På våren 1833 lämnade Bellini Italien. Han begav sig först till London där tre av hans operor i april uppfördes med stor framgång. I augusti reste han vidare till Paris. Under 1830-talet, tiden mellan Julirevolutionen 1830 och Februarirevolutionen 1848, upplevde den franska huvudstaden ett kraftfullt konstnärligt uppsving. I de rika emigranternas praktfulla salonger och i den uppåtsträvande och sensationslystna borgarklassens hem beundrades och hyllades virtuoser som Paganini, Liszt och Chopin, inte bara för deras musikaliska skicklighet utan även för deras romantiska konstnärsattityd. Prinsessan Christina Belgioioso, som Bellini redan kände från sin tid i Milano, presenterade i sin salong tonsättaren för bland andra Heinrich Heine (som i sin novell "Florentinska nätter" ger en träffande men kanske något smickrande beskrivning av Bellini), och blev bekant med Chopin, Ferdinand Hiller och Ferdinando Paër. Viktigare blev dock stöder från Rossini, som vid den här tiden visserligen hade slutat att komponera operor, men som även i fortsättningen förblev en framstående personlighet i det parisiska musiklivet. Den storsinte Rossini, som alltid var villig att ge yngre kolleger en hjälpande hand, ordnade så att Bellini fick i uppdrag att skriva en opera för det italienska operasällskapet "Comédie-Italienne".