Til søs havde krigen været heldig for den dansk-norske flåde: vel var slaget i Køge Bugt den 4. oktober 1710, hvor den kække Ivar Huitfeldt sprang i luften med Linieskibet »Dannebroge« og 600 mand, uafgjort, men Christian Thomesen Sehested gjorde sig navnkundig ved med stor dygtighed at forjage svenskerne fra farvandet mellem Rügen og Stralsund, og i 1713 ødelagde Gyldenløve som nævnt Stenbock’s transportflåde under Rügen. 1714 forefaldt intet af betydning på søen, men den 24. april 1715 slog admiral Gabel en svensk eskadre under Femern, og den følgende dag overgav den svenske admiral Wachtmeister sig med sine skibe, hvis ødelæggelse den kække fregatkaptajn Peter Wessel hindrede med stor åndsnærværelse. Senere på sommeren tvang den dansk-norske hovedflåde under admiral Raben efter en heftig kamp den svenske flåde under admiral Sparre til at rømme farvandene ved Pommern og gå til Karlskrona. Dermed var Stralsunds skæbne afgjort, og for ikke at blive fanget forlod Karl XII i december 1715 fæstningen, slap i en båd forbi de danske krydsere og nåede den skånske kyst 15 år efter, at han havde forladt sit rige.