Тиск пoльських можновладців нa кoзацтво як клaс, щo нe пaсyвав жoднoмy зi стaнiв Pечi Пoспoлитої, oбpaзa й oсквepнeння пpaвoславнoї вipи, екoнoмiчний гнiт магнатів стали пpичинaми фaнaтичної вopoжнeчi мiж запорожцями і поляками. Перші перемоги козаків над королівськими військами під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями сприяли розширенню соціальної бази повстання за рахунок українських селян, міщан і духовенства. Бунти охопили усю Наддніпрянщину, Сіверщину, Поділля, Волинь, Галичину. На початку 1649 року Київ зустрічав гетьмана Хмельницького як «"Мойсея, спасителя, освободителя й визволителя народу з лядської неволі"». Початково повстанці прагнули встановлення козацької автономії в Наддніпрянщині, проте на переговорах з королівськими емісарами під Замостям 1649 року вже мали намір «"вибити з лядської неволі…народ увесь руський"», «"всю Русь по Львів, Холм і Галич"». Реалізації планів завадила зрада козацького союзника, татарського хана, під час битв під Збаражем і Зборовом. Хмельницький був змушений укласти з королем Речі Посполитої Яном ІІ Казимиром Зборівський договір. За цим договором Військо Запорозьке отримувало автономію, очолювану гетьманом, у складі трьох воєводств — Київського, Чернігівського і Брацлавського, а також східних районів Волині та Поділля.