Durant la Guerra Civil, els bolxevics aprovaren el comunisme de guerra, que suposà la desintegració dels latifundis i la presa per la força dels excedents agrícoles. La Rebel·lió de Kronstadt senyalà la creixent impopularitat de la guerra al comunisme al camp: al març de 1921, al final de la guerra civil, mariners desil·lusionats, principalment camperols que inicialment havien estat els partidaris més ferms dels bolxevics al govern provisional, van revoltar-se contra el nou govern. Tot i que l'Exèrcit Roig, comandat per Lev Trotsky, travessà el gel sobre el mar Bàltic per esclafar ràpidament la revolta, aquest signe de creixent descontent obligà al Partit a fomentar una àmplia amenaça de la classe obrera i camperola (llavors el 80% de la població), tot i que la facció esquerrana del Partit afavoria representar exclusivament els interessos del proletariat internacional. En el X Congrés del Partit es decidí posar final al Comunisme de Guerra i instaurar la Nova Política Econòmica, en què l'Estat permetia existir un mercat limitat. Amb unes certes restriccions es permeté l'existència d'empreses privades i s'alleugeriren una mica les restriccions a l'activitat política.