Până în 1950, industria cinematografică a ajuns sub controlul total al guvernului, planurile pentru filme noi erau emise doar prin comandă centrală, cu teme precum „transformarea socialistă a agriculturii” sau „expunerea sabotajului inamic”. Scenariile au fost scrise în mai multe etape pentru a asigura prezența durabilă a mesajelor politice. Filmele au fost planificate pentru a fi regizate de veterani ai industriei care și-au început cariera în anii 1930-1940, cum ar fi Frigyes Bán sau Márton Keleti, chiar dacă nu erau de încredere din punct de vedere politic. Tinerii regizori nu puteau lucra decât în dramaturgie. Filmele cu setări contemporane au devenit mai frecvente, cu intenția de a fi povestiri educative care să explice morala comunistă și de a avertiza cu privire la dușmanii săi. Filmele de propagandă îi înfățișau pe eroii muncii din fabrici sau pe câmpuri, prezentând lucrătorul ideal ("Első fecskék", "Ütközet békében", "Tűzkeresztség"). Filmele de sabotaj arătau o figură reacționară din „vechiul regim”, adesea un inginer sau un intelectual, care lucrează ca agent pentru sabotarea producției, colaborând uneori cu „forțele occidentale”. În timp ce prima încercare de sabotaj avea succes, investigația membrilor înțelepți ai partidului comunist duce la descoperirea conspirației ("Teljes gőzzel", "Becsület és dicsőség", "Civil a pályán"). Ambele tipuri de filme au folosit instrumente tradiționale de realizare a filmului, cu elemente comice sau muzicale pentru a arăta bucuria muncii fizice sau elemente din povestirile cu detectivi pentru a arăta faptele false ale sabotajului. Au fost prezente și filme istorice, care arătau perioade revoluționare pe care autoritățile le-au considerat asemănătoare cu evenimentele contemporane (precum "Föltámadott a tenger" - Revoluția Maghiară din 1848, "Rákóczi hadnagya" - răscoala țărănească condusă de Ferenc Rákóczi).