Sovětský svaz nepožadoval vyzbrojení svých leteckých sil střemhlavými bombardéry, neboť jejich úkoly plnily bitevní letouny Iljušin Il-2, případně bombardéry Petljakov Pe-2. Sověti už ve 30. letech vypracovali doktrínu "Hloubkového průlomu", kdy mělo letectvo získat strategickou převahu nad nepřítelem a provést výsadek parašutistů. Ti obsadili klíčové pozice v týlu nepřítele a umožnili by bleskový postup mohutným mechanizovaným sborům, které za podpory střemhlavých bombardérů prorazily nepřátelskou obranu (nebo ji obešly) a postoupily hluboko do vnitrozemí. Následně měl být paralyzovaný protivník donucen ke kapitulaci. Po Velké čistce, kdy bylo popraveno obrovské množství schopných velitelů Rudé armády, bylo od této doktríny upuštěno. Sovětský svaz praktikoval zastaralou doktrínu, podle které bylo námořnictvo i letectvo zcela podřízeno velení pozemních jednotek a z tohoto důvodu neoperovaly sovětské bitevní letouny a bombardéry s takovou efektivitou, jako letecké jednotky západních velmocí nebo Třetí říše. V roce 1943 se bombardéry úspěšně zapojily do tankové bitvy u Kurska. Během Operace Bagration byla doktrína hloubkového průlomu znovu oživena a ustupující kolony Wehrmachtu byly neustále vystaveny ruským náletům, stejně jako vojska Rudé armády o tři roky dříve náletům německých "Štuk". Jelikož v této době sovětské letectvo získalo převahu nad Luftwaffe, létala bombardovací letadla často bez doprovodu stíhaček.