Този период включва епохата на първите четири халифа, „вървящи в правия път“, (ар-р â шидин, оттам и "Рашидунски халифат") – Абу Бакр (632 – 634 г.), Умар (634 – 644 г.), Усман (644 – 656 г.) и Али (656 – 661 г.) и владичеството на Омаядите (661 – 750 г.). По размерите си империята, създадена за по-малко от сто години превъзхождала Римската и това е невероятно като се има предвид, че след смъртта на Мохамед е имало голяма вероятност да рухнат и тези не особено големи успехи на исляма, които той постигнал в Арабия. Умирайки, Мохамед не оставя наследник и след смъртта му (632 г.) по въпроса за неговия приемник избухват раздори между жителите на Мека и Медина, които можело да доведат до края на исляма. Умар обаче успява да наложи избора на Абу Бакр. Междувременно, при известието за смъртта на Мохамед хората от почти цяла Арабия, освен Мека, Медина и Таифа, веднага се отказват от исляма. С помощта на вярващите от Медина и Мека Абу Бакр съумява да ги върне назад към исляма, като най-голяма помощ му оказва така нареченият „меч Божий“ – опитният пълководец Халид. Халид разбива 40-хилядната армия от последователи на лъжепророка Мосейлими в така наречената „ограда на смъртта“ при Акраба (633 г.). Веднага след потушаването на арабското въстание, Абу Бакр, продължавайки политиката на Мохамед, повежда война срещу Византия и Персия и поставя началото на арабско-ислямските завоевания, продължили около един век. Халиф Умар (634 – 644 г.) успешно продължава тези завоевания и към края на живота си освен самата Арабия владее Сирия, Месопотамия, Вавилония и западната половина на Персия в Азия, а в Африка – Египет, Варка и Триполи.