В процесі розпаду Австро-Угорщини в жовтні 1918 року поляки та українці імперії почали формувати власні державні інститути на землях Королівства Галичини та Володимирії. 9 жовтня польськими депутатами Райхсрату було оголошено рішення про входження колишніх земель Речі Посполитої (в тому числі Галичини) до складу відтвореної Польської держави. У відповідь на ці дії 18 жовтня українцями у Львові була створена Українська Національна Рада — орган з повноваженнями парламенту, яка наступного дня проголосила створення Української держави на території Галичини, Буковини та Закарпаття; водночас поляками 28 жовтня у противагу йому в Кракові була утворена Польська ліквідаційна комісія, що проголосила себе представницьким органом Польської держави на колишніх австро-угорських землях. У подібній обстановці протистояння з політичного почало переростати у військове — 1 листопада, не чекаючи передачі влади українцям з рук уряду Австро-Угорщини, за рішенням українського Центрального Військового Комітету (організація сформована українськими військовими в середині вересня 1918 року), лояльні йому підрозділи зайняли усі важливі установи Львова, а поляками у відповідь створенили Польський Комітет Народовий — в той же день у місті спалахнули бої. Одночасно з цими подіями українці взяли владу у Золочеві, Коломиї, Жовкві, Раві-Руській; у Любліні, Кракові, Ярославі, Грубешові, Перемишлі почалися польсько-українські сутички. Тільки 3 листопада, вже в умовах боїв, місцеве австро-угорське керівництво офіційно передало владу у Львові та Галичині українським лідерам.