Britanicii a intrat într-o epocă a "splendidei izolări", evitând complicațiile precum cele care i-au implicat în Războiul Crimeii din 1854 – 1856. Politica guvernului de la Londra s-a concentrat în special pe dezvoltarea industriei și reforma politică, pe întărirea controlului asupra imperiului colonial prin dezvoltarea Royal Navy. Londra a fost pe punctul de a interveni în Războiul civil din America din 1861 – 1862. În 1871 a semnat Tratatul de la Washington cu Statele Unite prin care se rezolvau pretențiile americane cu privire la implicațiile asupra războiului a încălcării de către britanici a statutului de neutralitate. Britanicii au plătit despăgubiri de 15 milioane de dolari. Rusia s-a folosit în avantajul ei de conflicto franco-prusac pentru denunțarea tratatului din 1856, prin care fusese forțată să demiliatarizeze zona Mării Negre. Repudierea tratatelor internaționale nu era acceptabile pentru marile puteri, soluția fiind găsită în conferința de la Londra din ianuarie 1871, prin care au fost modificate abrogate principalele prevederi ale tratatului din 1856 și au fost acceptate acțiunile Rusiei. Rusia a avut tot timpul ca obiectiv obținerea controlului asupra Constantinopolului și a strâmtorilor care legau Marea Neagră de Mediterană. Acest obiectiv a fost pe punctul de a fi atins în timpul Primului Război Mondial. Franța a avut o armată staționată în Roma pentru protejarea papei. Această forță militară a fost rechemată în patrie în 1870, iar guvernul italian a ocupat ceea ce mai rămăsese din Statul Papal și a proclamat Roma capitala țării. Italienii finalizaseră procesul de unificare, dar cu costul alienării papei și a comunității catolice pentru aproximativ o jumătate de secol. Această situație instabilă a fost rezolvată doar în 1929.