У другој половини деветнаестог века се српски народ нашао у великој опасности од губљења националног идентитета. Наиме, под владавином Аустроугарске, немађарски народи су били у веома лошем положају након усвајања "Закона о народностима", који је 29.11.1868. усвојио Угарски сабор и који је за циљ имао мађаризацију мањинских народа на територији Угарске. По закону, мањински језици су могли да се користе само локално, мада ни то неће бити поштовано. Закон је говорио о “јединственој и недељивој мађарској нацији”, не обазирући се на етничку припадност и националну самосвест мањина. Срби су се уплашили за свој национални идентитет који су током дугог низа година успели да очувају, и иако су чинили само 3% од укупног броја становника Угарске, били су у великој опасности од мађаризације. Било је потребно организовати отпор против угарских власти, али не отпор сличан револуцији из 1848.(Мађарска револуција 1848), већ миран отпор који ће се базирати на развоју интелигенције међу Србима у Угарској. Матица српска је имала веома битну улогу у овом подухвату, мада је мађарска политичка елита покушавала да спречи њено укључење у овакав отпор, јер је важност ове институције била велика. Скуп младих интелектуалаца које је предводио Тихомир Остојић предложио је просвећивање народа као главни начин борбе против мађаризације. Њихов предлог је прихваћен и започет је пројекат под називом “Књига за народ”.