Весною 1954 у Женеві було скликано нараду для обговорення умов закінчення війни в Індокитаї (1946—1954), у якій взяли участь представники Франції, Великої Британії, США, СРСР, Китаю, Камбоджі, а також уряд Бао Дая, підтримуваний французами, та уряд В'єтміня на чолі з Хо Ші Міном. На нараді було прийнято угоду, що передбачала тимчасовий поділ В'єтнаму по 17-й паралелі на Північний та Південний В'єтнам та встановлення демілітаризованої зони між ними; заборону на нарощування озброєнь в обох частинах країни; створення міжнародної контрольної комісії у складі представників Індії, Польщі та Канади; проведення 20 липня 1956 всезагальних виборів до парламенту єдиного В'єтнаму. США та уряд Бао Дая відмовилися підписувати угоду, при цьому останній заявив, що західні держави зрадили його інтереси, разом з тим уряд В'єтміня під тиском Китаю та СРСР пішов на дуже великі поступки, прийнявши Женевські угоди, враховуючи його військову перемогу. В'єтнамські націоналістичні та комуністичні сили розгорнули повстанський рух у сільських районах Південного В'єтнаму. Політичне керівництво здійснювалося з Північного В'єтнаму, а практично повстанців очолювали колишні члени В'єтміня, що залишилися у Південному В'єтнамі та перейшли на нелегальне становище. У грудні 1960 Північний В'єтнам оголосив про створення Національного фронту визволення Південного В'єтнаму, відомого також як В'єтконг — коаліцію, очолювану комуністами, куди входили різні релігійні, націоналістичні та соціальні угруповання.