Od 6. století př. n. l. vzrůstal na poloostrově vliv mocného severoafrického města Kartága, jež bylo původně jednou z fénických kolonií. Kartáginci nahradili své fénické předchůdce a vybudovali řadu nových punských osad. Na základě archeologických vykopávek, v nichž jsou zastoupeny kartaginské i iberské artefakty, lze usuzovat, že obě tyto kultury se v těchto obchodních centrech rozvíjely ve vzájemné koexistenci. Po vítězství Římanů nad Kartáginci v první punské válce (264-241 př. n. l.), usilovalo Kartágo o vykompenzování své ztráty Sicílie vytvořením obchodní říše v Ibérii. Kartaginský generál Hamilkar Barkas si v sérii tažení probíhajících mezi léty 237 až 228 př. n. l. podrobil rozsáhlé jižní a východní oblasti Pyrenejského poloostrova. Hamilkarův nástupce Hasdrubal založil město "Carthago Nova" (Cartagena), jež sloužilo jako hlavní kartaginská základna v Ibérii. Pravděpodobně v roce 226 př. n. l. sjednal Hasdrubal s Římany, znepokojenými rostoucí kartaginskou mocí, smlouvu, v níž se obě strany zavazovaly respektovat řeku Ebro jako hranici svých sfér vlivu na poloostrově. Tuto smlouvu však v roce 219 př. n. l. porušil Hamilkarův syn Hannibal, jenž oblehl a dobyl město Saguntum, což se pro Římany stalo záminkou k vypovězení druhé punské války (218-201 př. n. l.). V průběhu tohoto konfliktu se římský vojevůdce Scipio Africanus v roce 209 př. n. l. zmocnil Carthaga Nova a během několika dalších let vypudil po vítězství v bitvě u Ilipy Kartágince z Ibérie. V mírové smlouvě mezi Římem a Kartágem uzavřené v roce 201 př. n. l. přenechali Kartáginci své državy na Pyrenejském poloostrově Římanům. Ti tuto zemi nazývali Hispánií podle latinizované verze dosavadního kartaginského jména.