Význam termínu exponenti pravice mal byť hanlivý, v rôznych spoločenských vrstvách bol význam odlišný. Termín sa sporadicky vyskytoval už počas Pražskej jari vo vyjadreniach odporcov prebiehajúceho obrodného procesu, cieľavedome a s veľkou frekvenciou sa používal najmä po invázii vojsk Varšavskej zmluvy a v prvých fázach konsolidácie a normalizácie. Termín sa používal v kombinácii s termínom "pravicoví oportunisti" a slúžil ako kritérium politického hodnotenia pri kádrovej práci a ako nástroj politického prenasledovania a deptania politických odporcov. Termín zahrnoval široké spektrum názorových oponentov a politických odporcov KSČ/KSS od vyhranených antikomunistov, členov dobových politizujúcich združení ako Klub angažovaných nestraníkov cez reformne naladených členov komunistickej strany, aktívnych členov cirkví, kritických umelcov, vedcov, pedagógov a pod. V r. 1971 bola rozhodnutím ÚV KSČ zriadená Centrálna evidencia predstaviteľov a exponentov pravice. V ďalšom priebehu normalizácie boli exponenti pravice v r. 1974 - 1988 pod tajným policajným dohľadom ŠtB doma i v emigrácii. Osoba so spoločenským štatútom exponenta pravice mala spravidla dlhodobo vážne zamestnanecké či kariérne problémy, viacerí z exponentov získali časom aj štatút politického väzňa. malá časť pod nátlakom súhlasila s prácou agenta ŠtB. Demokratická revolúcia v r. 1989 väčšinu exponentov pravice rehabilitovala politicky a niektorých aj súdne.