A magyar zsidóság már az asszimiláció kezdetén, az 1840-es években megszólal versekben. E korai lírai alkotásokban főként magyarságukat próbálják bizonyítani mind a zsidóknak, mind a keresztény magyarságnak, gyakran az önkritika eszközével is. A magyar forradalom és szabadságharc idején írott versek lelkes hazaszeretetről árulkodnak, a zsidók nagy elkötelezettséggel vesznek részt a harcokban. Irodalmi szemszögből nem kiemelkedőek ezek a költemények. Az első költő, Helprin Mihály (1828–1888) Petőfi hatása alatt ír, motívumrendszere és verseinek a hangulata is megegyezik a magyar szabadságharc kiemelkedő költőjének verseivel. "A zsidók kördala" (1848) című versében is látható a párhuzam: „Hisz már minden rabság lánca/Le-lehull/Tán nékünk is a szabadság/Felvirul? (…) Mit máglyákon el nem hagytunk/S kínpadon/El nem hagyjuk soha soha/Szabadon.”