La Revolució Francesa de 1789 marca un abans i després de la vida cultural francesa. Gairebé totes les institucions reials van ser abolides i, per decret de l'Assemblea constituent, el 1791 van desaparèixer els privilegis i exclusives. Es va liberalitzar l'obertura de teatres i van proliferar noves sales on es programava òpera o representacions teatrals que ja incloïen cant, com el Teatre del Vaudeville (que va donar la seva primera funció el 12 de gener de 1792). Però en la dècada de 1790, de nou la regulació administrativa va simplificar la qüestió reduint el nombre de teatres d'òpera a París a tres: el Théâtre de l'opéra, on es programaven òperes serioses amb recitatius sense diàleg; el Teatre Nacional de l'Opéra-Comique, on es representaven obres amb diàleg parlat en francès; i el Théâtre-Italien, que es reservava a la importació d'òperes italianes. Els tres exercirien un paper de lideratge aproximadament durant el mig segle següent. El que quedava de la vella tradició operística de Lully i Rameau va ser finalment escombrat, per ser redescobert el . En aquell moment va prendre el relleu una nova generació de compositors, encapçalats per Méhul i l'italià Luigi Cherubini, que apliquaren els principis de l'escola gluckiana a la «opéra-comique», donant al gènere una nova serietat dramàtica i una major sofisticació musical. El que li va permetre sobreviure va ser que les obres aviat van començar a reflectir els turbulents esdeveniments polítics del moment. Compositors establerts com Grétry i Nicolas Dalayrac (1753-1809), es van veure obligats a escriure peces de propaganda patriòtica per al nou règim. Un exemple típic d'aquesta actitud és "Le triomphe de la République" (1793), una obra de François-Joseph Gossec (1734-1829) que celebrava la decisiva victòria francesa a la Batalla de Valmy de l'any anterior.