Že pred 1.svetovno vojno so se na Južnem Koroškem zaostrovala nasprotja med Slovenci in velikonemško usmerjenimi Avstrijci. Poljanec je v tem boju trdno stal na strani Slovenstva, hkrati pa si prizadeval za čimvečjo mero sožitja med narodoma. Potem, ko je na Koroškem plebiscitu leta 1920 zmagala ideja enotne in nedeljene dežele Koroške v okviru nove republike Avstrije, so se zavedni Slovenci znašli v še težjem položaju. Poljanec se tudi po plebiscitu, kljub grožnjam in pritiskom nemško-nacionalističnih krogov, ni umaknil v Kraljevino Jugoslavijo, temveč je ostal v Škocjanu in si prizadeval rešiti, kar se je rešiti dalo. Leta 1921 je bil izvoljen za poslanca v koroški deželni zbor, kjer se je zavzemal za interese koroških Slovencev do leta 1927. Kasneje je bil izbran za predsednika Slovenske Prosvetne Zveze in svétnika Kmečke zbornice. Potoval je po vsej Podjuni in obronkih Svinške planine, organiziral narodne shode in zborovanja (po lastnih besedah med 600 in 700 ), in vztrajno spodbujal Slovence k ohranjanju jezika, vere in kulture. Vseskozi je sodeloval tudi s tednikom "Koroški Slovenec", edinim preostalim slovenskim političnim časopisom v poplebiscitni Avstriji. Čeprav je do nemško govorečih Korošcev ohranjal spoštljiv in miroljuben odnos, so ga ekstremistični krogi kmalu prepoznali kot enega od zadnjih stebrov Slovenstva v Podjuni in na vsem Južnem Koroškem.