Edvard 3., søn af Edvard 2., blev kronet i en alder af 14 år med sin mor og hendes konsort Roger Mortimer. I en alder af 17 år ledte han et succesfuldt kup mod Mortimer, der var de facto leder af landet, og han begyndte sit personlige styre. Edvard 3. regerede fra 1327-1377, og han formåede at genopbygge den kongelige autoritet samt at omdanne Kongeriget England til den mest effektive militærmagt i Europa. Under hans styre var der en vigtig udvikling i lovgivning og regering - og særligt i udviklingen af det engelske parlament - samt pestens hærgen. Efter at have besejret men ikke underlagt sig Skotland, erklærede han sig som den retmæssige arving til den franske trone i 1338, men hans krav blev afvist som følge af den saliske lov. Dette startede den konflikt, som senere blev kendt som hundredårskrigen. Efter nogle begyndende vanskeligheder gik krigen exceptionelt godt for England; sejre ved Crécy og Poitiers ledte til den meget favorable Brétignyfred. Edvards senere år blev dog præget af internationale fiaskoer og interne stridigheder på hjemmefronten, hvilket for en stor dels vedkommende var et resultat af hans inaktivitet og dårlige helbred.