I de midterste år af Edvards styre havde han en periode med stor lovgivningsmæssig aktivitet. En af de bedste kendte stykke lovtekst var Statute of Labourers of 1351, der omhandlede manglen på arbejdskraft forskyldt af den sorte død. Statutten fastsatte lønninger til samme niveau som før pesten, og immobiliserede bønderne ved at fastslå at deres herremænd havde førsteret til deres arbejdskraft, så de ikke kunne flytte. På trods af koordinerede indsatser for at opretholde statutten så endte den med at fejle som følge af konkurrence blandt jordejerne imellem. Loven er blevet beskrevet som et forsøg på at “lovgive mod loven om udbud og efterspørgsel", hvilket var dømt til at gå galt. Ikke desto mindre skabte manglen på arbejdskraft et interessefællesskab mellem de mindre jordejere i House of Commons og de store jordejere fra House of Lords. Foranstaltningerne skabte vrede blandt bønderne, hvilket ledte til Peasants' Revolt i 1381.