Vid restaurationen återfick Ludvig Filip hela den orléanska familjeförmögenheten inklusive Palais-Royal i Paris. Mot den reaktion, som utmärkte de aristokratiska kretsarna i Frankrike efter Napoleons fall, visade sig Ludvig Filip avvisande. Han ägnade sig främst åt förvaltning av sin väldiga förmögenhet, kom därigenom i förbindelse med den franska borgerliga storfinansen och uppfostrade sina barn med den högra franska bourgeoisiens barn. När därför hertigen av Polignac genom juliordonnanserna försökte krossa den franska bourgeoisiens politiska makt och industriidkarna i Paris beväpnade sina arbetare för att genomföra revolutionen, framstod Ludvig Filip som den som var bäst skickad att ersätta Karl X.Karl utsåg Ludvig Filip till förmyndare för sin sonson. Den revolutionära regeringen utnyttjade Ludvig Filips popularitet, och han valdes vid Karl X:s abdikation till fransmännens konung, "av Guds nåde och folkets vilja". Han inriktade sig från början på att bibehålla sin popularitet hos borgerskapet. Gentemot utlandet framhöll han den samhällsbevarande karaktären i julirevolutionen. Hans inflytande på politiken under de första regeringsåren var ringa, och Casimir Périer var allsmäktig ledare för statsärendena, men efter dennes död ökades Ludvig Filips makt, dock i ständig strid med vänsterpartierna. I politikern och historikern François Guizot fann Ludvig Filip en premiärminister med besläktade idéer om kungamaktens framträdande ställning i staten. Från 1840 till 1848 regerade Ludvig Filip och Guizot i samförstånd.