Мусульманське завоювання Леванту, або Арабське завоювання Леванту — у 634–638 роках процес підкорення мусульманськими військами Арабського халіфату території Леванту (Палестини і Сирії), що належав християнській Візантійській імперії. Складова ісламського завоювання, важлива подія історії візантійсько-арабських воєн. Обороною візантійських земель керував імператор Іраклій, арабським нападом — халіфи Абу-Бакр і Умар. Головним полководцем і рушійною силою завойовників був Халід, прозваний «мечем Аллаха». Протягом 634 р. мусульмани завдали ряд поразок християнським військам у Південній Сирії. 635 р. вони захопили її, включно з Йорданією і Палестиною, за винятком Єрусалима. 636 р. араби вщент розгромили візантійське військо при Ярмуці, й у квітні 637 р. здобули Єрусалим. Протягом 637—638 рр. вони довершили захоплення Північної Сирії, після чого перенесли бойові дії на терени Кілікії та Анатолії. Внаслідок арабського завоювання Візантія назавжди втратила контроль над Левантом. Він лишався під мусульманським управлінням до кінця ХІ ст., до Першого хрестового походу. Внаслідок завоювання розпочалася ісламізація та арабізація населення Сирії і Палестини; відбулася докорінна зміна місцевого суспільства, що визначило цивілізаційне обличчя Леванту на наступні віки.