Revolutionen 1848 jog ham, den dog ikke synderlig orleanistisk-sindede, til Belgien; men næste år, da der syntes at være kommet ro til veje, var han igen i Paris, og fra nu af begynder hans berømteste litterært-journalistiske arbejde, "Mandagsfeuilletonerne" eller -kronikerne ("les Lundis" blev formelig et typisk udtryk), først i "Le Constitutionnel", dernæst i "Moniteur universel", sidst i "Temps". Skønt han naturligvis ingenlunde var begejstret for statskuppet, ræsonnerede han dog, at Kejserdømmet var det forhåndenværerde heldigste; han fik ansættelse som professor i latinsk digtekunst ved Collège de France; men da han ville begynde sine forelæsninger (foråret 1855), blev han genstand for en så larmende moddemonstration fra studenternes side, at han måtte holde op. Han stod imidlertid under Napoleon III de mest frisindede af dynastiet (prins Napoleon og hans søster) nærmest, angreb klerikalismen i skrift og — siden han var udnævnt til senator 1865 — i tale, så at han på ny vandt popularitet hos ungdommen, og de medicinske studenter hyldede ham in corpore i den fri tankes navn.