למרות הקשרים ההיסטוריים, התרבותיים והאתניים שביניהם, היחסים בין הודו לפקיסטן סובלים כבר שנים רבות של חוסר אמון וחשדנות מאז חלוקת הודו ב-1947. מקור המחלוקת העיקרי בין הודו לשכנה המערבית הוא הסכסוך בקשמיר. לאחר פלישתם של השבטים הפשטונים והכוחות הפקיסטנים למחצה, חתמן המהרג'ה ההינדית של ממלכת הדוגרה של ג'אמו וקשמיר, הארי סינג, וראש ממשלתה המוסלמי, שייח' עבדאללה, על מסמך הצטרפות עם ניו דלהי. מלחמת קשמיר הראשונה החלה לאחר כניסת הצבא ההינדי לסרינגאר, בירת המדינה, על מנת לאבטח את השטח מהכוחות הפולשים. המלחמה הסתיימה בדצמבר 1948 עם קו השליטה שחילק את מדינות הנסיכים לשעבר לשטחים המנוהלים על ידי פקיסטן (צפון ומערב) והודו (דרום, מרכז וצפון מזרח). מלחמת הודו-פקיסטן ב-1965 החלה בעקבות כישלון מבצע גיברלטר בפקיסטן, שנועד להחדיר כוחות לג'אמו ולקשמיר כדי לעורר התקוממות נגד שלטון הודו. מלחמת חמשת השבועות גרמה לאלפי נפגעים בשני הצדדים. זו הסתיימה בהפסקת אש של מנדט האו"ם ובהנפקה שלאחר מכן של הצהרת טשקנט. הודו ופקיסטן יצאו למלחמה נוספת ב-1971, הפעם הסכסוך היה על מזרח פקיסטן. מעשי הזוועה הרבים בוצעו שם על ידי הצבא הפקיסטני הובילו למיליוני פליטים בנגלים שהפליגו להודו. הודו, יחד עם מוקטי בהני, הביסה את פקיסטן והכוחות הפקיסטנים נכנעו בחזית המזרחית. המלחמה הביאה ליצירתה של מדינת בנגלדש.