Teräsmö palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän liittyi 4. huhtikuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi joukkueenjohtajana III pataljoonan 1. komppaniassa ja otti osaa taisteluihin muun muassa Alavoistessa, Aunuksenkaupungissa, Ulvanalla ja Tuuloksessa. Takaisin armeijan palvelukseen hän astui syyskuussa vuonna 1919 ja hänet sijoitettiin Karjalan kaartin rykmenttiin, missä hän toimi esikuntavääpelinä. Armeijasta Teräsmö erosi 15. lokakuuta 1919. Hän oli komennetuna tammikuusta heinäkuuhun vuonna 1920 kouluttajaksi Kiuruveden ja sen jälkeen Muuruveden suojeluskuntaan, josta hänet siirretiin edelleen 4. marraskuuta 1920 paikallispäälliköksi Rautavaaran suojeluskuntaan. Seuraavaksi hän astui 9. maaliskuuta 1921 palvelukseen Salmin rajavartiostoon, missä hänet sijoitettiin 3. komppaniaan. Rajavartiostosta hän erosi 19. joulukuuta 1921 vain liittyäkseen 17. joulukuuta 1921 Itä–Karjalan sotaan, missä hän oli 21. helmikuuta 1922 saakka. Hän toimi Itä–Karjalassa muun muassa Repolan pataljoonan 3. komppaniassa ja otti osaa taisteluihin Porsjärvellä ja Valamossa. Sotaretkeltä palattuaan hän astui uudelleen armeijan palvelukseen ja hänet sijoitettiin uudelleen 25. huhtikuuta 1922 Salmin rajavartiostoon. Salmista hänet määrättiin 6. komppaniaan ja siirrettiin 1. tammikuuta 1923 alkaen 3. komppaniaan. Myöhemmin hän toimi kenttävartion päällikkönä, kunnes erosi 10. huhtikuuta 1924. Armeijauransa jälkeen hän työskenteli vuosina 1924–1925 valokuvaajana ja vuosina 1925–1926 rautatietyöläisenä Suojärvellä sekä vuosina 1926 – 29 Wihorg wood co ab:n palveluksessa sähkötyömiehenä ja kuivaamon hoitajana. Vuosina 1930–1935 hän työskenteli Suojärven tielautakunnan töissä ja vuodesta 1936 alkaen lasinhiojana talvisotaan saakka.