Считан за парвеню от останалите европейски монарси, Луи-Филип е принуден да следва предпазлива външна политика. Той не приема някой от синовете му да стане крал на Белгия след революцията от 1831, нито помага на поляците срещу Русия. Предпазливостта е характерна и за вътрешната му политика. Не е много активен в законодателството (Закон за ограничаване на детския труд през 1841), но сменя министрите с такава скорост, че изрежда 15 кабинета за първите десет години. В началото няма съществени заплахи за властта му: Лионските бунтове на фабричните работници (1831 – 1834) са смазани със сила (500 – 600 убити), опитите за преврат на Луи Бонапарт, племенник на император Наполеон, се провалят (1836 и 1840).