Roku 1206 slíbil Filip Švábský, římskoněmecký král z rodu Štaufů, Chebsko Václavu I. jako věno své dcery Kunhuty, k jeho postoupení ale nedošlo a vážně se ho začal domáhat až syn Václava I., Přemysl Otakar II. Na základě plné moci od římskoněmeckého krále Richarda Cornwallského se Chebska roku 1266 zmocnil, ale už roku 1276 se ho musel kvůli říšské klatbě ("aberacht"), uvalené na něj králem Rudolfem Habsburským, vzdát. Václav II., který si vzal Rudolfovu dceru Gutu, toto území na základě předchozí sňatkové úmluvy získal podruhé (1291). Držel ho ale opět jen krátce, do roku 1304, kdy Chebsko v rozporu se zástavní smlouvou dobyl král Albrecht I. Definitivně ho pro Čechy získal až Jan Lucemburský v roce 1322 za vojenskou pomoc Ludvíku Bavorovi v bitvě u Mühldorfu. Tehdy se také od něj odloučily části území, které se převážně dostaly do rukou říšských purkrabí v Norimberku, zbytek byl říšskou zástavou na 20 tisíc hřiven stříbra, jež nebyla začleněna přímo do Českého království, ale byla k němu připojena jako autonomní území. Krále sice na chebském hradě zastupovali purkrabí a jemu podřízení hejtman a soudce, nicméně Chebsko bylo značně samostatně spravováno chebskými měšťany, kteří např. už od roku 1235 pro celé území razili vlastní mince.