Až po pádu premiéra Walpola získal opět vysoké postavení, kdy stejně jako v roce 1714 obdržel hned několik vlivných funkcí. V roce 1742 byl povýšen na polního maršála, v letech 1742–1743 byl vyslancem v Haagu a od roku 1742 zároveň guvernérem na Menorce. Za války o rakouské dědictví byl souběžně jmenován vrchním velitelem britské armády v Německu a jako vojevůdce se naposledy významně prosadil v bitvě u Dettingenu (formálním vrchním velitelem zde byl osobně přítomný král Jiří II.) Ve věku sedmdesáti let rezignoval v roce 1743 na post vrchního velitele a vrátil se do Skotska, zemřel v paláci "Queensberry House" v Edinburghu.