Fossin quines fossin les raons per atacar, el setge del 1148 tingué resultats desastrosos. Les forces combinades començaren el setge al juliol, però la campanya fou un fracàs i hagueren de plegar després de quatre dies. Els croats es culparen els uns als altres i hi hagueren rumors de suborn. Conrad i Lluís allargaren la seva estada a Jerusalem durant un temps, i tornaren als seus països sense haver aconseguit res. Justament com es temia, Nur ad-Din aprofità l'oportunitat per imposar el seu poder sobre Damasc, i assumí el control personal de la ciutat el 1154. El debat dels historiadors actuals conclou que la decisió d'atacar Damasc era quelcom inevitable. Alguns autors, com Martin Hoch, creuen que la decisió era la conclusió lògica tenint en compte la política exterior de Damasc, que pretenia aliar-se amb els governants de la dinastia Zengi. El rei Balduí III havia llançat prèviament una campanya amb l'objectiu de capturar la ciutat. Això acabà de decantar la decisió de la dinastia dels búrides a trencar relacions amb el Regne de Jerusalem i cercar-ne aliança amb altres estats seljúcides.