1849 januárjában kapcsolódott be a szabadságharcba. Honvéd főhadnagy lett a marosszéki önkéntes nemzetőrzászlóaljból alakuló (később 87.) honvédzászlóaljnál. A bukás után, 1850. július 15-én körrendelet útján elfogatási parancsot állítottak ki nevére, ugyanis megszökött a marosvásárhelyi várból 17 társával együtt. Kolozsvárott bujkált, s egy osztrák ezredes (akinek arcképét megfestette) szerzett neki útlevelet Münchenbe. 1851-ben feleségével együtt utazott ide, s képezte magát a Müncheni akadémián. Telepy Károly és Schoefft Antal voltak a tanulótársai. Ezután hazatértek. E korszakban már olajfestéssel is kísérletezett, kevesebb eredménnyel. Fényképészettel is foglalkozott. Dolgozott Mezey Józseffel, Vastagh Györggyel, Simó Ferenccel és Urlaky Jánossal is. Leginkább akvarell és olajképeket festett, de készített szénrajzokat és litográfiákat is. Működésének fénykora 1845 és 1860 közzé tehető. Az 1850-es évek végén ismerkedett meg Vastagh Györggyel és együttes alkotásaikat Vastagh-Sikó névvel látták el. De a munka karakteresebb részét (az arcot, a kezeket, a ruhák meghatározó foltjait) Vastagh készítette el, Sikó pedig a miniatűrfestő feladatát végezte el rajtuk: kidolgozta egy-egy csipkegallér aprólékos mintáit vagy egy-egy ékszer részleteit. Útjaik 1860-ban elváltak, de az együtt végzett munka felszabadította Sikót.