Хорватський історик писав, що починаючи з 1912 року з армії Австро-Угорщини почалося масове звільнення офіцерів-сербів. Після того як у Сараєві серб Гаврило Принцип убив спадкоємця австро-угорського престолу Франца Фердинанда, в австро-угорському суспільстві посилилися антисербські настрої. Сербів назвали «народом-зрадником» в Австро-Угорщині. У липні 1914 року по території Хорватії і Славонії, де жили серби, прокотилася хвиля демонстрацій і антисербских погромів. Руйнування православних церков і осквернення сербських кладовищ відбулися в Загребі, Славонському Броді, Шибенику, Спліті, Дубровнику і в інших населених пунктах Хорватії. Після початку Першої світової війни багатьох сербів, як ненадійних громадян, було вміщено до в'язниць і концентраційних таборів. Під час війни багато сербських громадських діячі зазнали судового переслідування за «великосербську пропаганду». Указом бана Хорватії і Славонії було повністю заборонено кирилицю, а багато сербських газет у Хорватії закрито. Сербське підприємницьке товариство, засноване 1897 року, під час війни було закрито. Після початку мобілізації тисячі сербів з Хорватії були призвані в австро-угорську армію. Багатьох з них направлено на фронт воювати проти сербської і чорногорської армій. Однак часто серби або здавалися в , або добровільно переходили на бік російської (на Східному фронті) і (на Балканському фронті) армій. Багато сербів, які до війни емігрували з імперії Габсбургів, вступали добровольцями в сербську армію на Салонікському фронті.