Med traktaten blei den tyske kansleren Leo von Caprivis mål om en enighet med britene nådd. Etter Berlinkonferansen hadd Tyskland allerede tapt kappløpet om Afrika; Karl Peters ved det tyske østafrikanske kompani hadde tatt en landstripe ved den tanganyikanske kysten (hvilket førte til Abushiri-opprøret i 1888), men hadde aldri hatt noen kontroll over Zanzibar, så tyskerne ga ikke fra seg noen vitale interesser. Til gjengjeld fikk de Helgoland, som var strategisk viktig for kontroll over Tyskebukta, som hadde blitt viktig for keiser Vilhelm IIs planer om utvide den tyske keiserlige flåte etter at Kielkanalen blei konstruert.