זוהי עבודת הדוקטור של טאהא. הספר עוסק ברומן העברי והערבי בישראל בשנים 1967–1987 (ממלחמת ששת הימים ועד לאינתיפאדה הראשונה) על פי מודל של תקשורת ספרותית, המורכב משלושה מושגים עיקריים: שוני, השתנות והשתוות. המושג המרכזי מביניהם – השוני – בוחן את הפער שבין המציאות הטקסטואלית לבין זו החוץ-טקסטואלי. ככל שפער זה גדול יותר כך הופך הטקסט לנתון משתנה מקורא לקורא. אלא שהשתנות זו דווקא מציבה את הקורא במעמד שווה למחבר והופכת אותו לשותף לבניית הטקסט ומימושו.