У 1908 році Крит, скориставшись Молодотурецькою революцією, оголосив енозіс з Грецією. В боротьбу за поділ османських територій включилася Італія, яка восени 1911 року розв'язала загарбницьку війну за дві останні північноафриканські провінції імперії — Триполітанію і Киренаїку. Султанська Туреччина виявилася зовсім непідготовленою до війни: слабкі гарнізони не могли чинити серйозного опору італійським військам, посиленим артилерією і навіть авіацією. Перекидання підкріплень виявилося неможливим через панування італійців на морі і відмову британців пропустити турків через Єгипет. Тим не менш воєнні дії набули затяжного характеру, оскільки місцеве арабське населення розпочало партизанську війну проти загарбників. Аби змусити Стамбул піти на укладання миру, Італія окупувала Додеканеські острови, її флот бомбардував Бейрут і ряд інших морських портів, здійснив напад на Дарданелли. За Лозаннським мирним договором 1912 року Порта змушена була відмовитись від прав на Триполітанію і Киренаїку, які в подальшому утворили італійську колонію Лівію, не повернула Італія і Додеканеські острови, хоча за договором вони підлягали поверненню Туреччині. Військові невдачі младотурків були вміло використані їхніми супротивниками, і до влади прийшла партія «Свобода і згода».