Упродовж ХІХ століття, коли формувались основи наукових знань з історії Західно-Українських земель епохи війни за Галицько-Волинську спадщину, ім'я "Дмитро Дедько" було прийнято як переважна норма для означення цього історичного діяча. Головним аргументом було використання прізвища "Dedko (Дедко)" в його власній грамоті, написаній латинською мовою в 1340 або 1341 році. Михайло Грушевський мотивував достовірність саме такого варіанту прізвища, із додаванням "«ь»" тим, що писар, навіть якщо він і не був русином, найкраще знав ім'я свого патрона. Разом із тим, різні документи, в яких згадують Дмитра Дедька, наводять цілий ряд інших варіантів його прізвища. Так, у грамотах Юрія ІІ за 1334 рік його називають "Demitrio detkone (детконе)", а за 1335 рік — "Demetrio datkone (датконе) nostro". Польський хроніст Янко з Чарнкова, описуючи події близько 1341 року і називаючи ім'я «воєводи (барона) замку Перемишль» використовує прізвище "Datko (Датко)". У грамоті угорського короля Людовика використовують прізвище "Dechk (Дечк)".