Da krigen startet i juli 1914, led k.u.k-hæren ikke bare av mangel på materielle ressurser, men også den uforholdsmessige mangelfulle strategiske og taktiske tilnærmingen, i forhold til potensielle motstandere for soldatene som ville bli påført unødvendige menneskelige og materielle tap. Militært sett hadde ikke den militære ledelsen lært de strategiske og taktiske leksene fra krigene etter 1866, og hadde deltatt i meget liten grad i væpnede konflikter. Istedenfor hadde man latt seg påvirke av holdninger utspredt fra de andre europeiske militærmaktene som dels overskygget viktige observasjoner av begivenhetene fra den russisk-japanske krigen 1904-05 og Balkankrigene 1912-13. Størst mulig konsentrering av styrkene skulle innlede aggressive operasjoner, ifølge den taktiske doktrinen nedskrevet av stabssjefen Franz Graf Conrad von Hötzendorf i hans brosjyre «"Exerzierreglement für die Fußtruppen"» (Drill for infanteriet) og håndboken «Zum Studium der Taktik» (For studie av taktikk). Den grunnleggende ideen i den taktiske doktrinen var en versjon av det tyske «"Offensive und Angriff"» (Offensiv og angripe) for å gripe og beholde initiativet med offensive handlinger – for enhver pris. Som sett allerede i det første krigsåret fulgte dette til uakseptable tunge tap for de involverte styrkene, som måtte konfrontere meget sterke motstandere som forlengst hadde tilpasset seg en moderne krigføring.