Populärhistorikern Anders Fryxell kom att betecknas som förgrundsgestalten i den så kallade "gamla skolan" inom Karl XII-forskningen. Mellan 1856 och 1859 skildrade Fryxell kungens liv i nio delar i hans stora bokverk "Berättelser ur svenska historien", där han betraktar Karl XII som ett varnande exempel på en från början ädel och rikt utrustad människa, men som steg för steg bryts ned av övermäktiga lidelser, krigslystnad och själviskhet till en strids- och hämndlysten kung som under krigets gång försatte sitt folk i svår nöd. Fryxell har däremot beundrat kungens mod och dygder, liksom hans nykterhet och rena seder, av vilken den senare beskrivningen kom den svenska nykterhetsrörelsen att använda som sin paroll på 1860-talet.Under 1800-talets senare hälft växte det fram en ny uppfattning om Karl XII, som präglades av nationalromantikens framväxt och den ideella situationen till följd av skandinavismens sammanbrott åren 1863 och 1864. Med bakgrund av Januariupproret och dansk-tyska kriget pågick en försvarsdebatt bland de konservativa och de liberala lägren i Sverige, där båda sidor knöt an till Karl XII:s minne och sökte inspiration i kungens djärva krigspolitik samt den välrustade karolinska stormakten för att själva kunna bygga ett starkt och ändamålsenligt försvar. Som ett utlopp för dessa nationella och framstegsvänliga känslor, avtäcktes den 30 november 1868 vid 150-årsminnet av kungens död Johan Peter Molins i Kungsträdgården. I en artikel på liberala Aftonbladet hyllade författaren August Blanche, en av initiativtagarna till statyn, minnet av kungen och framställde honom som en stridsman för de folkliga idealen.