Док је у средњовековној Византији хагиографска књижевност више славила "равноапостолног цара" Константина, на латинском Западу, где је само Јелена поштована као светица било је обратно. Бројна литерална дела, писана од Велса до Чешке, и од Италије до Шведске славила су св. Јелену и њене подвиге. У погледу визуелних уметности, циклуси минијатура са представама из Јелениног живота срећу се на реликвијарима у које су повратници из Четвртог крсташког рата после 1204. сместили реликвије донесене из Цариграда. На Западу су се често наративни циклуси са представама проналажења Истинског крста и доцнијег уздизања у време Ираклија сликани у фрањевачким манастирима пошто је ред за време крсташке доминације у Светој земљи био задужен за чување светих места. У време Ренесансе и Барока св. Јелена је остала често представљана на сликама великих мајстора попут Пјера дела Франческа (око 1420—1492), Паола Веронезеа (1528—1588) и Петера Паула Рубенса (1577—1640).