(käytti Saksassa peitenimeä Arvola) () oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat työmies Kalle Fredrik Puurunen ja Anna Kustaava Tarvainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Hulda Maria Tervapuron kanssa. Puurunen työskenteli sekatyömiehenä ja muurarina Kemin seudulla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin 30. toukokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon. Takaisin komppaniaansa hän palasi 30. heinäkuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 29. marraskuuta 1916 Altonan työosastoon ja laskettiin elokuussa 1917 siviilitöihin Saksaan. Puurunen palasi takaisin Suomeen 1. joulukuuta 1918 ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, jossa hänet sijoitettiin joukkueenjohtajaksi 3. pataljoonan 2. komppaniaan. Retkikunnalla hän haavoittui 6. heinäkuuta 1919 Säämäjärvellä käydyssä taistelussa ja joutui sairaalaan. Sairaalasta hän pääsi pois 24. marraskuuta 1919, jonka jälkeen hän työskenteli työmiehenä Pohjois-Suomessa. Puurunen osallistui talvisotaan joukkueenjohtajana Kenttävartio I:ssä Osasto Pennasessa ja osallistui sotatoimiin Petsamossa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi 807. Ilmasuojelukomppaniaan, jossa hän palveli vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin asepalveluksesta. Myöhemmin hän työskenteli rakennuksilla Pohjois- Suomessa ja vuodesta 1949 alkaen Uddevallan Superfosfaattitehtaalla Ruotsissa. Ylennykset: Reservin vänrikki 1940. Kunniamerkit: Vapaudenmitali 2. lk; Vapaussodan muistomitali soljen kera, Aunuksen Vapaussodan muistomitali, Jääkärimerkki.