L'estabilitat de tot plegat passà altra volta pel suport explícit de l'Església. Establix una Església unificada (dita nacional actualment), enfortí l'autoritat reial nomenant bisbes i abats com a prínceps de l'imperi, atribuint-los feus del regne, així com drets reials (regalies) amb poders seculars. Aquest sistema de govern anomenat Reichskirchensystem otonià presentà una avantatge pràctic i astut perquè en cap moment el monarca perdria el poder sobre el territori atès que els eclesiàstics havien de conservar el celibat. No havent-hi cap mena de transmissió hereditària, el rei aconseguia un suport no gens menyspreable, com el que oferia l'Església. La recompensa d'aquesta política es veié reflectida en la recepció del títol d'Emperador dels romans per part del papat. D'ençà que aquest títol no tornà mai més al territori francès i s'anà transferint de mans a mans entre els successors de l'antiga Germània. La política d'influència sobre l'Església s'acompanyà d'un reforç militar de les fronteres. Tornant a les polítiques romanes d'antuvi, Otó I posà al dia les antigues marques militars per tal de contenir-se dels atacs eslaus i hongaresos. En aquest període el regne assistix a dures batalles contra aquests dos actors fins que se'ls aconseguix sotmetre de forma més o menys aconseguida. Els hongaresos són doncs derrotats a la Batalla de Lechfeld el 985. Les marques militars foren, d'altra banda, més un pretext que una vertadera defensa. I és que, tot seguint la política d'influència, Otó I s'apressà a mirar de convertir els eslaus al catolicisme. Això provocà vagues de refugiats eclesiàstics abans que Bohèmia quedàs subjecta definitivament a les ordres de la monarquia otona. Un fet que engrandí la seua autoritat de manera que Polònia hagué de reconèixer la fortalesa del regne alemany.