A második világháborút követően Magyarország a Szovjetunió megszállási övezetébe tartozott, amely fokozatosan hozzásegítette a Rákosi Mátyás vezette Magyar Kommunista Pártot a hatalom megszerzéséhez és a sztálinista típusú egypártrendszerű diktatúra bevezetéséhez, amely 1949-re teljesedett ki. A legitimációs problémákkal küzdő rendszer saját népszerűsége érdekében nagy hangsúlyt fektetett a forradalom és szabadságharc centenáriumi megemlékezéseire, erőltetett párhuzamot láttatva a szabadságharc és saját „forradalma” között. Az 1950-es évek történészei aránytalanul nagy hangsúlyt helyeztek a földbirtokos nemesség és a klérus forradalommal szembeni szerepére (kiváló példa erre Andics Erzsébet "A nagybirtokos arisztokrácia ellenforradalmi szerepe 1848–1849-ben" című munkája). Ennek következtében az ellenforradalmár jelző a haladásellenes, reakciós szinonimája lett, a rendszer történelmi ellenpólusát egészen az 1980-as évek objektívebb kutatásaiig az ellenforradalmi Horthy-rendszerben határozta meg.