Основними цілями 122-мм гармат були скупчення живої сили і техніки, колони на марші, артилерійські батареї, польові склади, штаби та вузли зв'язку, добре укріплені оборонні позиції. У разі гострої необхідності 122-мм гармати залучалися для боротьби з танками і САУ противника, особливо важкими. Перші подібні випадки були зафіксовані ще в 1941 році — так, у жовтні 1941 року 122-мм гармати, встановлені на пряму наводку, відбивали атаки німецьких танків уздовж Волоколамського шосе в ході битви за Москву. Найбільшу ж популярність набули випадки використання таких гармат для боротьби з добре броньованою німецькою бронетехнікою в ході Курської битви (втім, масштаб використання А-19 в цій ролі був не дуже значним — так, ні на одному з 31 підбитого танка «Пантера», досліджених комісією НДІ БТ полігону з 20 по 28 липня 1943 року поразок від вогню 122-мм гармат не відзначено). Балістика гармат дозволяла їм успішно вражати всі типи ворожої бронетехніки. Як приклад, можна навести результати обстрілу трофейного танку «Пантера» на полігоні в Кубинці: А-19 пробила лобову броню даного танка товщиною 80 мм з нахилом до нормалі 55° на дистанції 2,5 км, причому було особливо відзначено, що це ще не межа. Для порівняння, новітня на той момент 100-мм польова гармата БС-3 пробивала цю ж бронеплиту максимум на 1,5 км. В той же час, використання корпусних гармат для стрільби прямою наводкою по бронетехніці супротивника в цій ролі було крайнім випадком — як протитанкові гармати, А-19 мала великі габарити, високу вартість, низькі швидкості вертикальної і горизонтальної наводки. Щоб уникнути втрати цінних гармат, залучати важку артилерію РВГК до боротьби з танками противника дозволялося лише у крайньому разі.