22 червня 1941 року, втілюючи план «Барбаросса» з розгрому СРСР та здобуття "«життєвого простору на Сході»", армії Третього Рейху перейшли в наступ проти радянських військ на всій протяжності кордону, розпочалась німецько-радянська війна. Група армій «Південь» була спрямована в Україну. Кількісне співвідношення техніки та зброї було за радянськими військами, але фактор несподіваності, пригнічена тоталітарною машиною ініціативність та недосвідченість, кастрованого масовими репресіями, командного складу призвели до катастрофи. Німці, застосовуючи відточену на європейських країнах тактику бліцкригу, швидко просувались механізованими частинами в тил радянських військ, оточуючи цілі армії (Уманський котел 100 тис. вояків). Зломивши радянський танковий контрнаступ у районі Луцьк — Рівне — Броди, німецькі війська за кілька тижнів були під Києвом. У вересні на Лівобережжі в полон потрапив майже увесь радянський Південно-Західний фронт (660 тис. вояків). Після тримісячної оборони у жовтні союзні німцям румунські війська захопили Одесу. У листопаді розпочалася облога Севастополя, що відтягнула на себе частину німецьких військ, які рухались в бік Кавказу. Відступаючи на схід, радянська влада використовувала тактику «випаленої землі» — евакуація підприємств разом із робітниками, вивезення збіжжя, або його ліквідація, руйнування транспортних магістралей, підрив ДніпроГЕСу, що спричинив численні жертви через затоплення водами Дніпровського водосховища.