Після другої світової війни декілька країн зберегли існуючі лінкори у складі своїх флотів, але вони вже не були стратегічно домінуючими військовими активами. Дійсно, скоро стало зрозуміло, що вони більше не виправдовують значних витрат на своє будівництво та утримання і після війни у стрій було введено лише один лінійний корабель, HMS Венгард. Під час війни стало очевидно, що зіткнення між лінкорами, як затока Лейте чи затоплення HMS Худ були, швидше, винятками з правил, а зі зростанням ролі авіації, дистанції зіткнень ставали дедалі більшими, роблячи важкі гармати недоречними. Бронювання лінійних кораблів також було недоречним перед обличчям ядерного удару, оскільки тактичні ракети з радіусом дії 100 кілометрів (60 миль) чи більше могли бути розміщені на радянських есмінцях типу «Бідовий» і підводних човнах проєкту 613. До кінця 1950-х років, малі класи суден, які раніше були незначними, тепер отримали можливість знищувати лінкори.