Od neolitické revoluce tvořilo zrno divokých trav a později i obilí podstatnou součást potravy. Zrno i obilí se konzumovaly zpravidla rozdrcené či rozemleté. Nejstarším nástrojem na zpracování zrna bylo jednoduchá kamenné drtidlo zvané "zrnotěrka", složené ze dvou kamenů. Na větší kámen se nasypalo zrno a menším kamenem se pohybem od sebe a k sobě roztíralo. Práce s drtidlem byla namáhavá a zdlouhavá, zvláště, pokud bylo potřeba vyrobit mouku, nikoli jen hrubě nadrcený "šrot". Zhotovení kilogramu mouky trvalo 1–3 hodiny. Od pátého století př. n. l. se začaly šířit tzv. mlýnky řeckého typu. Byla to vlastně zvětšená a zdokonalená drtidla. Těžký horní třecí kámen byl opatřen dlouhou rukojetí a kývavý pohyb kolem osy mimo třecí kámen zajišťovalo více lidí, zpravidla otroků. Otvorem v horním kameni propadávalo obilí postupně mezi oba kameny a drtilo se na mouku. V Čechách jsou doloženy „barbarizované mlýnky řeckého typu“, používající podobné principy, ale vyhotovené v menším provedení pro jednoho člověka.