Prezența numerică semnificativă a etnicilor polonezi pe teritoriul URSS a fost o consecință directă a împărțirilor Poloniei la care a participat Imperiul Rus în 1795–1914. Polonezii au fost dezrădăcinați din Polonia în timpul insurecțiilor naționale. După Revolta din Noiembrie din 1830–1831, aproximativ 50.000 de prizonieri polonezi, din care 30.000 de soldați și ofițeri, au fost deportați în Caucaz și Siberia. Aproximativ 200.000 de civili au fost expulzați din Polonia în următorii ani, inclusiv familii extinse și copii ai claselor privilegiate, profesori și preoți. După Insurecția din ianuarie (1863–1864), aproximativ 50.000 de polonezi au fost deportați, iar 2.000 de moșii au fost confiscate. Sărăcia extremă și opresiunea guvernanților ruși au fost și ele cauze de migrație economică. În cei 25 de ani de până la Primul Război Mondial, aproximativ 400.000 de polonezi au părăsit teritoriile ocupate în căutarea mijloacelor de existență. Numărul polonezilor din Rusia europeană a ajuns la 2,8 milioane de locuitori până în 1911, conform lui S. Thugutt. Majoritatea polonezilor era concentrată în St. Petersburg, Riga, Kiev, Moscova, Odesa, Kameanske, Ekaterinoslav și alte 12 orașe mari.