A szokatlan viszonyokat, a 12 éves kötelező katonai szolgálatot (a tízéves adó- és katonáskodási mentesség lejárta után), az 1848–49-es pusztításokat, az erdei talajt, az időjárásbeli szélsőségeket, földrengéseket és a vadállatokkal folytatott állandó küzdelmet megelégelve sok telepes idővel a síksági településekre költözött, vagy a Resica vidéki ipari üzemekben vállalt munkát. 1829–1831-ben elisabetfeldi családok Golub Lazarević nagyszredistyei birtokán alapítottak cseh telepet, ahová 1850–1852-ben morvaországi protestánsok is települtek. 1833-ban Fehértemplom mellett a síkságon a Bozovicshoz közeli ponyászkatelepi sikertelen telepítés lakóiból létrejött Ablián (később "Csehfalva," csehül "České Selo") cseh falu. 1837–1838-ban weitzenriedi és ravenszkai családok költöztek ma szintén Szerbiában fekvő Kruscsicára ("Körtéd," csehül "Kruščica"). Az 1860-as években főleg már létező falvakba telepítettek cseheket: 1862-ben Klopodiába (csehül "Klopotýn"), 1863-ban Németperegre (csehül "Veľký Pereg"), 1863–1865-ben pedig Szkeusra ("Bojtorjános," csehül "Skajuš") és Zsuppára (rom. "Jupa"). Ezek a csehek azonban idővel asszimilálódtak.