Fra begyndelsen af krigen i 1939 til VE Day var flere af Canadas Atlanterhavskysthavne vigtige for forsyningsindsatsen til Storbritannien og senere for de Allieredes landoffensiv på Vestfronten. Halifax og Sydney, blev de primære konvojsamlingshavne, hvor Halifax blev tildelt de hurtige eller prioriterede konvojer (stort set tropper og vigtige materialer) med mere moderne handelsskibe, mens Sydney blev givet langsomme konvojer, som transporterede kraftigere materiale på ældre og mere udsatte handelsskibe. Begge havne var stærkt befæstet med kystradarstandpladser, lyssøgningsbatterier og omfattende kystnære artilleristationer, som alle var bemandet med reserver og mandskab fra den canadiske flåde og hær. Militære efterretningsagenter håndhævede strengt mørklægning i hele området, og antitorpedonet var til stede i havneindløbene. Til trods for at ingen landinger af tysk personel fandt sted nær disse havne, var der hyppige angreb fra ubåde på konvojer på vej til mod Europa. Den mindst flittigt brugte, men ikke mindst vigtige, var havnen i Saint John, der også oplevede materiel kanaliseret via havnen, hovedsagelig efter at USA gik ind i krigen i december 1941. Canadian Pacific Railways hovedlinje fra det centrale Canada (som krydsede staten Maine) kunne bruges til transport til støtte af krigsindsatsen.