7 квітня 1939 р. Італія на чолі з Беніто Муссоліні після тривалих інтересів та всебічної сфери впливу в міжвоєнний період вторглася в Албанію. Албанці-мусульмани були залучені до початкового опору італійцям, як майор Абаз Купі, який з мізерним запасом зброї керував албанськими силами, а згодом чинив опір з гір північної Албанії, коли король Зог втік за кордон. Італійці створили місцевий колабораціоністський уряд, і деякі його члени походили з мусульманського населення, як прем'єр-міністр Шефкет Верлачі. Кордони Албанії були розширені та охопили сучасну західну Македонію, західну та центральну частину Косово, частини південно-західної Чорногорії, де містилося велике мусульманське албанськке населення, та частину регіону Санджак, в якому в основному було слов'янське мусульманське населення. Завдяки тому, що Зог створив послідовне керівництво всіма релігійними групами, сили Осі майже не мали проблем з цим. Італійці намагалися завоювати симпатії албанських мусульман, запропонувавши побудувати велику мечеть у Римі, хоча Ватикан виступив проти цього, і зрештою нічого не вийшло. Італійські окупанти також намагалися це зробити, підвищуючи заробітну плату. Зять Муссоліні граф Чано також змінив керівництво мусульманської громади сунітів, яка визнала італійський режим в Албанії духовенством, що відповідало італійським інтересам, на легко контрольовану організацію «Мусульманський комітет». Фішер зазначає, що «мусульманська громада в цілому сприйняла цю зміну з невеликою скаргою», тоді як більшість орденів Бекташі та їх керівництва були проти італійської окупації і залишалися опозиційною групою. Фішер підозрює, що врешті-решт італійці втомилися від опозиції ордену Бекташі, і його голову Ніяза Деда вбили. За винятком бекташів, італійці виділяли гроші на бюджети трьох інших релігійних громад за час свого перебування в Албанії.