Tanult Egerben és Pesten, ahol ügyvédi oklevelet nyert. 1844-ben lépett a hivatalos pályára, midőn Pest városa megválasztotta tiszteletbeli aljegyzőnek. 1845-től mint titkár Vay Miklós báró, a helytartótanács alelnöke mellett működött. 1848-ban Széchenyi István minisztériumában osztálytanácsos lett. A szabadságharcban mint önkéntes harcolt a szerbek és Simonics ellen; ezért haditörvényszék elé állították, de felmentették. 1851-ben Békés- és Csanádmegyék titkára, majd Püspökladányban szolgabíró s később Szabolcs- és Biharmegyék első megyei biztosa s Borsod megyében megyefőnök volt. Ezen időben azzal szerzett magának érdemeket, hogy a református egyházi gyűlést, minden tilalom és üldözés ellenére, lehetővé tette. Innét a helytartótanácshoz osztották be, ahol 1862-ben valóságos osztálytanácsos, az alkotmányos érában pedig a belügyminisztériumban osztálytanácsos lett; később ugyanazon minőségben a honvédelmi minisztériumba helyezték át. Ezen időben merült fel az az eszme, hogy a hadsereg élelmezése és felszerelése tőkepénzesek konzorciumának adassék ki; Havas mint a minisztérium kiküldötte, Bécsben ezen tervet meghiúsította. Később a kereskedelmi minisztériumban lett államtitkár és mint ilyet 1875. április 4-én nyugdíjazták. A Budapest városi erdészeti és kültelki bizottmánynak elnöke és az egyetemen a közigazgatási jog magántanára volt. Az ő indítványára történtek az aquincumi ásatások. Az kiküldött bizottságnak elnöke, a kivitelezés erélyes terjesztője és végrehajtója volt. Ezenkívül a Mátyás-templom építési bizottság elnöke és a képzőművészeti társulat alapító és igazgatósági tagjaként is szerepelt. A budai hegyek szépítése és különösen az útvonalak megállapítása körül nagy érdemeket szerzett. Sokat foglalkozott a magyar őstörténettel, különösen az avarok és szlávok korára vonatkozólag. Elhunyt 1894. november 2-án, a budapest-vízivárosi temetőben helyezték örök nyugalomra 1894. november 3-án.