Odilon Barrot’n isä oli vallankumouksen aikana kansalliskonventin jäsen. Barrot oli aluksi Bourbon-restauraation kannattaja, mutta Ranskassa puhjennut ”valkoinen terrori” käänsi hänen mielensä. Hän aloitti uransa vuonna 1814 asianajajana kassaatio-oikeudessa ja sai mainetta vapaamielisten puolustajana poliittisissa oikeudenkäynneissä. Hänet valittiin "Aide-toi, le ciel t’aidera" (”Taivas auttaa niitä, jotka auttavat itseään”) -nimisen seuran puheenjohtajaksi, jonka tarkoituksena oli järjestää laillista vastarintaa restauraatioajan taantumuksellista politiikkaa vastaan. Heinäkuun vallankumouksen aikana 1830 Barrot tuki Orléansin herttua Ludvig Filipin julistamista uudeksi kuninkaaksi ja saattoi yhtenä hallituksen kolmesta edustajasta vallasta luopuneen Kaarle X:n maanpakoon. Sen jälkeen hän oli lyhyen aikaa Seinen prefektinä ja valtioneuvoston ("conseil d’etat") jäsenenä, kunnes hänet valittiin edustajainkamariin. Barrot oli kannattanut tasavaltaisilla instituutioilla täydennettyä monarkiaa, ja Ludvig Filipin vahvistettua valtaansa hän liittyi niin sanottuun ”dynastiseen oppositioon”, joka kannatti heinäkuun monarkian uudistamista perustuslaillisten reformien kautta.