1354 року, через рік після смерті Феогноста, Константинопольський патріархат звів у ранг митрополита бажаного Орді московського учня Феогноста — єпископа Владимирського Олексія. Патріарх Тирновський 1355 року звів на литовську митрополичу катедру Романа, якого Рогожский літописець називав сином тверського боярина, а історики приписали до родичів Уляни — другої дружини Ольгерда. Між Романом і Олексієм виник спір за Київ, і 1356 року вони обидва приїжджали в Константинополь. Патріарх Калліст закріпив за Романом Литву і Малу Русь, але Роман утвердився і в Києві. В руських літописах повідомляється, що митрополит Олексій 1358 року приїжджав у Київ, був заарештований, але зміг утекти до Москви. 1360 року Роман приїздив до Твері. Претензії митрополита Київського і всієї Русі Олексія до митрополита Литовського Романа розбиралися на константинопольському синоді в липні 1361 року, який закріпив за Романом єпископії Литви (Полоцьке, Турівське і Новгородське єпископства) і єпархії Малої Русі. Суперечка Романа з Олексієм за Київ закінчився зі смертю Романа 1362 року. Того ж року литовські князі звільнили від татарської влади райони на південніше київської області та галицьких земель, приєднавши таким чином давню Білгородську (Аккерман) єпархію і частину молдовсько-влаських земель, православне населення яких окормлювали галицькі єпископи, але Константинопольський патріарх, прагнучи зберегти мирні відносини з Ордою, віддав усю Русь під владу митрополита Олексія, який, не відвідуючи південно-західних єпархій, сприяв військовій і політичній експансії Московського князівства в тверські і смоленські землі. Митрополита Олексія близько десяти років підтримував патріарх Філофей.