Sudermann fick emellertid genom "Die Ehre" anseendet som en naturalismens banerförare, och hans följande alstring, särskilt den sceniska, vann utomordentlig ryktbarhet. Det bjärt sedeskildrande konstnärs- och storstadsdramat "Sodoms Ende" (1891; "Sodoms undergång") misslyckades visserligen i Berlin, men "Heimat" (1893; "Hemmet") och "Das Glück im Winkel" (1896) fick så mycket större framgång, och även den anspråkslösare miljöskildringen "Die Schmetterlingsslacht" (1893, tryckt 1895) hävdade sin plats. "Morituri" (1896) är tre enaktare, av vilka "Fritzchen" inte endast är Sudermanns teaterverksammaste stycke, utan även en betydande karaktärstragedi. "Johannes" (1898) behandlar Johannes döparen, "Die drei Reiherfedern" (1898) är ett sagospel. De många följande, "Johannisfeuer" (1900), "Es lebe das Leben" (1902), "Der Sturmgeselle Sokrates" (1903, om revolutionsmännen från 1848), "Stein unter Steinen" (1905), "Die Blumenboot" (1905), enaktarcykeln "Rosen" (1907), "Strandkinder" (1909), "Der Bettler von Syrakus" (1911), "Der gute Ruf" (1912), "Die Lobgesänge des Claudian" (1914) och de tre skådespelen "Die entgötterte Welt" (1915) visar inga nya egenskaper, men ådagalägger merendels hans stora förmåga att ge levande människor och teckna skuggsidor av den moderna tiden; de måttlösa anfallen på honom, dem han sökte bemöta med ströskriften "Verrohung in der Theaterkritik" (1902), kan inte anses mer än till någon del berättigade.