Samotná konference se stala důležitým milníkem a prvním významným mezinárodním počinem na poli ochrany životního prostředí. Můžeme ji chápat i jako přirozenou odpověď na akumulaci problémů, které se nastřádaly v předchozích desetiletích. Ty vyústily v ekologické katastrofy jako byl např. Velký smog 1952, při kterém zemřelo několik tisíc obyvatel, či problémy spojené s kontaminací rozsáhlých povodí a zemědělských území pesticidy. Na ty upozornila již deset let před konáním konference ve své knize Mlčící jaro (Silent Spring) americká vědkyně Rachel Carsonová. V roce 1968 založili italský průmyslník Aurelio Peccei a britský vědec Alexander King Římský klub (The Club of Rome). Posláním stále fungujícího a aktivního globálního think tanku je upozorňovat na problémy, kterým svět čelí a zároveň hledat a navrhovat řešení. Za nejznámější výstup Římského klubu se považuje zpráva manželů Meadowsových Limity růstu (Limits to Growth), která upozorňuje na neudržitelný stav lidského počínání a předkládá katastrofické vize. Tato zpráva byla vydána ve stejném roce, ve kterém se konala výše zmíněná Konference Organizace spojených národů o životním prostředí (Stockholmská deklarace). Společně s ní znatelně ovlivnila smýšlení o problémech životního prostředí v následujících dekádách. Stockholmská konference pak: „na jedné straně znamenala průlom v prosazování mezinárodní spolupráce a koordinace při řešení problémů životního prostředí, na druhé straně odhalila rostoucí divergenci zájmů bohatých a chudých zemí, "Severu" a "Jihu".“