Коли Шарль де Голль повернувся до влади на посаді президента Франції у 1958 році, Франція вже була сильно ослаблена Другою світовою війною та конфліктами в Індокитаї та Алжирі . Він продовжував надавати незалежність решті колоній Франції на півдні від Сахари в Африці в 1960 році, намагаючись підтримувати тісні культурні та економічні зв'язки з ними та уникати більш дорогих колоніальних війн. Порівняно з деколонізацією Французького Індокитаю та Алжиру, передача влади в Підсахарі здебільшого була мирною. Тим не менш, де Голль захопився збереженням статусу Франції як глобальної держави (або "величі") і як опори британському та американському впливу в постколоніальному світі. Таким чином, він бачив тісні зв'язки з колишніми африканськими колоніями Франції, як можливість посилити імідж Франції на світовій арені, як основна держава, так і як сила, яка врівноважує США та Радянський Союз під час холодної війни . США підтримали постійну присутність Франції в Африці, щоб запобігти потраплянню регіону під радянський вплив. Так само Велика Британія мала інтерес до Західної Африки, яка залишила Францію як єдину велику державу в цьому регіоні.