Preference pro shlukování židovských vesnických sídel do kompaktnějších bloků se objevila už v mandátní Palestině, zejména po arabských nepokojích roku 1929 a ještě silněji po arabském povstání v letech 1936–1939. Tehdy totiž došlo na mnoha místech k útokům na izolovaná židovská sídla, ať už šlo o židovské čtvrti v převážně arabských městech, nebo o židovské vesnice obklopené arabskou populační převahou. V tomto ohledu se ukázalo být ze strategických důvodů výhodnější budovat komplexnější židovskou sídelní síť. Už ve 20. letech takto vznikala souvislá síť židovských zemědělských vesnic v Jizre'elském údolí. Ve 30. letech 20. století vedení jišuvu přikročilo k několika plánovitým akcím, při kterých vznikaly shluky nových osad v strategicky významných lokalitách. Šlo například o program Hitjašvut ha-Elef v Šaronské planině, síť vesnic Mecudot Usiškin v nejsevernějším výběžku Horní Galileje, nebo o početné bloky polovojenských osad typu Hradba a věž. Těsně před vznikem státu Izrael to bylo 11 bodů v Negevu, tedy cílený vznik malých osad v dosud řídce osídlené Negevské poušti.