I Algeriet försökte fransmännen med en ny lag blidka självständighetsförespråkare genom att ge ovillkorligt franskt medborgarskap till alla muslimer. Likt liknande försök annorstädes kom det för sent och ett blodigt befrielsekrig bröt ut där Frankrike inte bara bekämpade algeriska nationalister utan även upprorisk fransk militär som till varje pris ville förhindra självständighet för vad man ansåg var en integrerad del av Frankrike och inte någon koloni. För resten av Nordafrika påskyndades avkoloniseringen men tog en mycket lugnare form. Områdena i fråga var föremål för särskilda regeringsformer och legala begränsningar av självstyre men var inte formella kolonier. 1951 blev Libyen en monarki efter självständighet från Frankrike och Storbritannien, 1955 fick Anglo-egyptiska Sudan självständighet och 1956 följde protektoraten Tunisien och Marocko. Långsammare gick det i Afrika söder om Sahara där endast Guldkusten fick självständighet år 1957 under ledning av Kwame Nkrumah. Nkrumah blev en ikon för strävandet för panafrikansk enighet och afrikansk socialism, som blev statsideologi i det enpartisystem han lät bygga.