Jen dva roky po násilnostech kolem reparačních dohod se objevila nová kauza, z níž Beginův Cherut politicky profitoval. Státní úředník a člen Mapaje Rudolf Kastner, který za války s Adolfem Eichmannem dojednal svobodu pro téměř 1700 maďarských Židů, byl nařčen z kolaborace s nacisty. V následném soudním sporu s novinářem, který jej obvinil, se podařilo proces obrátit nejen proti Kastnerovi, ale i proti činnosti vládnoucí strany Mapaj za války. Toho využil Cherut, jehož tisk útočil jak na svého hlavního politického rivala, tak na Kastnera. Rozsudek byl vynesen koncem června 1955, pouhý měsíc před izraelskými parlamentními volbami. Podle předsedajícího soudce byla Kastnerova činnost „kolaborací v plném smyslu toho slova“, jíž „zaprodal svou duši ďáblu“. Vláda Moše Šareta podala odvolání k Nejvyššímu soudu, načež Cherut 27. června zareagoval předložením návrhu na vyslovení nedůvěry vládě v Knesetu. Ten sice neprošel, ale zdržení se hlasování vládní strany Všeobecní sionisté vedlo premiéra k rezignaci. Beginova strana se snažila z celé situace vytěžit maximum, což se jí nakonec podařilo, když ve volbách téměř zdvojnásobila počet poslaneckých mandátů (z 8 na 15) a stala se druhou nejsilnější stranou parlamentu. Téhož roku Begin zahájil jednání s Všeobecnými sionisty o vytvoření jednotného nesocialistického politického bloku (k realizaci tohoto plánu však došlo až o deset let později). V roce 1956 byl podporovatelem sinajské války proti Egyptu, zároveň však chtěl, aby se válka rozšířila i proti Jordánsku.