Між Австрією та Пруссією розгорілося суперництво за домінування у регіоні. 1863 року австрійці запропонували провести реформу німецького рейху, що передбачала об'єднання Німеччини, при якому глави всіх держав ставали васалами новообраного [австрійського] імператора рейху. Побоюючись цього, Бісмарк умовив короля Пруссії відмовитися брати участь у засіданні, що фактично поховало ініціативу. Після перемоги над Данією у війні 1864 між країнами-переможницями Пруссією та Австрією розгорівся конфлікт про спільне управління захопленими герцогствами Шлезвігом та Гольштейном, що вилилося в австро-прусську війні 1866 року. На боці Пруссії виступила більшість малих держав північної та центральної Німеччини, на боці Австрії — всі великі держави союзу (Баварія, Вюртемберг, Баден, Саксонія, Ганновер, Кургессен та Гессен-Дармштадт). Сучасна та добре озброєна прусська армія швидко захопила Кургессен та королівство Ганновер, після чого у битві при Кеніггретці розбила і австрійську армію. Війна, яка продовжувалася всього 6 тижнів, ознаменувала собою розпад німецького союзу та остаточну розбіжність політичних курсів Пруссії та Австрії. 17 північнонімецьких держав, що билися на боці Пруссії, підписали з нею договір про створення Північнонімецького союзу. До його ж складу увійшли королівство Саксонія, Саксонія-Майнінген та частини Гессен-Дармштадта північніше Майна. Берлінська конференція (13 грудня 1866 — 9 січня 1867) остаточно затвердила гегемонію Пруссії у Північнонімецькому союзі. З більшістю південнонімецьких держав, які не побажали входити до нового союз, Пруссія підписала таємні договори про взаємодопомогу ("") .