Культура була тісно пов'язана з політикою і перебувала під її впливом. Учні довоєнної музичної школи імені Миколи Лисенка, що знову відкрилася під керівництвом кременчужанки німецького походження Леонтіни Михайлівни Дітлінг-Кокіній дали свій перший концерт у театрі для солдатів німецького вермахту через 5 днів після початку окупації. 22 червня 1942 року школа дала святковий концерт на честь річниці Вторгнення Німеччини в СРСР. У концерті брала участь і балетна трупа під керівництвом Артеменко, що відкрилася при театрі. Оркестр грав у квітні 1942 року на святкуванні дня народження Гітлера, на сцені був встановлений прикрашений живими квітами портрет «визволителя». При театрі діяла і довоєнна хорова капела, яку очолювала Олександра Минівна Сапсай, сестра засновника капели і дружина колишнього старшини армії УНР, якого заарештовано в 1937 році радянською владою. Всі виступи капели починалися з гімну «Ще не вмерла України». За рекомендацією голови окупаційного відділу освіти виконувалися композиції націоналістичної спрямованості. У січні 1942 року хор поряд з українськими народними піснями виконав «Чуєш, сурми Грають» і «Марш націоналістів». Галичанин Іван (Юрій) Костюк, «зондерфюрер» прибув до міста відділу пропаганди, передав адміністратору капели Сушко тексти пісень, а також націоналістичні брошури, які той поширив серед хористів і знайомих.