V 50. letech 20. století se stal vyhledávaným ilustrátorem české literatury 19. a první poloviny 20. století. Výtvarně doprovodil např. několik titulů Aloise Jiráska ("Poklad", "Mezi proudy", "Jan Roháč z Dubé", "Bratrstvo"), nové vydání knihy Zikmunda Wintera "Z dávných dob" (1956), povídkový soubor Václava Beneše Třebízského "Levohradecká povídka a jiné prózy" (1957) nebo "Vesnický román" Karolíny Světlé (1958). Vedle toho obrazově vypravil např. román Antala Staška "O ševci Matoušovi a jeho přátelích" (1954), dobový román pro mládež "Hrdinův bratr" sovětského spisovatele Lva Kassila (1954) nebo soubor slovenských pověstí "Kremnický zlatý člověk" od Jozefa Horáka (1959). Boukalův výtvarný projev v tomto období odpovídal požadavkům tzv. socialistickému realismu. Zejména u historické literatury se přitom potvrdila Boukalova důslednost v nakládání s dobovými reáliemi a schopnost řemeslně zvládnuté, živě provedené kresby. V následujícím období se u něj prosadila výraznější výtvarná zkratka odpovídající umírněnému navazování na odkazy předválečného modernismu, kterým československé umění masově procházelo od druhé poloviny 50. let (zejména po úspěchů expozice na Světové výstavě Expo 58 v Bruselu). Tomuto výrazu zůstal věrný až do konce života v užité i volné výtvarné tvorbě. Jako kreslíř a malíř se věnoval folklórním, vesnickým a krajinářským námětům. Opakovaně se vracel k válečným motivům a inspiracím v osobnosti francouzského básníka Françoise Villona. V oblasti tvorby pro architekturu realizoval nástěnnou malbu a mozaiku v hale vlakového nádraží v Českých Budějovicích (1972–1973) a mozaiku pro interiér Muzea dělnického revolučního hnutí v Českých Budějovicích (1975, dnes Jihočeská vědecká knihovna).