В сезоні &lt;a href="%D0%A4%D0%9A%20%C2%AB%D0%AE%D0%B2%D0%B5%D0%BD%D1%82%D1%83%D1%81%C2%BB%20%D0%B2%20%D1%81%D0%B5%D0%B7%D0%BE%D0%BD%D1%96%201924%E2%80%941925"&gt;1924/25&lt;/a&gt; років став гравцем «Ювентуса», де провів більшу частину своєї ігрової кар'єри. В сезоні 1925–1926 став Чемпіоном Італії у складі клубу, зігравши 16 матчів того розіграшу. Його конкурентами за місце в основі були збірники Вірджиніо Розетта і Луїджі Аллеманді. Стабільно в основі грав у сезоні &lt;a href="%D0%A4%D0%9A%20%C2%AB%D0%AE%D0%B2%D0%B5%D0%BD%D1%82%D1%83%D1%81%C2%BB%20%D0%B2%20%D1%81%D0%B5%D0%B7%D0%BE%D0%BD%D1%96%201927%E2%80%941928"&gt;1927/28&lt;/a&gt;, перед початком якого клуб залишив Аллеманді. З приходом Умберто Калігаріса став резервістом, підміняючи когось з пари Розетта-Калігаріс. Протягом 1930—1934 років ще чотири рази здобував з командою титул чемпіона Італії. Загалом проводив лише по кілька матчів за сезон. Винятком стала першість 1932 року, коли Ферреро зіграв 21 матч.