S invazí do Albánie započala fašistická Itálie 7. dubna 1939, necelých pět měsíců před vypuknutím druhé světové války. Po krátkém boji, v němž albánské jednotky předvedly nedostatečnou obranu, byla 10. dubna 1939 prakticky celá Albánie okupována. K invazi došlo, protože italský diktátor Benito Mussolini požadoval přímou kontrolu Albánie, aby dosáhl rozšíření svojí říše, neboť ukrutně žárlil na nacistické Německo, které anektovalo Rakousko a okupovalo České země. 9. dubna 1939 Albánský král Zog I., jenž byl předtím od roku 1925 spojencem Itálie, která ho dřív podporovala, uprchl s celou svojí rodinou do sousedního Řecka a nakonec do Londýna, protože se nechtěl stát italskou loutkou. 12. dubna 1939 albánský parlament odhlasoval sesazení krále Zoga I. a spojení Albánie s Itálií formou personální unie, přičemž albánskou korunu nabídl italskému králi Viktoru Emanuelovi III.. Parlament také zvolil Shefqeta Beje Verlaciho předsedou vlády. Verlaci kromě toho pět dní zastával i funkci hlavy státu než Viktor Emanuel III., na ceremoniálu v římském paláci Quirinale, přijal albánskou korunu. Albánie přestala existovat jako nezávislý stát a stala se autonomním italským protektorátem, podobným německému Protektorátu Čechy a Morava, v němž Itálie připravovala eventuální kolonizaci a asimilaci zdejšího obyvatelstva. Viktor Emanuel III. byl oficiálně albánským králem až do svojí abdikace 25. července 1943. Albánii i nadále vládla albánská civilní vláda, v jejímž čele stáli italští guvernéři. 15. dubna 1939 Albánie vystoupila ze Společnosti národů. Shefqet Bej Verlaci, jenž byl ve funkci prvního předsedy vlády, měl na starosti každodenní záležitosti italského protektorátu. 3. prosince 1941 byl pak ve funkci nahrazen Mustafou Merlikem-Krujou.