Почетком августа 1913. године, у року од неколико недеља од формирања Кнежевине Албаније, Балкански савезници су без борбе повукли своју војску са њене територије поштујући одредбе Лондонског уговора о миру који су потписали. За власт су се у периоду од августа 1913. до 7. марта 1914. (док није суштински формирана власт новостворене Кнежевине Албаније) бориле две супротстављене групе. Једну групу је предводио Исмаиљ Ћемали, који је 28. новембра 1912. године у Валони декларисао међународно непризнату независност Албаније и формирао привремену владу у којој је ресор војске поверио Иси Бољетинцу, једном од вођа око 20.000 качака који су се током Првог балканског рата повукли са Косова и Метохије на територију данашње Албаније. Помоћу качака је Исмаиљ Ћемали имао контролу над северним и јужним делом новостворене Кнежевине Албаније. Другу групу је предводио Есад-паша Топтани, који је због тога што је командовао хиљадама наоружаних жандарма и војника са којима се повукао после опсаде Скадра, суштински имао контролу над највећим делом Албаније. Есад-паша је 16. октобра 1913. основао Републику Централну Албанију са престоницом у Драчу. Око себе је окупио велики број исламиста и земљопоседника који су били уплашени да би влада под контролом великих европских сила могла да их лиши њихових привилегија. Да би се лакше обавила примопредаја власти у Албанији, велике силе су утицале на Есад-пашу Топтанија да се одрекне власти у замену за положај министра одбране и унутрашњих послова у новоствореној влади Кнежевине Албаније.