Jøderne måtte selv grave massegravene. Derefter blev de tvunget til at klæde sig af; delvis fordi tøjet skulle til genbrug, delvis for at afdække, om de havde penge eller andet af værdi på sig. De blev tvunget til at knæle ved kanten af graven, så nakkeskud fik dem til at tumle ned i den. SS og politi foretrak dog ofte, at jøderne skulle lægge sig på bunden af graven for at blive skudt dernede med maskinpistol. De næste ofre skulle så lægge sig ovenpå de døde, med fødderne vendt den anden vej, "sardin-metoden". Der kendes også tilfælde, hvor jøderne blev drevet ind i en synagoge, som blev antændt. Den oprindelige målgruppe for myrderierne, "jøder ansat i parti eller stat" blev udvidet til at omfatte alle mandlige jøder i arbejdsdygtig alder; så til alle mandlige jøder uanset alder. Jødinder blev i første række dræbt af lokalbefolkningen; antisemitismen var vokset kraftigt i Ukraine efter den store hungersnød, hvor sovjetiske agenter gav jøderne skylden for madmangelen. Ukrainske frivillige bevogtede også tyskernes russiske krigsfanger. Til trods for Hitlers advarsel mod at bevæbne slavere, fik tyskerne sommeren 1941 hjælp af 26 bataljoner med lokalt rekrutteret politi, der mest var motiveret af muligheden for at kunne plyndre ofrene. "Wehrmacht"-soldater fik forbud mod at deltage i eller overvære massakrerne, men et voksende antal mødte alligevel frem for at se og fotografere drabene. Yngre "Wehrmacht"-officerer udviste i mindre grad end de ældre modvilje mod at dræbe jødiske børn. General Heinrich Eberbach syntes drab på jødiske kvinder og børn var at gå for langt; men hans søn svarede: "Hvilken nytte har jeg af at dræbe de gamle?"