afsluttedes foreløbig ved freden i Travendal. Kort efter denne blev prinsen, der i oktober blev udnævnt til generalløjtnant, atter sendt til Sachsen i spidsen for et hjælpekorps, der skulle dække landet under krigen. Men da Den Spanske Arvefølgekrig brød ud, overlod Danmark kejseren en del af dette korps, som rykkede sydpå til Norditalien under kommando af Christian Gyldenløve, hvorimod Carl Rudolph blev kaldt tilbage for at overtage overbefalingen over det andet og større korps (10000 mand), som var bestemt til Nederlandene. Anførslen var tiltænkt hans broder Ferdinand Vilhelm, men da han var død i januar 1701, blev den unge fyrste overgeneral med Jobst Scholten som næstkommanderende. Korpset deltog i denne langvarige krig, til freden blev sluttet, og indlagde sig under prinsens kommando stor berømmelse ved sin deltagelse i slagene ved Höchstädt, Ramillies, Oudenarde mm. såvel som i en mængde andre, mindre træfninger og belejringer. Selv viste han sig sin høje stilling voksen og vidste med megen energi at hævde hjælpekorpset som selvstændigt dansk korps; han sørgede med omhu for, at de danske tropper ikke blev tilsidesatte for de engelske og hollandske, og trådte energisk op, når de ikke fik sold i rette tid, i det han i så tilfælde nægtede at lade dem optræde aktivt. Slaget ved Malplaquet (1709), i hvilket korpset bidrog meget til sejren, og hvor Carl Rudolph især udmærkede sig, var hans sidste betydelige krigsbedrift.