Након завршетка рата, Младен је уписао Медицински факултет на Загребачком свеучилишту. Пошто је одбио краљевску стипендију, најприје је становао у згради факултета, а потом у једној малој собици у Влашкој улици. У Загребу се дружио са својим друговима бившим „младобосанцима” — Тошом Илићем, Видом Гаковићем и др. Посебан утицај на Младена оставио је његов пријатељ Никола Николић, који је био учесник Октобарске револуције. Младен је од њега слушао приче о Октобарској револуцији, Совјетској Русији, Лењину и др. Као и већина младобосанаца, Младен је био велики русофил, који је посебно био одушевљен Бакуњином. Обожавао је и руску литературу, а посебно Тургењева и његов роман „Руђин”. Разочаран новом државом — Краљевином Срба, Хрвата и Словенаца, Младен је полако одбацивао национални романтизам и полако почео да оријентише улијево. Током студија у Загребу, посјећивао је разне студентске скупове на којима су иступали студенти различитих политичких опредјељења од лијевих земљорадника до комуниста. Такође, све више се интересовао за лијеву литературу, а посебно за Крлежу и Горког.