Problémem rozvoje opery v ukrajinském jazyce byl dlouho nedostatek profesionálního divadla. Pro působení stálých divadel se nedostávalo ukrajinsky mluvícího obecenstva: s výjimkou Poltavy tvořili Ukrajinci ve velkých městech jen početně i sociálně slabou menšinu. Navíc postoj carských úřadů k ukrajinské kulturní aktivitě byl většinou negativní. Po relativní volnosti v ponapoleonské době (tehdy působil Kotljarevskyj) se za Mikuláše I. (1825–1855), a zejména po porážce revoluce z let 1848/49, stal ryze nepřátelským. Krátké ukrajinofilství ruských vládních kruhů na počátku 60. let bylo přerušeno obavami z nacionalismu neruských národů po porážce polského povstání roku 1863; mírné uvolnění počátkem 70. let se zvrátilo v přísný zákaz ukrajinské kulturní – včetně divadelní – produkce v tzv. Emžském ukazu roku 1876. Centrem ukrajinské (hudebně-)divadelní kultury se za těchto okolností stal rakouský Lvov, kde již roku 1864 bylo založeno první stálé ukrajinské divadlo fungující při spolku Ruska besida.