Курита је командовао 2. флотом током битке у Сибујанском мору и у бици код острва Самара (обе су део битке у заливу Лејте). Друга флота је поред два највећа бојна брода на свету - Јамато и Мусаши, имала у свом саставу: бојни брод Нагато, бојне крсташе Конго и Харуна, 10 крстарица и 13 разарача. Међутим, 2. флота није поседовала ни један носач авиона. Курита је био резервисан официр и надао се славној смрти у бици, али не као смрт адмирала Јамамоте, да буде узалудна. Слично Јамамоту, Курита је сматрао да уколико заповедник брода „тоне са својим бродом“, то је био непотребан губитак драгоценог команданта са поморским искуством. Чим је добио наређење од адмирала Тојоде да са својом флотом прође кроз теснац Сан Бернардино у централним Филипинима, и нападне америчку десантну флоту код острва Лејте, Курита је знао да ће то значити губитак бродова и живота, посебно због тога што није могао да дође са својом флотом до залива Лејте, пре краја искцавања, и за напад његових бојних бродова би остали скоро празни транспортни бродови. Он је био љут на своје претпостављене, који су били безбедни у токијским бункерима, наредивши Курити да се бори до смрти, насупрот безнадежним шансама и без ваздушне заштите.