Войната на втората коалиция (1798 – 1802) до голяма степен е диктувана от генерал Бонапарт. Неговата Египетска кампания се проваля, но новите му победи в Италия (Маренго, 1800) се оказват достатъчни за изваждането на Австрия от войната. Този път и Великобритания – досегашен вдъхновител на коалициите – решава да се примири с Франция. С Амиенския договор (25 март 1802) изглежда, че цяла Европа е в мир. Само че са настъпили териториални промени, които са изцяло в полза на Франция, и това подтиква противниците ѝ към нови военни действия. Франция е анексирала Австрийска Нидерландия, левия бряг на Рейн, Савоя и Ница (твърдейки, че така достига „естествените си граници“), създала е дъщерни републики в Италия, Швейцария и Нидерландия. Възходът на Бонапарт (през 1799 г. става първи консул, през 1802 – пожизнен консул, а през 1804 – император) е предизвикателство, с което монархиите на стария режим не искат да се примирят.