A mesura que la guerra avançava, els Aliats van descobrir punts febles en l'Aviació Naval Japonesa. Encara que la majoria dels avions japonesos es caracteritzaven per tenir un gran radi operatiu, tenien molt poc blindatge i armament defensiu. Resultat d'això, els avions nord-americans, més nombrosos i molt més armats i blindats, van poder desenvolupar tècniques que anul·lessin els avantatges dels avions japonesos. Si bé hi hagué retards en el desenvolupament dels motors, durant la guerra aparegueren diversos dissenys molt competitius, però la feblesa industrial, la manca de matèries primeres i la desorganització que comportava els bombardeigs aliats havia desbaratat la seva producció en massa. A més, la no Marina Imperial Japonesa tenia un procés eficient per a entrenar ràpidament als pilots, i es considerava que eren necessaris fins a 2 anys d'entrenament per a un pilot destinat a un portaavions. A més, no van ser capaços de substituir els pilots perduts durant els èxits inicials de la campanya del Pacífic. La inexperiència posterior dels pilots de la Marina Imperial Japonesa es va fer especialment palesa durant la Batalla del Mar de les Filipines, quan els seus avions eren abatuts a grapats pels pilots americans, fins al punt en què els americans van anomenar "El Gran Tir al Plat de les Marianes". Després de la Batalla del golf de Leyte, la Marina Japonesa optà cada cop més per desenvolupar avions pels Kamikazes.