Fou vocal de la comissió de la Casa de la Caritat del Patronat de l'Institut d'Assistència Social de Barcelona (1932 – 1934) i membre de la Junta de l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana. El 1934 fou nomenat Caporal de Partit del Sometent del Pla de Barcelona. Fou soci de la Societat Catalana de Geografia, del Centre Excursionista de Catalunya (en rebé la Medalla d'Or el 1957) i dels Amics de l'Aeròdrom de Canudas. Després dels fets d'octubre de 1934 hagué de marxar a l'exili, primer a Marsella i després a Perpinyà, d'on retornà arran de l'amnistia posterior a les eleccions del febrer de 1936. Durant els bombardejos franquistes a Barcelona, acollí també el president Companys a Can Creus de Molins de Rei. El 1939 emprengué novament el camí de l'exili a França. La seva esposa, Josefa Goig i Vert, militant d'Estat Català, que havia deixat el país el maig de 1938 amb les seves dues filles per a establir-se a Marsella, fou objecte de represàlies per part de les autoritats franquistes, Can Creus fou temporalment confiscat i la parella condemnada a diverses penes econòmiques, d'inhabilitació i de reclusió. Retornat a Catalunya el 1949 i allunyat de la seva família, reprengué l'activitat professional fins al 1961, quan liquidà l'empresa. Passà llargues temporades a partir d'aleshores a El Torricó (la Llitera). El 1965 disposà que, a la seva mort, els seus béns fossin aplicats a l'ensenyament de la llengua catalana.