După ce a reorganizat unitățile și și-a readus artileria pe noile linii, Cadorna a pus la cale o nouă ofensivă pentru începutul lui septembrie pentru a exploata deschiderea frontului românesc, o povară în plus pentru Austro-Ungaria. Ploaia și ceața au împiedicat însă timp de mai multe zile bombardamentul preliminar și abia în după-amiaza de 14 septembrie infanteria a putut declanșa atacul. Armata a 3-a avea o concentrare de trupe fără precedent, cu 100.000 de oameni masați pe un front de 8 kilometri, dar forțele austro-ungare adoptaseră o nouă tactică ce s-a dovedit eficace: în timpul bombardamentului italian, tranșeele din prima linie erau ocupate doar de câteva sentinele, cu grosul soldaților în siguranță, în refugii subterane de pe liniile din spate; odată tirul oprit și infanteria pusă în acțiune, austro-ungarii se întorceau rapid pe linii pentru a-i înfrunta. Masele compacte ale infanteriștilor italieni au devenit un obiectiv mai ușor pentru mitralierele și pentru artileria austro-ungare, care își reținuseră focul până în ultimul moment pentru a nu-și trăda poziția; un ofițer austro-ungar descria atacul italian ca „o tentativă de sinucidere în masă”. Înainte ca ploile puternice să pună punct final acțiunii din 18 septembrie, italienii nu au cucerit decât mici porțiuni de teren cu prețul unor pierderi grele.