L'Arma aèria francesa nasqué el 1909, però no esdevingué independent fins al 1934, succeint l'"Aéronautique militaire" que depenia de l'Exèrcit de terra. Al llarg dels anys, la denominació del seu responsable superior anà evolucionant paral·lelament a com ho feien les dimensions del cos a les seves ordres, i seguint també les situacions imperants a l'exèrcit gal en conjunt. D'aquesta manera, els generals de divisió dels anys d'entreguerres foren succeïts pels generals d'exèrcit i de cos, just al començament de la segona guerra mundial. Als anys primers de la guerra es donà el cas curiós que, durant un breu període, coincidiren dos Caps de les Forces Aèries: el del govern de Vichy, que encapçala unes força aèria molt disminuïda de conseqüències del tractat d'Armistici del 25 de juny del 1940 i el de les Forces Franceses Lliures, que inicialment comandava uns pocs pilots evadits i algunes unitats colonials. Els caps de les FAFL foren inicialment de graduació inferior als de pre-guerra, com corresponia a la quantitat d'efectius que encapçalaven, però amb una tendència creixent a mesura que avançava la contesa i es reconstruïa el potencial aeri i augmentava el territori guanyat a l'Eix. En els anys 50, la guerra d'Indoxina (1945-1954), l'episodi de Suez (1956), la guerra d'Algèria (1952-1962), més recentment les accions a Mauritània i al Txad, la guerra del Golf (1990-1991), l'actuació als Balcans i finalment a Afganistan, així com uns requisits tecnològics més elevats (com la capacitat nuclear francesa) han mantingut un alt nivell en la mobilització d'aquesta. Les darreres dècades del , a partir del 1958, han viscut la consolidació del grau de "General d'exèrcit aeri" per al Cap de l'Estat Major, per bé que el cap actual (des del 2010) sigui un almirall, Édouard Guillau.