1863-ban részt vett Langiewicz alatt a lengyel forradalomban. Megsebesülve, visszakerült ismét Bécsbe és Pestre. Valóságos típusa volt a szocialista vezérnek. Egész életét a munkások ügyének szentelte s egyik főszónok volt a munkásgyűléseken, a mellett folyvást torzsalkodott az újabb eszmék híveivel. 1869-ben megalakította az óbudai munkásszövetséget, mely mint ilyen első volt Magyarországon. A párizsi munkás kongresszuson (a Második Internacionálé 1889-es kongresszusán) mint magyar munkáskövet szerepelt. Évek óta megszűnt azon ember lenni, ki a munkásmozgalom élén működhetett volna; ivásnak adta magát. 1890 júniusában a Népszava s Arbeiter Wochen-Chronik kiadói bűnvádi följelentést tettek ellene sikkasztás bűntette miatt, mert a beszedett pénzeket nem könyvelte el, hanem a saját céljaira fordította. Végkép elzüllött, betegen, elhagyatva, barátja Mielvinszky Sándor lengyel emigráns házában Budapesten húzta meg magát, ahol meg is halt. Temetésének költségeit a magyarországi könyvnyomdászok és betűöntők fedezték.