La seva mediació el 1955 per a l'alliberament de 15 soldats nord-americans capturats per les República Popular de la Xina durant la Guerra de Corea, les seves intervencions en la crisi de l'canal de Suez el 1956 - amb la creació de la primera força d'emergència de les Nacions Unides - i a Jordània el 1958 li va valer la fama d'un ardent defensor de la pau. Després de la seva mort, John Fitzgerald Kennedy el va descriure com "estadista més gran XX segle". La seva negativa a escollir entre el camp occidental i el camp soviètic i el seu compromís amb les nacions recentment descolonitzades, especialment les del bloc afroasiàtic (va visitar 21 països africans entre desembre de 1959 i gener de 1960) i contra l'Apartheid (va viatjar a Sud-àfrica agener 1961Gener de 1961), però, li va valer moltes crítiques i enemistats de les grans potències, especialment durant la crisi congolesa. Després de Hammarskjöld, cap altre secretari general de les Nacions Unides es va atrevir a afirmar, d'una manera tan clara, l'autonomia i la independència de l'Organització davant dels estats més poderosos.