При Іраклії I значна роль вірменів в армії збереглася, поряд з іншими кавказькими народами — лазами, абазгами та іберами. Феофан Сповідник у зв'язку з походом Іраклія I проти персів в 627/628 роках двічі згадує про участина в цій кампанії загону вірменської кавалерії під командуванням турмарха Георгія. При Іраклії вірменин Мануїл був префектом Єгипту. Деякі з узурпаторів VII століття, можливо, були вірменами — Ваган, проголошений імператором перед битвою при Ярмуці і коміт Опсікія Мізізій, в правлінні Константа II (641–668) проголошений імператором за його «миловидність і величність». Згідно Михайлу Сирійцю його вірменське ім'я було Мжеж Гнуні, а його син Іоан підняв повстання проти Костянтина IV (668–685). Після завершення завоювання Вірменії арабами вірменські війська були позбавлені від необхідності боротися з одновірцями, оскільки за умовами укладеного 652 року договору, вірменська кавалерія не могла бути перекинута на сирійський фронт. Близько 750 року до Візантії прибув Тачат Андзеваці й успішно воював у війнах Костянтина V проти болгар, потім він був полководцем у фемі Букеларії. Родич імператора Льва Вірменина, полководець зробив успішну військову кар'єру при житті свого дядька, а після його вбивства спробував приєднатися до повстання Фоми Слов'янина. Чотирьом імператорам, з Михайла I (811–813) до Феофіла (813–842), служив Михайло амалікитянин у званні протостратора, стратига Арменіакона і доместика схол. на візантійську службу поступив нахарар (ум. 934) відомий у візантійських джерелах як Меліа, можливо онук Варажнуніка. 908 року Млеху було доручено відновити фортеця Ліканд і зало́ги в її околиці. У цей регіон переселилося багато вірмен. 916 року тут було засновано фему, військо якої взяло участина в черговій провальній битві з болгарами. Сам Млех «"завдяки виявленої ним вірності василевсу ромеїв і багатьом до нескінченності подвигам його проти сарацинів"» був ушанований титулом магістра.