Ved starten på 1. verdenskrig var det Osmanniske Rige i en katastrofal tilstand. Som følge af gentagne krige, der blev udkæmpet i denne periode, var områder gået tab, økonomien lå i ruiner og folket var demoraliseret og træt. Hvad det Osmanniske Rige manglede var tid til at komme sig og gennemføre reformer, men der var ingen tid, for verden var ved at glide ud i krig og det var højest usandsynligt, at det Osmanniske Rige kunne holde sig udenfor den kommende krig. Da det ikke forekom muligt at forblive neutralt og fokusere på genopbygning måtte osmannerne alliere sig med en af siderne, for efter den Italiensk-tyrkiske krig og Balkankrigene var de fuldstændig tømt for ressourcer. Der var ikke tilstrækkelige mængder våben og maskiner tilbage og osmannerne havde heller ikke de fornødne midler til at købe nye. Den eneste mulighed for den Den Høje Port var at indgå en alliance med en europæisk stormagt, og i begyndelsen var det egentlig ret ligegyldigt hvilken. Som indenrigsminister Talat Paşa skrev i sine erindringer: “Tyrkiet havde brug for at slutte sig til en af landegrupperne, så det kunne organisere sin indenlandske administration, styrke og vedligeholde sin handel og industri, udvide sine jernbaner, kort sagt at overleve og beskytte sin eksistens.”