Новият курс не остава без критики. На 21 март 1939 г., по време на заседание на Големия фашистки съвет, Итало Балбо обвинява Мусолини в „лизане на ботушите на Хитлер“, сравнява про-немската външна политика на Дучето като водене на Италия към беда и отбелязва, че отварянето към Великобритания все още съществува и че не е неизбежно за Италия да се съюзи с Германия. Въпреки че много членове на фашистката партия като Балбо не желаят близки отношения с Берлин, контролът на Мусолини над машината за външна политика означава, че това разногласие има малко значение. Мусолини има водеща позиция във Фашистката партия, но не я доминира напълно, тъй като нападките на Балбо и сравнително ограничения отговор на Мусолини показват, че Нацистката партия няма еквивалент във Фашисткия голям съвет и е немислимо за един от гаулайтерите на Хитлер да го нападне по същия начин както Балбо критикува Мусолини. През април 1939 г. Мусолини нарежда нахлуване в Албания. Италия побеждава Албанското кралство само за пет дни, принуждавайки крал Зог I да избяга и да се установи период на италианска окупация в Албания. До май 1939 г. силите на Оста не са изцяло официални, но през този месец е подписан Стоманения пакт, очертаващ дружбата и съюзничеството между Германия и Италия и подписан от външните министри на страните. Този пакт е нападателен и защитнически военен съюз, макар Мусолини да подписва пакта едва след като получава обещание от немците, че няма да има война за следващите три години. Италианският крал Виктор Емануил III също е предпазлив относно пакта, като е по-благосклонен към традиционните италиански съюзници като Франция и се страхува от последствията на един нападателен военен съюз, който на практика означава предаване на контрола над военни въпроси на Хитлер.