Аргентинська газета Кларін у своїй рецензій пише, що цей фільм не можна віднести до жодного жанру, називаючи його «road movie без мапи і маршруту», основними темами якого є заперечення як психологічний феномен та ескапізм. Британський часопис Індепендент називає фільм таємничим і таким, що може спантеличити глядача, вважаючи його основною ідеєю те, що навіть невизнана провина може отруїти життя людини. Водночас, він також відзначає, що фільм піднімає проблематику становища індіанців в аргентинському суспільстві, які існують як фонові, майже невидимі персонажі і не сприймаються буржуазією як справжні люди. Нью-Йорк Таймс у своїй рецензії зазначає, що стрічка може розглядатися як політична притча, де Вероніка зі своїм мовчазним запереченням вини в автомобільній аварії є алегорією аргентинського суспільства, яке заперечує своє минуле, заперечує свою вину у мовчанні в роки диктатури і Брудної війни. Схожу думку висловлює і французька газета «Ле-Монд», називаючи «Жінку без голови» великим політичним фільмом, що описує механізми того, як вищі соціальні класи звільняють себе від відповідальності за власні злочини, зберігаючи при цьому свої привілеї.