האימפריה העות'מאנית, שארץ ישראל הייתה חלק ממנה, התפרקה זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקה רשמית בשנת 1923 על ידי הסכם לוזאן. בשנים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה היו כמה ניצחונות עות'מאניים חשובים נגד האימפריה הבריטית, כמו מערכת גליפולי והמצור על כות. בריטניה הצהירה על כוונתה לתמוך ביצירת מולדת יהודית בארץ ישראל בהצהרת בלפור, 1917. הבריטים ניהלו בעבר במכתבי חוסיין–מקמהון דיונים עם המשפחה ההאשמית בנוגע לתפיסה של מדינה ערבית עצמאית. דיונים אלה נותרו דו משמעיים ועמומים, אך הכילו את התמיכה המרומזת של בריטניה במדינה ערבית עצמאית בתמורה למרד ערבי מוצלח במלחמת העולם הראשונה. הבריטים, תחת גנרל אלנבי סייעו לכוחות המרד הערבי בהנחיית קציני מודיעין בריטים, ביניהם המפורסם ביותר הוא תומאס אדוארד לורנס, והוא תרם לתבוסת הכוחות העות'מאניים בשנת 1917 בהם הכוחות הבריטיים והצרפתים כבשו את סיני ואת רוב סוריה הגדולה. השטחים הוחזקו על ידי הבריטים למשך שארית המלחמה.