Za druhé světové války odešel do exilu. V prosinci 1938 odcestoval do Velké Británie v rámci skupiny 25 sudetoněmeckých komunistů, kteří měli připravit podmínky pro další emigraci svých kolegů z obsazeného pohraničí. V následujících měsících se jim podařilo takto dostat do britského exilu více než 800 komunistů německé národnosti. Během války pak tuto skupinu, nazývanou Beuer-Gruppe, vedl. Po vypuknutí války adresoval prezidentu Benešovi žádost o zřízení sudetoněmeckých vojenských jednotek v rámci československé zahraniční armády. V prvních měsících svého pobytu v exilu byl zdrženlivý vůči spolupráci s československým exilem okolo Edvarda Beneše. Prosazoval tehdy federativní tendence a usiloval o spolupráci sudetoněmeckých protifašistických sil (zejména Treugemeinschaft okolo Wenzela Jaksche, nezávisle na československé emigraci. Po uzavření sovětsko-německého paktu začal navíc, v souladu s linií komunistického hnutí, výrazně kritizovat vojenské úsilí západních demokracií jako "imperialistickou válku". Byl proto od července 1940 až do léta 1941 se svými dalšími politickými souputníky internován na ostrově Man. Paralelně s dalším obratem komunistického hnutí a KSČ po německém vpádu do SSSR se opět zapojil do činnosti československého exilu. Počátkem roku 1942 pak byla skupina sudetoněmeckých exilových komunistů podřízena československému vedení. Organizoval konferenci německých antifašistů, konanou v Londýně v říjnu 1943. Patřil mezi hlavní řečníky na tomto setkání. V roce 1944 vydal spis "Berlin Or Prague?: The Germans of Czechoslovakia at the Cross-roads".