Po vítězství u Slavkova se Napoleon ocitl na vrcholu slávy. Tak jako celý francouzský národ si i on, z osobních i dynastických důvodů, upřímně přál evropský mír. Odpor zbytků III. koalice však nebyl zlomen. Ruský car Alexandr I. s Napoleonem odmítl jednat bez dalšího boje a porážka francouzsko-španělského loďstva v námořní bitvě u Trafalgaru proti britské flotě vedené viceadmirálem Horatiem Nelsonem zmařila francouzské naděje na invazi do Anglie a její pokoření. Navíc i v prozatím neutrálním Prusku začaly sílit protifrancouzské válečné tendence. Tuto situaci v Prusku zapříčinil i sám Napoleon. K prvnímu výraznému narušení vzájemných vztahů došlo na podzim roku 1805, když sbor maršála Bernadotta s císařovým vědomím prošel skrze Ansbašsko a porušil tak pruskou neutralitu. Další trhlinu ve vzájemných vztazích vyvolala Napoleonem dojednaná, avšak z francouzské strany nerealizovaná výměna švýcarského kantonu Neuchâtel za Hannoversko. Tento podezřelý obchod dokonce Napoleon znesvětil tím, že v roce 1806 nabídl jím obsazené Hannoversko anglickému králi (ten byl zároveň legitimním panovníkem Hannoverska) jako cenu za mír, což v Prusku vyvolalo jednoznačné válečné pohnutí. Další znepokojení pociťovalo Prusko nad vytvořením Rýnského spolku, což byl Napoleonův krok směrem k upevnění jeho nadvlády nad rozsáhlými územími v Německu. Toto opatření zapříčinilo definitivní zánik Svaté říše římské.