Första gången han väckte uppmärksamhet inom det politiska livet var 1735, då han som kurir förde till Paris en svensk-fransk förbundstraktat. Genom hans verkliga eller föregivna opasslighet fördröjdes återsändandet av ratifikationen därpå; och under det rådrum, som därigenom bereddes den franska regeringen, beslöt denna att tillsvidare återta ratifikationen, vilket blev en väsentlig orsak till Arvid Horns och de gamla mössornas fall vid riksdagen 1738-1739. Under denna uppträdde Palmstiernas som en av hattpartiets förnämsta talare på Riddarhuset och tjänstgjorde som mellanhand mellan lantmarskalken, Carl Gustaf Tessin, och det franska sändebudet, varför han också belönades med fullmakt som fransk "maréchal de camp" och, 1739, med svenska ministerplatsen i Köpenhamn. Därifrån erhöll han permission för att bevista 1740 års riksdag, fick under denna plats i det s. k. sekretissimum, som skulle förbereda det ryska kriget, var en av de ivrigaste förespråkarna för detta, som han förklarade vara "Sveriges rätta göromål", deltog i att på förhand uppsätta fredsvillkoren och var en hätsk förföljare av den olycklige Gustaf Johan Gyllenstierna samt andra för hattarna misshagliga personer.