A Amèrica llatina el comunisme desenvolupà nombrosos corrents dogmàtics durant l'època de postguerra que li atogaren una peculiaritat pròpia. L'esperit revolucionari s'impregnà amb força en un continent caracteritzat per profundes desigualtats socials, i amplià les seves bases teòriques amb aportacions com la teologia de l'alliberament. No obstant això, malgrat tenir molts seguidors per tot el continent, aquest sistema només va aconseguir establir-se a l'illa de Cuba, si bé va haver-hi experiències socialistes en altres estats com Mèxic o Nicaragua. A Cuba, el moviment revolucionari va enderrocar el dictador Fulgencio Batista el 1959 i s'hi instaurà un règim esquerrà que eliminà la gran i mitjana propietat privada i va iniciar un procés d'expropiacions i nacionalitzacions, així com una important reforma agrària. A més, van sorgir moviments revolucionaris en nombrosos estats inspirats en la Revolució cubana, com a Colòmbia, on ja actuaven diversos grups guerrillers comunistes com les FARC o l'ELN, o a Veneçuela, on el Partit Comunista creà les Forces Armades d'Alliberament Nacional. Al Salvador, una escissió del Partit Comunista Salvadorenc va crear les Forces Populars d'Alliberament Farabundo Martí que van tenir un paper destacat en la guerra civil que afectà aquest estat de 1980 a 1992. També van sorgir grups guerrillers de menor transcendència a Bolívia, Brasil o Uruguai. A Xile el comunisme va ser prohibit per l'anomenada "Llei Maleïda" el 1948. A Amèrica del Nord el comunisme fou durament reprimit. Als Estats Units va haver-hi una persecució governamental durant dècades que relegà els comunistes a la marginalitat, si bé el CPUSA mai va ser declarat il·legal.