La Royal Navy patí greus pèrdues a les etapes inicials de la guerra, incloent l'HMS "Hood" a l'Atlàntic o l'HMS "Prince of Wales" i l'HMS "Repulse" al Pacífic, tot i alguns èxits contra vaixells de superfície enemics, en particular a Noruega. A més, protegí les rutes navals que permeteren a les forces britàniques que permeteren lluitar en llocs tan llunyans com el Nord d'Àfrica, la Mediterrània i l'extrem Orient. La supremacia naval a l'Atlàntic va ser vital per a les operacions amfíbies portades a terme, com les invasions al nord d'Àfrica, Sicília, Itàlia i Normandia. Durant la guerra, això no obstant, es va fer palès que els portaavions eren els vaixells principals en la nova guerra naval, i que l'antiga superioritat britànica en termes de cuirassats ja era irrellevant. Tot i que la Gran Bretanya havia estat innovadora en el disseny dels portaavions i en diverses tecnologies navals, no tenia els recursos per prosseguir-ho en el període de la postguerra.