Durant el primer terç del , la política dels Aritza va oscil·lar entre l'adhesió a la família Banu Qassi, cada vegada més poderosos, i la submissió al Regne Franc, que ja s'havia estès més enllà dels Pirineus per la seva banda oriental amb la conquesta de Barcelona el 801. S'optarà finalment per sotmetre's a l'autoritat franca en la persona de l'emperador Carlemany el 806. Sis anys més tard la regió rebia la visita de Lluís el Pietós per tal d'establir un govern procarolingi, és en aquest moment quan seria oportuna l'aparició d'un nou governador, Balaixk al-Jalaixqí (Velasc el Gascó), segons Luis Suárez. Aquest establirà relacions estretes amb Alfons II d'Astúries. No obstant això, l'aliança de vascons, asturs i gascons no va durar gaire perquè els musulmans van dur a terme un gran atac al nord l'estiu del 816, amb la gran derrota vascona a la batalla de Pancorbo, que serví per afeblir l'autoritat franca en els comtats del sud dels Pirineus, esclatant un moviment antifranc que es traduí en noves rebel·lions entre els anys 816 i 819. El 818 va esclatar una nova rebel·lió a Pamplona, els francs van enviar un exèrcit encapçalat pels comtes Eble i Asnar per tal de sufocar-la, però no van tenir èxit. Les tropes franques van ser derrotades en trobar-se amb l'oposició tant d'Ènnec com de Mussa II de Tudela al pas de Roncesvalls. El líder pamplonès es va tornar a instal·lar en el poder. Segons Martínez Díez, Ènnec fou nomenat rei per tres-cents cavallers a la Penya d'Oroel, a Jaca.