Після Жовтневої більшовицького заколоту виїхав до Києва, служив в уряді гетьмана Скоропадського. У липні 1918 року був призначений товаришем міністра юстиції Михайла Чубинського, а також сенатором адміністративного департаменту Державного Сенату. З 3 серпня по 21 жовтня 1918 був міністром юстиції. Виступав проти українізації судочинства, за збереження російської мови і культури. У жовтні 1918 року підписав так звану «Записку 10-ти», звернення до голови ради міністрів Федора Лизогуба про необхідність зміни зовнішньої політики Української держави і проголошення курсу на єднання з небільшовицькою Росією. Після повалення гетьмана Скоропадського приєднався до Білого руху, служив помічником керуючого відділом юстиції Особливої ​​Наради при головнокомандуючому Збройними силами Півдні Росії. У вересні 1919 року, після окупації Києва Добровольчою армією, прибув в місто з особливою комісією для обстеження судових установ на місцях. Після евакуації з Новоросійська залишився в еміграції у Югославії. Був головою російської колонії в Сомборі. Залишив спогади «Імператор Микола II і його уряд: за даними Надзвичайної слідчої комісії» (Російська літопис. 1922. Кн. 2).