פייר גספאר שומט והעיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר – שהסיעה כונתה בדיעבד על שמו, אם כי מעולם לא הנהיג אותה ואפילו לא היה החשוב בין אנשיה – החלו להתבלט עוד סביב הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 כדוגלים בגישה הרדיקלית שיוצגה בידי ז'אן-פול מארה, שבז לכל פשרנות עם השמרנים והטיף לאלימות ללא רחם. מארה העממי היה חביב על הסנקילוטים, האספסוף הפריזאי שסיפק את כוח האדם ל-10 באוגוסט ולמהלכים אחרים של השמאל. אֶבֵּר, שערך את העיתון "האב דוּשֵן" (Le Père Duchesne), נקט תחילה בקו פרו-ממסדי, בעד המונטניארדים ששלטו בוועידה הלאומית החדשה. בשלהי 92' הוטרד השלטון מעליית ה"נזעמים", (Enragés) קנאים פופוליסטים עניים שסחפו את הסנקילוטים בתביעה להנהגת פיקוח מחירים וסבסוד מזון והונהגו על ידי דמויות כז'אק רו. אבר אימץ את הטענה הרשמית שה"נזעמים" היו סוכנים זרים. אבל בחודשים הראשונים של 1793, כשסדרת תבוסות מוחצת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה איימה על המהפכה מבחוץ בעוד הכלכלה התמוטטה, נטה לעמדות קיצוניות יותר ויותר ככל שדעת הקהל הייתה נכונה לקבלן לנוכח המשבר.