у Србији да растура царски проглас народу и скупља добровољце. Тако је почело његово четовање, у народу названо Кочина Крајина. Чим је скупио 40-ак људи напао је Пожаревац, из ког су уплашени Турци побегли чак у Ниш, а након тога их је протерао и из Паланке. Ускоро се удружио с јагодинским протом па је заједно с њим прокрстарио јагодинском, крагујевачком и смедеревском нахијом, позивајући народ на устанак. С одредом од 500 људи напао је Крагујевац, попалио турске куће и побио доста Турака, док су се остали разбежали. Даље није могао да продире због недостатка муниције, а и морао је да надзире пут од Ниша ка Београду. Народ се на више места у северној Србији дигао на устанак, протерујући Турке и заплењујући њихову имовину. Групе устаника су крстариле земљом а Турци су се склањали у утврђена места. Они су узбуђено чекали долазак аустријске војске, али је цар оклевао због изостанка руске офанзиве. Главни циљ је био освајање Београда и стога је Кочи Анђелковићу наређено да пресече снабдевање града главним друмом од Ниша. Средином марта он је са својих 1500 људи поразио јак одред Турака који је возио брашно за Београд и запленио коње, брашно и пртљаг и преписку новог београдског дефтердара. Био је то највећи Кочин успех и врхунац његовог четовања као самосталног команданта.