A urmat un titlu de vicecampioană și, în 1930, Juventusul, devine pentru prima ei dată, și singura, campioana Regatului României Mari. Echipa de atunci a Juventusului va continua cu evoluții bune în fotbalul românesc, dar nu va reuși să mai câștige vreodată titlul sub această titulatură. Odată cu Campionatul Mondial de Fotbal 1938, perioada de glorie a Juventusului pare că se termină și bucureștenii nu mai reușesc decât rezultate sporadice precum un loc 3 în sezonul 1935-36, și locul 4 de două ori după război, în sezonul 1946-47 și 1947-48. De remercat în toți acești ani este sărbătorirea a 10 ani de la formarea echipei, și faptul că echipa bucureșteană vine să joace și pe noul stadion local din Ploiești. A fost prima apropiere a echipei de „orașul aurului negru”. Sezonul 1947-48 a fost și cel care a rămas în istorie ca primul în care Juventus nu se mai numea "Juventus". Astfel, după 23 de ani în care a purtat numele de Juventus, numele echipei va fi modificat, după moda vremii, de la an la an. Astfel, "Distribuția" ocupă locul 4 în 1948, "Petrolul București" - locul 7 în 1948-1949, "Partizanul București" - locul 10 în 1950, iar ultimul an al fostului Juventus la București avea să fie în 1951 atunci când, sub numele de "Flacăra", termină pe un onorant loc 5. Echipa se mută la Ploiești în urma unor directive, și retrogradează la finele lui 1952. În 28 de ani, Juventus a reușit un titlu și câte un loc 2 și 3. Fotbalul romantic de atunci a continuat și la Ploiești prestat de frații Munteanu sau Flamaropol. Din toți jucătorii de atunci ai Juventusului cei care s-au remarcat cel mai mult au fost: Emerich Vogl, Ștefan Wetzer, Rudy Wetzer, Nicolae Gorgorin, Ilie Oană, Mihai Flamaropol, Coloman Braun Bogdan și Ladislau Raffinsky.