Лише у Королівському і американському флотах використовували 'сліпе' радарне наведення, що давало змогу атакувати кораблі які не було видно. У країн Осі таких можливостей не було. Кораблі класів "Айова" та "Південна Дакота" могли обстрілювати цілі за горизонтом, у темряві, через дим і за поганої погоди. Американські системи мали вертикальні гіроскопічні стабілізуючи елементи, що дозволяло слідкувати за ціллю навіть під час маневрів. На початок війни британські, німецькі та американські кораблі могли стріляти і маневрувати одночасно використовуючі складні аналогові системи керування вогнем з вбудованими гірокомпасом та гірорівнями. У битві біля мису Матапан британський Середземноморський флот за допомогою радару оточив і наніс поразку італійському флоту, який вів вогонь підсвічуючи цілі освтілювальними снарядами. У битві при Гуадалканалі лінкор "Вашингтон", у повній темряві, наніс сильні пошкодження лінкору "Кірішима" за допомогою оптичною та радарної СКАВ; порівняння результатів оптичного і радарного спостереження показало велику точність радарів.