Згідно Кіссинджера «історія раніше або пізніше карає за стратегічну фривольність». У 1914 році розплата прийшла, коли державні діячі Європи опинилися невзмозі утримати під контролем тактичні ходи воєнних; неспішним, звикнувши до миру, дипломатам не вистачило місяця у літній сезон (від вбивства ерцгерцога Фердинанда до липневого ультиматуму), щоб врегулювати нову кризу так, як були врегулювані попередні. У випаду Наполеона III, Франція втратила збережену з часів Рішельє можливість впливати на устрій Німеччини, катастрофічний ефект цього був продемонстрований вже в час австро-прусско-данської війни у 1864 році, коли Росія через наслідки Кримської війни і підтримки Наполеоном польського повстання, відмовилася брати участь у відновленні "status quo ante" і Німеччина (тоді ще Пруссія) отримала свободу дій.