Ако се изключи френско-британският конфликт в колониите, същността на Седемгодишната война се състои в Третата силезийска война – решителен опит на австрийците и руснаците не само да прогонят прусаците от Силезия, но и да съкрушат Прусия, като я върнат до ролята ѝ отпреди 1740 г. Мария Терезия назначава за главнокомандващ своя зет, братът на Франц Стефан Карл Лотарингски. Посочен заради роднинството си с нея, той не се справя добре с отговорната задача и скоро е освободен. На мястото му застава Леополд фон Даун – опитен маршал, който спечелва голяма победа в битката при Колин (юни 1757). Той изтласква пруските войски от Чехия и овладява почти цяла Силезия, включително столицата Бреслау. Пред австрийските управляващи се появява миражът на възвърнатата чест и богата област, но тежко поражение при Лютен дава възможност на Фридрих ІІ да възстанови положението. Все пак започва серия поражения на дотогава непобедимата пруска армия. Следват австрийската победа при Хохкирх (1758) и общата руско-австрийска победа при Кунерсдорф (1759), които фактически съсипват Прусия. Основната причина за слабостта на Прусия в тази война е нейната стара ахилесова пета – конницата. Австрия с реформираната си и увеличена армия (до 100 хиляди войници), разчита на конницата съставена от унгарски и хърватски хусари, които съумяват да пробият редовете на пруската пехота. През 1760 г. руско-австрийските войски дори влизат за няколко дни в Берлин.