У 1900—1903 роках внаслідок інтенсивної індустріалізації відбулась перша економічна криза перевиробництва. Внаслідок чого посилилась монополізація та погіршення умов праці робітників. Російсько-японська війна на Далекому Сході 1904—1905 років була програна, замість демонстративної перемоги й "«підйому морального духу»" перетворилась на загальні депресивні настрої. 9 січня 1905 року з подій Кривавої неділі, розстрілу мирної демонстрації робітників у Санкт-Петербурзі, розпочалась Перша російська революція. Це стало приводом для масових страйків, що паралізували Російську імперію. Одночасно селяни захоплювали ліси й маєтки. На панцернику «Потьомкин» на Чорноморському флоті відбулося повстання моряків, яке підхопили сапери в Києві. У грудні збройне повстання у Дебальцевому піднімають залізничники, у Києві повсталі робітники творять власну республіку. У відповідь на революцію маніфестом від 17 жовтня 1905 року Миколою II дарувались громадянські права й скликається перший парламент — Державна дума. Українці починають українізувати народну освіту, поширюється діяльність «Просвіт», засновується газета "«Хлібороб»" та ін. Після парламентських виборів навесні 1906 року українські депутати в Думі, яка проіснувала лише 2 місяці, утворюють власну фракцію, Українську парламентську громаду, яку очолює земський адвокат Ілля Шраг. У другій Думі, яка проіснувала 3 місяці, 1907 року 47 українців знов утворили фракцію й повторили вимоги культурно-політичної автономії України та розширення сфер вжитку української мови. Новим виборчим законом було значно обмежено коло виборців, тому до третьої Думи вже потрапили здебільшого консервативні контрреволюційні сили, національне відродження згорталось, переходило до підпілля (ТУП), ширились шовіністичні та антисемітські настрої (справа Бейліса).