У міжвоєнний період розпочалося проєктування та виробництво авіаційних автоматичних гармат для озброєння літаків, зенітних гармат та протитанкових гармат, спеціалізованої зброї проти нового виду озброєння — танка. Крім того змінювалася організаційна структура військ для підвищення дієвості артилерійського вогню. Наприклад у німецькій армії у 1920-ті — 1930-ті роки виникли так звані артилерійські спостережно-коригувальні дивізіони (). Це були підрозділи без вогневих засобів ураження, які підпорядковувалися штабам армій або корпусів та тимчасово передавалися піхотним дивізіям під час наступу на ділянках прориву. Спостережно-коригувальний дивізіон складався з 2—4 спеціалізованих батарей звукометрії, світлометрії, топографічні та аеростатні. За допомогою різноманітних точних оптичних та електромеханічних пристроїв німці могли швидше та точніше визначати ворожі цілі, наприклад ворожу гарматну батарею, що відкрила вогонь. Наслідком цього став той факт, що під час німецько-радянської війни вермахт ніколи не зосереджував більше ніж 80 гармат на один кілометр фронту, такої щільності вогню вистачало для виконання бойових завдань. У протилежність німцям Червона Армія у наслідок економічного та науково-технічного відставання СРСР не мала достатніх промислових потужностей для виробництва точних механічних або оптико-електричних пристроїв керування артилерійським вогнем. Тому акцент вимушено робився на масованому гарматному вогні. Так під час наступу на Київ у листопаді 1943 року радянська сторона зосередила 300—415 гармат на один кілометр фронту.