Som omtalt blev panserkrydserne stadig større, fordi på samme tid skulle være hurtigere end slagskibene og have tilstrækkeligt artilleri og panser til at kæmpe mod dem. Da England byggede slagskibet "Dreadnought" (afleveret i 1906), der var større og hurtigere end alle eksisterende slagskibe, stod panserkrydseren over for nye udfordringer. Englændernes eget bud var de tre slagkrydsere af "Invincible"-klassen, færdigbyggede 1908-09. Med deres 17.400 ton var de næsten lige så store som "Dreadnought", men de havde kun 8 kraftige kanoner mod Dreadnoughts 10, og panseret var også svagere. Til gengæld var farten øget fra 21 til 25,5 knob. Slagkrydserne er blevet udsat for megen kritik. Under søslaget ved Tsushima i 1905 mellem Japan og Rusland, havde panserkrydserne kæmpet side om side med slagskibene og klaret sig fint. I England brugte man samme taktik med det resultat, at slagkrydserne led katastrofale tab mod de tyske slagskibe i Jyllandsslaget i 1916. Kritikken har kun ret, når det drejer sig om anvendelsen af slagkrydserne. Når de blev brugt rigtigt, det vil sige som opklaringsstyrke eller i kamp mod krydsere, fungerede de fint, for eksempel ved Falklandsslaget i 1914, hvor "Invincible" og søsterskibet "Inflexible" gjorde det af med den tyske Stillehavseskadre. Ud over England var det kun Tyskland og Japan, der havde resurser til at bygge slagkrydsere. I andre lande påbegyndte man skibe, men opgav dem på grund af prisen eller erfaringerne fra 1. verdenskrig. Kun i USA byggede man under 2. verdenskrig "Alaska"-klassen, der var en slags moderne opfølgere til slagkrydserne.