במהלך מלחמת העולם הראשונה הבריטים פיתחו ספינות, אותן כינו 'מוניטור', לצורך הרעשת חופים מטווח קצר. באוניות אלה הושם דגש על כוח האש ועל היכולת להתקרב לחוף, על חשבון המיגון, כך שלמעשה, הכינוי 'מוניטור' עבר הסבה משמעותית בהשוואה לפיתוח המקורי. המאפיינים שנותרו מן ה'מוניטור' המקורי היו יכולת מוגבלת של שיט בים הפתוח יחד עם התאמה רבה יותר לשיט במים רדודים (ולפעמים נהרות), איטיות, וכן כוח אש רב. אלה היה למעשה פלטפורמות שטות לנשיאת תותחים, לעיתים כאלה אשר הוסרו מספינות שהושבתו או פורקו, בנייתן הייתה זולה, וכדי שיהיו יציבות, רוחבן היה גדול יחסית לאורכן בהשוואה לספינות אחרות. למוניטורים הבריטיים היה חלק חשוב יחסית בייצוב האגף השמאלי (המערבי) של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה בעת המרוץ אל הים. בהמשך המלחמה, סוג אחד של מוניטור, ממוגן כנגד טורפדו, נבנה בידי הבריטים לצורך פטרול בשני צידי תעלת למאנש. מדי פעם נטלו המוניטורים חלק בהפגזת מטרות סמוכות לחוף או בשפכי נהרות, וכן הועברו כמה מהם לזירת הים התיכון. אלה נטלו חלק במערכת גליפולי, בחזית יוון במלחמת העולם הראשונה ובקרב עזה השלישי, למשל. סמוך לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הופעלו מוניטורים נגד הסובייטים במסגרת התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, בכלל, ובמסגרת המערכה הבריטית בים הבלטי (1918–1919), בפרט.