Политичке прилике у целој земљи диктирале су и темпо живота у самом Земуну, тако са 1848. годином и касније Сабором из 1864-1865 године почело је и веће политичко ангажовање Срба у Земуну. Јаков Миланковић је узимао учешћа у многим политичким активностима у овом периоду. Велики скок напред представљао је и декрет из 1868. године по коме је дозвољено да се Срби у Угарској просветно организују. Наредне године Јаков Миланковић постао је директор српских школа у Земуну, а исте године постао је и председник српске црквене општине, на ком ће положају бити до 1875. Веома се залагао да српске школе пређу у управу српске црквене општине у чему је имао великог успеха. Влада у Загребу пристала је да се српске школе одвоје од градске општине, Србима су дате све субвенције и учитеље је требала плаћати црквена општина. Због тога је 1873. године српска црквена општина подигла своју школу у Земуну и српски учитељи постали су чиновници српске црквене аутономије, односно Срби су постали господари својих школа. То што је Јаков Миленковић од 1871. до 1877. године био члан варошког представништва много је утицало на политички и целокупни живот у Земуну. На челу овог представништва био је Матија Ивић који није ни на један начин ограничавао Миланковића, чак су се заједно ангажовали за добијање железнице.