Скафетта стверджує, що вимірювання загального сонячного опромінення (TSI), зібрані супутниками з 1978 р., є недосконалими, оскільки "катастрофа «Челленджер"» перешкоджала своєчасному запуску супутника ACRIM 2, над яким він працював, щоб замінити ACRIM 1. Це призводить до дворічного розриву даних у часових рядах ACRIM, який науковці поєднують із перекриттям даних кількох інших супутників. Вони дійшли до висновку, що нагрівання від Сонця не збільшувалось між 1980 і 2002 роками і не суттєво сприяло глобальному потеплінню поверхні за цей період. Деякі дослідники ACRIM, включаючи головного дослідника Річарда Уілсона (Колумбія) та Скафетту, не погоджуються та аргументують значну тенденцію до зростання середньої сонячної яскравості протягом дворічного розриву даних у часових рядах ACRIM. Студентські газети Університету Дюка повідомляють, що тлумачення аналізом Річарда Уілсона «Скафетта і Вест» полягає в тому, що «сонце могло мінімально сприяти приблизно 10-30 % глобального потепління поверхні 1980—2002 років».