După împărțirile Poloniei de la sfârșitul secolului al XVIII-lea, Uniunea Polono-Lituaniană a încetat să mai existe, fiind împărțită între Imperiul Austriac, Regatul Prusiei și Imperiul Rus. Ștergerea Poloniei de pe harta Europei a devenit o cheie pentru menținerea echilibrului puterilor în Europa secolului următor. Termenul „chestiunea poloneză” a intrat în folosință la scurt timp după aceea, deoarece unele Mari Puteri s-au interesat de răsturnarea acestui "status quo", sperând să beneficieze de pe urma reînființării statului polonez, începând cu Franța sub Napoleon Bonaparte, care îi considera pe polonezi recruți utili în războaiele cu puterile de ocupație ale Poloniei. Termenul „chestiunea poloneză” a fost auzit din nou după Revolta din Noiembrie 1831, care a eșuat, apoi în timpul „Primăverii Națiunilor” din 1848-1849 și din nou după Revolta din Ianuarie din 1863, în care polonezii și lituanienii s-au revoltat împotriva Imperiului Rus, încercând să redobândească independența țării lor. În epoca unui naționalism în creștere, întrebarea dacă o Polonie independentă ar trebui restaurată, precum și ce ar însemna să fii polonez, au câștigat din ce în ce mai multă notorietate. În deceniile care au urmat, termenul a devenit mai puțin folosit, deoarece nu s-au produs noi revolte majore în Polonia pentru a atrage atenția lumii. Problema a fost ulterior atenuată de faptul că cele trei puteri care au împărțit Polonia au fost de regulă aliate timp de peste un secol (vezi Liga celor Trei Împărați), iar diplomația lor a ținut cu succes problema suprimată, astfel încât să nu apară nici o soluție serioasă. Din cele trei puteri, pentru Prusia, chestiunea poloneză era una de importanță fundamentală, deoarece însăși existența Prusiei era legată de înfrângerea statului polonez.