Поново је преузео положај команданта Прве армије и одмах по преузимању исказао је свој командантски таленат. По пробоју Солунског фронта за ратне успехе његове Прве армије, генерал Петар Бојовић је указом "бр. 50040" од 13. септембра 1918. унапређен у чин "војводе" као последњи генерал унапређен у овај чин. Пре њега у овај чин су унапређени Радомир Путник (1912), Степа Степановић (1914) и Живојин Мишић (1914). Средином септембра 1918. године, ова армија је прва пробила непријатељске линије у бици код Доброг Поља напредујући дубоко у окупирану територију долином Вардара према Велесу. Тим продором бугарска војска је раздвојена од немачке и аустроугарске, чиме је практично, избачена из рата. У току офанзиве, армија којом је Бојовић командовао нанела је још један тежак пораз бугарској војсци код Куманова, након чега је убрзо уследила и формална капитулација Бугарске. Напредујући долином Јужне Мораве, ова војска је ослободила Врање и Лесковац током Нишке операције, а код Ниша је 11. октобра из строја избачена главнина немачке Једанаесте армије. У даљем надирању Дунавске дивизије ослобођена је готово цела Србија са Београдом (1. новембра 1918). Српске трупе су по заузимању престонице наставиле ослобађање и заузеле су Банат, Срем, Бачку, Славонију и знатан део Хрватске.