Karlův tvrdý a neúprosný režim nakonec vyvolal spolu s neúrodou v letech 1826–1829 Červencovou revoluci, při níž byl Karel X. sesazen a místo něj dosazen jeho liberálněji smýšlející příbuzný Ludvík Filip, člen vedlejší větve dynastie Bourbonů. To napomohlo vyvolat povstání také v Belgii proti nizozemské nadvládě a v Polsku nacházejícím se tehdy převážně v moci Ruského impéria. Zatímco francouzská i belgická revoluce dosáhly kýženého úspěchu (Belgie dosáhla nezávislosti), polské povstání bylo brutálně potlačeno. Původní systém kongresového Polska (dohodnutého na Vídeňském kongresu) byl zrušen a Polsko se stalo jednou z provincií Ruské říše. Od roku 1830 tedy existovaly v Evropě dvě velmoci liberálního charakteru (Francie, Velká Británie) a tradiční monarchie opírající se o centralizovanou absolutistickou vládu (Rakousko, Prusko, Rusko). Zejména Velkou Británii téměř revoluce díky jejímu liberálnímu zřízení nikdy významněji neohrozily. Naproti tomu v carském Rusku často vypukávaly vzpoury, zejména rolnická povstání v obdobích hladomoru, jež byly v Rusku 19. století častým jevem. V tomto období také začíná docházet k častějšímu prosazování vlivu evropských států v okolním světě. Francie od roku 1830 začala dobývat a kolonizovat Alžírsko, britská Východoindická společnost do poloviny století ovládla většinu indického subkontinentu. V následujících letech si evropské státy podrobí značnou část tehdejšího světa s výjimkou jižní a střední Ameriky, jejíž státy na přelomu dvacátých a třicátých let úspěšně dovršily svůj boj proti španělské, respektive portugalské nadvládě.