Fransk politikk i mellomkrigstiden var preget av to forhold: de enorme tapene under første verdenskrig (over drept og mange flere skadet) og de politiske spenningen;, mellom radikale og konservative; republikanere og kongetro; med den franske revolusjon, revolusjonen i 1830 og i 1848 og Pariskommunen i 1871. Frankrike gjennomgikk to perioder med intens politisk polarisering etter første verdenskrig; i 1924–1926 og 1934–1938. Den siste var knyttet til den store depresjonen, ga en radikal regjering under den såkalte folkefronten (koalisjon av partier på venstresiden), og satte dype spor i årene etter. Ett resultat av polariseringen var fransk avvisning av en militær pakt med Sovjetunionen i 1936, for å demme opp for et aggressivt Tyskland. Den såkalte Stavisky-skandalen (Alexandre Stavisky var en svindler, med kontakter i regjeringen, og og russisk-jødisk bakgrunn) utløste en alvorlig krise for det franske demokratiet i 1934, med antisemittiske opptøyer, gatekamper og beskyldninger om at høyresiden forsøkte statskupp. Stavisky-skandalen bidro til etableringen av Folkefronten.