Po porážce revoluce za éry neoabsolutismu Alexandera Bacha se dočasně stáhl z veřejného života a věnoval se advokacii ve východní Haliči. S obnovením ústavního pořádku v Rakousku se již v roce 1861 do politiky vrátil. Od roku 1861 zasedal jako poslanec Haličského zemského sněmu. Až do roku 1879 také zasedal v obecní samosprávě ve Lvově. Profiloval se jako konzervativní politik, v roce 1863 zaujal chladný postoj k protiruskému polskému povstání, což mu v radikálně demokratických polských kruzích vyneslo kritiku a výhrůžky. Kvůli tomu i kvůli finančním obtížím se tehdy dokonce pokusil o sebevraždu. Koncem 60. let se znovu vrátil do vrcholové politiky. Byl zastáncem federalistické koncepce Rakouska a nyní se profiloval na politické levici. V 70. letech poté, co Halič získala v rámci Předlitavska omezenou autonomii, působil jako umírněný prorakouský státník, jehož podpora byla klíčová pro utvoření a dlouhodobou existenci konzervativní vlády Eduarda Taaffeho. Společně s českými federalisty a německými konzervativci vytvářel Polský klub takzvaný "železný kruh pravice".