Vergniaudia pidettiin girondistien taitavimpana puhujana ja yhtenä koko vallankumousajan suurimmista puhujista. Girondistien idealistisen mutta usein epäkäytännöllisen politiikan on sanottu henkilöityneen kaunopuheisessa Vergniaudissa. Hän tuki puheissaan puoluetoverinsa Jacques Pierre Brissot’n vaatimusta sodan julistamisesta Itävallalle ja myötävaikutti Ranskassa nousseeseen sotainnostukseen, josta vakuuttuneena girondistijohtoinen hallitus lopulta antoi sodanjulistuksen keväällä 1792. Vergniaud myös lietsoi monarkian kukistamiseen johtanutta kehitystä pitämällä vuoden 1792 aikana useita puheita, joissa hän hyökkäsi hovia ja kuningasperhettä vastaan. Hänen uransa kuuluisin puhe oli hänen kansalliskonventissa 3. heinäkuuta 1792 pitämänsä dramaattinen ”Isänmaa on vaarassa” -puhe, jossa hän syytti kuningas Ludvig XVI:tta vastavallankumouksellisista juonitteluista ja vaati tämän erottamista. Hallitsematonta kansannousua pelännyt Vergniaud yritti kuitenkin vielä salassa pelastaa monarkian neuvottelemalla heinäkuun lopussa Ludvig XVI:n kanssa ja ehdottomalla tälle uuden hallituksen nimittämistä. Kun tasavaltalainen kansannousu pian puhkesi Pariisissa ja väkijoukko valtasi kuninkaallisen palatsin 10. elokuuta 1792, Vergniaud teki kansalliskokouksessa aloitteen kuninkaan erottamisesta ja uuden parlamentin, kansalliskonventin perustamisesta.