Třetí demokratizační vlna přichází v 70. letech 20. století a končí s příchodem 90. let 20. století. Samuel Huntington tuto vlnu charakterizuje nejlépe ve své knize "Třetí vlna – demokratizace na sklonku dvacátého století." Příčiny příchodu třetí vlny jsou především upadající legitimita státního systému, hospodářské krize, konečný rozpad koloniálního panství završený rokem Afriky a zahraniční vlivy vlád cizích států a mezinárodních organizací či ze strany obyvatelstva lavinovým efektem neboli inspirací příkladem jiného státu a následná změna poměrů. V rámci třetí vlny se demokratizovaly převážně státy jedné strany a státy, kde vládl vojenský režim či osobní diktátoři jako António de Oliveira Salazar nebo Francisco Franco. Podle Huntingtona začíná třetí vlna demokratizace karafiátovou revolucí v roce 1974, která znamená pro Portugalsko konec autoritářské vlády a přechod k demokratické formě vlády a Portugalské republice, která je následována Španělskem kde generál Franco předal moc těsně před svou smrtí španělskému králi Juanu Carlosovi I. a tím vzniká konstituční monarchie. Třetí vlna dále zahrnuje demokratickou přeměnu ve státech střední a jižní Ameriky, v Asii a v soblasti Pacifiku především mezi asijskými tygry Jižní Koreou, Tchaj-wanem a Filipínami. Třetí vlna vrcholí též rozpadem bipolárního světa a koncem studené války, kdy státy přešly k demokratickému systému v důsledku rozpadu sovětského bloku. Jedná se především o Československo, sjednocené Německo, Polsko, Maďarsko, Rumunsko, Bulharsko a státy, které byly součástí Svazu sovětských socialistických republik. Za události třetí vlny lze tudíž považovat Sametovou revoluci v Československu, pád Berlínské zdi a německé znovusjednocení. Demokratická tranzice v rámci třetí vlny proběhla relativně mírumilovně, charakteristické pro třetí vlnu jsou především kompromis, svobodné volby a nenásilná řešení konfliktů.