Європейські анклави в Північній Африці — міста, укріплення та торгові факторії на північноафриканському узбережжі Середземного моря та Атлантичного океану на заході Північної Африки (іноді ці території також називають «Магриб»), отримані різними європейськими державами в період до того моменту, коли зростання їх військової потужності дозволило окупувати також і внутрішні райони узбережжя (тобто до завоювання французами Алжиру в 1830 р). Технічно, вони були «напіванклавами», оскільки усі вони з одного боку були оточені морем і лише з суші — територією інших африканських країн. Найбільш ранні з них були створені в XI столітті нашої ери італійськими морськими республіками. Згодом головними європейськими державами, задіяними в процесі захоплення і створення анклавів на узбережжі Магрибу стали піренейські королівства — Іспанія та Португалія. Пізніше до них приєдналась Франція, і, короткостроково — Англія. Більшість із цих анклавів були втрачені або евакуйовані європейцями вже до кінця XVIII століття, і сьогодні на території Магрибу залишились лише іспанські володіння — автономні міста Сеута та Мелілья і деякі інші мініатюрні іспанські «Суверенні території» ( — дослівно «місця суверенітету»).