Efter Krimkriget var huvudfästningen Sveaborg där nya arbeten kom i gång 1860 främst på Gustavssvärd och Skanslandet. En flera kilometer lång försvarslinje uppfördes på 20 år. De räfflade kanonrören hade då slagit igenom vilket revolutionerade fortifikationen. Stenmurarna ersattes med sandvallar, ammunitionskasematterna såg ut som sandkullar och formerna anpassade sig till terrängen. Det polska upproret 1863 satte fart på arbetena och ytterligare några öar i Viborgsviken befästes. Åland fick enligt fredsavtalet inte längre befästas och frånsett Sveaborg och Viborg lämnades den finska kusten obefäst. Batterier uppfördes i Anjala vid Kymmene älv och vid Tavastehus. Det rysk-turkiska kriget (1877–1878) och Afghanistankrisen 1885 fick fart på fästningarbetena i Finland inte bara på Sveaborg utan också vid Viborg, där stadens egna vallar hade överlåtits till stadens förvaltning 1869 men där man i öster på Batteribacken 1864-1877 och i väster vid Kivisillansalmi uppförde nya fästningsverk.