לקראת סוף חייו ובפרט לאחר יום חמישי השחור ותחילתה של תקופת השפל הגדול – אנשים רבים החלו לתהות האם הדמוקרטיה יכולה להתמודד עם משברים כלכליים כה עמוקים – ייטס שב ליחסו האוהד כלפי האריסטוקרטיה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוא החל לגלות ספקנות באשר ליעילותו של המשטר הדמוקרטי וצפה ששיקום פוליטי יתרחש רק באמצעות שלטון טוטליטרי. התפיסות האריסטוקרטיות של ייטס וקשריו עם פאונד גרמו לו להימשך לדמותו של מוסוליני, לו הביע במספר מקרים את הערכתו. הוא גם כתב כמה "שירי צעידה" (שלא נעשה בהם שימוש) עבור "החולצות הכחולות" המעין-פשיסטית של הגנרל או'דאפי. אולם כאשר הזמין אותו פאבלו נרודה לבקר במדריד בשנת 1937, ענה ייטס במכתב שבו הביע תמיכה ברפובליקאים כנגד כוחות פרנקו. עמדתו הפוליטית כללה מידה של שניות: ייטס לא תמך ברוב שנות חייו בצורת המשטר הדמוקרטי, סלד ממפלגות שמאל רדיקליות ואף היה מעורב במאוד בתנועה האאוגנית בעלת המאפיינים הגזעניים, אך בשנותיו האחרונות נטה להסתייג מן הנאציזם ואפילו מן הפשיזם שבו תמך בשנים קודמות.