Ultima și cea mai tenace revoltă poloneză din mijlocul secolului al XIX-lea a izbucnit în sectorul rus, în ianuarie 1863 (Insurecția poloneză din Ianuarie). În urma înfrângerii dezastroase a Rusiei în războiul Crimeei, guvernul țarului Alexandru al II-lea a adoptat o serie de reforme liberale, inclusiv eliberarea iobagilor pe tot cuprinsul imperiului. Marea impunere a reformelor financiare din Polonia a stârnit ostilitate printre nobili și într-un grup de intelectuali influentați de Karl Marx și liberalul rus Alexander Herzen. Revolta deschisă din ianuarie de către Congresul Poloniei nu a reușit să câștige sprijin extern. După zdrobirea insurecției din august 1864, Rusia a abolit Congresul Poloniei și a revocat separarea statutului terenurilor poloneze, încorporându-le direct ca regiune de vest a Imperiului Rus. Regiunea a fost plasată sub conducerea dictatorială a lui Mihail Muravev, care a devenit cunoscut sub numele de Călăul din Vilnius. Toți cetățenii polonezi au fost asimilați imperiului. Când Rusia a emancipat oficial iobagii polonezi la începutul anului 1864, un act care constituia cel mai important eveniment din istoria poloniei, a scos un punct important a potențialilor revoluționari polonezi.