זמן קצר לאחר פריצתה של מלחמת העצמאות האמריקנית באפריל 1775, השתלט כוח קטן בפיקודם של נתנאל גרין ובנדיקט ארנולד על מצודת המפתח פורט טיקונדרוגה (Fort Ticonderoga) ב-10 במאי. ארנולד ניצל את ההצלחה ופשט על פורט סיינט-ז'אן (Fort Saint-Jean) הסמוכה למונטריאול, פשיטה שהדאיגה מאוד את המנהיגות הבריטית באזור. פעולות אלה הביאו את מנהיגי המורדים כמו גם את הבריטים, לקחת בחשבון אפשרות של פלישה לקוויבק בהנהגת כוחות הקונגרס הקונטיננטלי השני, ומושל קוויבק, גנרל גאי קרלטון, החל לארגן את כוחותיו להגנה. לאחר שדחו בתחילה את הרעיון, אישרו לבסוף נציגי הקונגרס למפקד המחלקה הצפונית של הצבא הקונטיננטלי, מייג'ור גנרל פיליפ סקיילר, לפלוש לפרובינציה בהתאם לצורך. סקיילר החל מיד בארגון ציוד וחיילים להקמת כוח פלישה בפורט טיקונדרוגה ובפורט קראון פוינט (Fort Crown Point). כחלק ממתקפת התעמולה האמריקנית, הופצו מכתבים מאת הקונגרס ומהאסיפה האזורית של מדינת ניו יורק בפרובינציה, אשר הבטיחו שחרור משלטון הדיכוי הבריטי. ארנולד, שלא קיבל את הפיקוד על כוח הפלישה, שכנע את ג'ורג' וושינגטון לאשר את הקמתו של כוח שני בפיקודו, שינוע דרך שטחי הפרא של מדינת מיין (של היום) ישירות לעבר קוויבק סיטי.