Твртко је умро 1391. године. Његов наследник, Стефан Дабиша (1391—1395), успео је да одржи Тврткову државу у пуном обиму до 1393. године. Угарска након Косовског боја ратује са Османским царством. Жигмунд је, користећи се погибијом кнеза Лазара, продро у Шумадију освајајући поједине градове. Такође, мачвански бан Иваниш Хорват напада српске поседе на крајњем северу државе. На државном сабору је одлучено да се Србија, којом је управљала Лазарева удовица Милица, стави у вазалан положај према Османском царству. Турци су својим вазалима помогли у рату са Угарима. Даље борбе воде се у источној Босни, у Усори и Солију, где је на Гласинцу крајем 1391. или почетком следеће године вођена велика битка чији је опис сачуван у повељи краља Дабише великом војводи Хрвоју Вукчићу Хрватинићу. Жигмунд је са Николом Горјанским Млађим 1394. године повратио тврђаву Добор. Босански краљ постао је угарски вазал. Године 1399. дошло је до смене на врху земље Усоре и Солија. Влатко Твртковић и Вучихна Влатковић нестају из дипломатичких извора, а њихово место заузимају кнез Вукашин и његов брат Вукмир Златоносовић. За једног припадника породице Златоносовић чије име није познато била је удата сестра Хрвоја Вукчића. Њихови синови, Влађ и Стипан, учествовали су у Косовској бици у којој су заробљени. Након битке код Ангоре кружиле су вести да су се њих двојица успели ослободити заробљеништва. Жупан Драгиша Диничић био је вазал Златоносовића те се Подриње поново нашло у саставу Усоре и Соли. У Солију, Усори и Подрињу воде се борбе између Жигмунда и његових босанских противника. Сребреник је у угарским рукама од 1405. године и он постаје упориште угарских власти у Усори и Солију. Одлуком папе Гргура XII Жигмундове борбе у Босни добијају карактер крсташког рата (9. новембар 1407). У наредне две године, Жигмунду се потчинио Хрвоје Вукчић, а Жигмунд је признат за краља Босне. Тражио је да се крунише на исти начин како је крунисан Твртко I 1377. године, дакле за краља Срба и Босне.