Després de la fi de la Segona Guerra Mundial moltes armades van mantenir els seus cuirassats, encara que ja no eren actius militars estratègicament dominants. De fet, aviat es va fer evident que ja no valia la pena l'elevat cost de la seva construcció i manteniment, de manera que després del conflicte mundial només va ser posat en servei un nou cuirassat, el britànic "HMS Vanguard" l'any 1946. Durant la guerra havia quedat demostrat que els combats de cuirassat contra cuirassat, com a la Batalla del golf de Leyte o l'enfonsament de l' "HMS Hood", eren l'excepció en lloc de la regla, i que el paper dels combats aeris s'incrementaria encara més, fent irrellevant l'armament de grans canons. El blindatge dels cuirassats també va quedar en res contra els atacs nuclears, ja que els destructors soviètics classe "Kildin" i els submarins classe "Whiskey" podien disparar míssils tàctics amb un abast de 100 km o més. A finals de la dècada de 1950, molts tipus menors de vaixells que abans no oferien oposició digna d'esment, ara eren capaços d'eliminar poderosos cuirassats.