Към края на лятото на 1918 година 11-а армия заема един извънредно дълъг фронт от 183 километра, разпрострял се от река Шкумба в Албания до връх Мала Рупа. За отбраната му тя разполага със 126 батальона (само 3 немски), 1401 картечници, 484 оръдия и 173 минохвъргачки, разделени в 2 корпуса (командвани от немски щабове), обединяващи седем пехотни дивизии. Именно срещу лявото крило на армията при Добро Поле е насочен главния удар на започналата на 15 септември 1918 година последна голяма съглашенска офанзива. Частите на 11-а армия, заемащи този участък от фронта се оказват твърде малобройни, за да се противопоставят ефективно на превъзхождащия ги в почти всяко отношение противник в резултат на, което се стига до пробива на Солунския фронт и последвалото скоро след това общо отстъпление на 11-а и 1-ва армия. На 29 септември България сключва Солунското примирие, с което излиза от войната и което лишава 11-а армия от почти целия ѝ състав. Мястото на българските дивизии е заето от пристигащите едва сега на помощ няколко немски дивизии (сред които и силно изтощения от битки на Западния фронт Алпийски корпус), които обаче съвсем не са в състояние да окажат сериозна съпротива на далеч по-многобройния противник. Така към 15 октомври в състава ѝ влизат IX австро-унгарски пехотен корпус (9-а и 30-а пехотни дивизии), 39-и пехотен корпус (Алпийския корпус и 219-а пехотна дивизия) и 53-ти корпус (217-а и 6-а резервна пехотна дивизия), като бойната сила възлиза на 33 200 пушки, 620 саби и 356 оръдия в 61,5 батальона, 7 ескадрона и 81 батареи.