Олакшање од турског притиска дошло је са Истока. Од јесени 1400. године један од највећих освајача света, Тимур, спремао се у рат против Бајазита. Кнез Стефан, његов брат Вук и сестрићи Гргур и Ђурађ Бранковић одазвали су се у борбу против Тимура као турски вазали. Константин Филозоф наводи да се тако они "„нехотице бораху уз Турке, јер друкчије не беше могуће"". У периоду пре битке код Ангоре створени су предуслови за сукобе између породица Бранковић и Лазаревић. Наиме, предуслови за њихов сукоб створени су још када је султан дао област Бранковића синовима кнеза Лазара, задржавши за себе само неке стратегијски важне тврђаве. Са друге стране, султан је Мари Бранковић и њеној деци оставио толико поседа "„да би могли некако живети“". Пред битку код Ангоре, госпођа Мара и њени синови успели су да откупе своје поседе уз помоћ блага које су подигли у Дубровнику и Котору. Уочи битке код Ангоре, монахиња Јефимија је саставила "Похвалу Светом кнезу Лазару". Она је страховала за животе младих Лазаревића који су морали да прате Бајазита у војном походу ка удаљеним крајевима централне Мале Азије. Обраћање Светом кнезу Лазару није било идеолошки и политички чин, већ жеља монахиње Јефимије да косовски мученик заштити животе његових и Миличиних синова."„Но ако си и прешао из живота овога,"