1823. február 22-én született a ma Szlovákiához tartozó Szepesremetén. Rozsnyón végezte a gimnáziumot, jogot és bölcsészetet Eperjesen, teológiát Pozsonyban tanult. Egy évig járt külföldön és visszatérve az 1848–1849-es szabadságharcban honvédtüzérként harcolt. A nagysallói csatában megsebesült és főhadnagy lett, egyesek szerint innen ered a neve. Mint bujdosó Fegyverneken tartózkodott, tanítva Petrovay Gábort. 1851 és 1876 között szarvasi evangélikus főgimnázium tanára volt. Időközben 1854-ben a szabadságharcban való részvétele miatt elfogták és tíz hónapig tartották fogva Pesten, az Újépületben; azután két hónapig Budapestre internálták. Amikor elbocsátották, újra elfoglalta Szarvason tanári állását. Szarvasi tanárkodása mellett nevelője volt Bolza Anna grófnőnek (gróf Csáky Albinnénak), később gyermekeit is tanította. A vegytannal és talajismerettel foglalkozott. A Tiszántúl lakóit ő ismertette meg a trágyázással. Reáterelte a lakosság figyelmét a Kőröspartra, hogy az a vidék alkalmas cementgyártásra és ő volt hazánkban az első, aki a festő csülleng nagy fontosságát felismerve, elsőként gyártotta magyar földön az indigót, melyet az orvosok és természettudósok 1867. évi vándorgyűlésén is bemutatott. 1874-ben a földművelésügyi minisztériumba hívták, hogy az indigógyártásról értekezzék, és 1876-ban nagyobb szabású kísérletezéssel tanári fizetés mellett bízták meg, mely fényesen sikerült. Ebben a munkában Katona Mihály Dénes piarista tanár volt a segítője. A szegedi, bécsi és az 1878. évi párizsi közkiállításokon oklevelekkel és érmekkel tüntették ki, Sarlay kezdeményezése és vállalata még sem volt életrevaló. 1883-tól a homonnai polgári iskolának, 1889-től 1898-as nyugdíjazásáig a győri magyar királyi főreáliskolának volt tanára, ahol a matézist és a természetrajzot tanította. 1898. február 24-én hunyt el Sárbogárdon.