Druhá fáze války o rakouské dědictví začala v létě 1744 opětovným vpádem pruského krále Fridricha II. do Čech, vojska Marie Terezie musela v té době bojovat na několika frontách, operace probíhaly v Čechách, Porýní nebo severní Itálii. Pruským spojencem byla tehdy Francie a francouzská válečná strana zosobněná dvojicí bratrů Argensonů ovládajících ministerstvo války a zahraničí směřovala koncem roku 1744 k válečnému tažení ve Flandrech. Prioritou bylo pokořit britskou armádu v Evropě, která v předešlém roce 1743 uštědřila Francouzům porážku u Dettingenu, Británie byla navíc jako hospodářsky prosperující námořní velmoc hlavním finančním zdrojem spojenecké (tzv. pragmatické) armády. Vrchním velením byl pověřen princ Mořic Saský, který si jako poradce vybral dánského válečníka Ulricha Löwendala, žoldnéře několika armád. Spolu vypracovali plán tažení, které mělo začít v dubnu 1745 a jeho cílem byla pevnost Tournai na hranicích Francie a Rakouského Nizozemí. Tournai hájil sedmitisícový sbor generála van Dortha, jemuž na pomoc směřovala spojenecká armáda pod vrchním velením vévody z Cumberlandu. Dalšími veliteli spojeneckých vojsk byli za Rakousko polní maršál hrabě Lothar Königsegg-Rothenfels (1673–1751), za Nizozemí kníže Karel August Waldeck (1704–1763) a za hannoverské kurfiřtství generál Franz Karl von Wendt (1675–1748). K dispozici jim byl ještě záložní sbor dánské armády pod vedením generála Johanna George Moltke (1703–1764), který v prostoru kolem Fontenoy před bitvou prováděl průzkumné manévry.