תקופה זו החלה בעקבות המפלה הערבית במלחמת ששת הימים ("הנכסה"). ב-1969 בעקבות תוכנית השלום של מזכיר המדינה האמריקני רוג'רס, יצאו הפלסטינים להפגין ברחובות, לאות התנגדות לתוכנית שלדבריהם התעלמה מאש"ף ומהעם הפלסטיני. תיעוד הפגנות אלו, היווה את החומר לסרט הראשון של התקופה שלישית שנקרא "לא לפתרון בדרכי שלום" (1968). הסרט באורך 20 דקות, נוצר בעבודת צוות משותפת של מוסטפא אבו עלי, האני ג'והריה וסלאח אבו הנוד. קבוצה זו עברה ללבנון, וב-1971 הפיקו סרט תיעודי שני בשם "ברוח ובדם" (1971) שתיאר את מאורעות "ספטמבר השחור" וצולם במהלך הקרבות. במהלך התקופה השלישית נוצרו יותר משישים סרטים פלסטיניים תיעודים. הסרט העלילתי היחיד שנוצר התקופה זו הוא "השיבה לחיפה" (1982) של הבמאי קאסם חוול. הסרט הופק על ידי קבוצה שהייתה קשורה לחזית העממית לשחרור פלסטין. בתקופה זו כל אחד מהארגונים הפלסטיניים הקים גוף הפקה משלו. בנוסף לגוף המרכזי – "מדור הקולנוע" של אש"ף – הקימה החזית הדמוקרטית את "הוועדה לאומנות", והחזית העממית את "הוועדה האומנותית". בתקופה זו פרח הקולנוע הפלסטיני והיו לו מטרות חשובות: תיעוד המאבק, הסברה של עמדות הפלסטינים, תיעוד החיים של העם הפלסטיני והפצת דימוי הפלסטיני החדש (לוחם במקום פליט). הקולנוע הפלסטיני כונה "הקולנוע של המהפכה הפלסטינית" והיוצרים ראו את עצמם כחלק אינטגרלי מהמהפכה שהתנהלה במתכונת של מלחמת עם. בתקופה זו הארגונים ראו את הפוטנציאל ההסברתי של המדיה, אך פעלו בנפרד (כולל הארגונים השוליים ביותר) ושמו לרוב את הערך ההסברתי בראש סדר העדיפויות, ולא את הערך התרבותי שגלום בו. עד 1982 נוצרו כ-60 סרטים ופרט לאחד מהם כולם היו דוקומנטריים, והגיעו להקרנות בפסטיבלים שונים (פסטיבל לייפציג לסרטים תיעודיים בגרמניה, פסטיבל בגדאד לסרטי פלסטין, ופסטיבל הסרטים קרתגו).