În 1951, colonia portugheză a Angolei a devenit o provincie de peste mări a Portugaliei. La sfârșitul anilor deceniului al șaselea, Frontul Național de Eliberare a Angolei (FNLA) și Mișcarea Populară de Eliberare a Angolei - Partidul Muncii (MPLA) au început să organizeze strategii și planuri de acțiune pentru a lupta împotriva dominației portugheze și a sistemului de remunerare care i-a afectat pe mulți dintre locuitorii africani din mediul rural, care au fost mutați din casele lor și obligați la muncă obligatorie, aproape întotdeauna necalificată, în condițiile boomului economic global. Războiul de gherilă organizat a început în 1961, în același an în care a fost adoptată o lege pentru îmbunătățirea condițiilor de muncă ale forței de muncă necalificate africane, care cerea mai multe drepturi. În 1961, guvernul portughez a abolit într-adevăr o serie de dispoziții legale fundamentale care au discriminat africanilor, precum a fost "Estatuto do Indigenato". (Decretul-lege 43: 893 din 6 septembrie 1961). Conflictul, cunoscut ca „Războiul colonial” sau „Războiul de Eliberare”, a izbucnit în nordul teritoriului atunci când rebelii din União dos Povos de Angola (UPA) cu bazele în Republica Congo au masacrat civilii albi și de culoare în timpul unor atacuri prin surprindere în regiunile rurale. După o vizită efectuată la ONU, liderul rebelilor, Holden Roberto, s-a reîntors la Kinshasa și a organizat milițiile bakongo.