A szerződés jól szolgálta Leo von Caprivi német kancellár céljait a britekkel való megállapodásban. Az 1884-es Berlini Konferenciát követően Németország már elvesztette a „hajszát Afrikáért”: a Karl Peters vezette Német Kelet-Afrika Társaság elfoglalt ugyan egy kis földterületet a tanganyikai tengerparton (mely aztán az 1888-as Abushiri-felkeléshez vezetett), de soha nem szereztek irányítást Zanzibár szultanátusának szigetei felett, így a németek nem is mondtak le létfontosságú érdekekről. Viszonzásképpen megszerezték a Német-öböl feletti irányítás szempontjából stratégiailag fontos Helgolandot, ami a Kieli-csatorna 1887-es megépítésétől fogva fontos szerepet játszott II. Vilmos német császárnak a német birodalmi haditengerészet bővítésére vonatkozó terveiben. Vilmos tengerészeti politikája vezetett végül az Egyesült Királyság és Harmadik Francia Köztársaság kapcsolatainak normalizálódásához, melyet 1904-ben az "Entente cordiale" szerződésben rögzítettek.