Miskolc többször is megpróbálkozott a szabad királyi városi cím megszerzésével. Először az 1848-as forradalom előtti időszakban, amikor a helytartótanács szerint Miskolc már megfelelt a követelményeknek, de a történelmi események miatt nem történhetett semmi az ügyben. Másodszor 1873-ban, „az alkotmányos élet újra ébredése után”, Losonczi Farkas Károly első polgármesteri ciklusa vége felé, de a megye ellenállása miatt a kérvény nem is jutott el a belügyminisztériumhoz. A vármegye azért állt ellen a város ilyen irányú törekvéseinek, mert az elszakadás esetén jelentős bevételtől esett volna el. Miskolc a megyei igazgatás hatáskörébe tartozott, azt nem kerülhette meg. Miskolc az elutasítás ellenére folytatta küzdelmét. Első lépésként a koronauradalomtól való függés felszámolását tűzték ki célul. Szerencsés egybeesésként a kormány nehéz pénzügyi helyzete miatt Ghyczy Kálmán pénzügyminiszter éppen egyes állami javak és földesúri tartozékok eladását fontolgatta. A tárgyalások már az új pénzügyminiszterrel, Széll Kálmánnal kezdődtek meg, és 1877-ben sikerrel zárultak. Miskolcnak „mindössze” forintot kellett fizetnie megváltásként, évi forintos részletekben, 22 éven keresztül. Harmadszor 1890-ben nyújtott be kérvényt a város, miután ebben az ügyben 181 képviselő nyújtott be indítványt a képviselő-testülethez. A polgármester ekkor már Soltész Nagy Kálmán volt. A vármegye azonban ekkor is megakadályozta a kérvény sikeres elbírálását: "„Borsodvármegye … közgyűlésében kimondta, hogy a nagyméltóságú belügyminisztérium azt a törvényhozás előtt javaslatba hozni ne méltóztassék”". A szavazati arány (162:72) mindazonáltal azt jelezte, hogy már a megyében is jócskán akadtak támogatói a város kérésének.