П. С. Попов у своїй статті пише про те, що всього у Пушкіна був 31 зошит з «Історії Петра I», частина з яких втрачена. Зіставивши його замітки з уривками праці Голікова «Діяння Петра I», він зробив висновок про те, що Пушкін ніяких матеріалів про діяльність Петра I не збирав і повністю наслідував його прикладу. Автор, цитуючи лист до М. О. Корфа від 14 жовтня 1836 року підкреслює, що Пушкін не був знайомий з книгами про Петра I, і що він перебував на підготовчій стадії праці. Попов вважав, що він, використовуючи працю Голікова, в своїх виписках і конспектах писав власні судження про Петра I і його реформи. У 1822 році в «Історичних зауваженнях» поет визнавав його діяльність і самодержавство прогресивним, а в Михайлівському в листах до О. Бестужева та Рилєєва — нові погляди, які розвивалися в подальшому. Після 14 грудня 1825 року оцінка Пушкіним особистості імператора змінилася. З одного боку, Петро I був для нього творцем великої «північної держави», а з іншого — «руйнівником» і соціальна сутність його реформи була неприйнятною. Історик М. П. Погодін, на відміну від Пушкіна, вважав Петра «людським богом», повністю приймав його, засуджуючи тільки те, що він «почав переробляти на іноземний манер». Там же Попов вказував на те, що Пушкін в своїй праці ставився до царевича Олексія позитивно, вживши епітет «нещасний». О. Шебунін в своїй статті це заперечує і наводить слова з тексту Пушкіна: «забобонні мами і приставлені провідники робили його супроти батька... навчаючи його, вони з текстів виводили "політичні висновки"». Також він зауважив ще той факт, що коли Петро I дізнався про це і зайнявся його вихованням, Олексій весь час прикидався. Ще одним недоліком в статті Попова є те, що він ігнорує записи Пушкіна про припинення Петром I корчемства, таємного провозу і злодійства в сольних промислах і про укладення мирного договору зі Швецією.