To dager etter resolusjonensvedtaket ble et møte avholdt i Paris der flere politiske ledere drøftet hvordan resolusjonen skulle fungere i praksis. President Nicolas Sarkozy var vert for møtet, og viktige politiske organ som Den afrikanske unionen (AU), EU, FNs generalsekretærer Ban Ki-moon, Den arabiske ligas generalsekretær Amr Moussa og andre arabiske statsledere var representert. Flere land, etterhvert omtalt som de «allierte», stilte militære midler til disposisjon og flere operasjoner ble bare dager etter resolusjonens vedtak gjennomført. Franske jagerfly beveget seg tidlig i libysk luftrom, og lørdag ettermiddag 19. mars gjorde de det første angrepet. Det var USA, Storbritannia, Frankrike og Canada som først organiserte militære operasjoner mot Libya og de påfølgende dagene hadde USA styringen. Det var dog uenighet om USA skulle beholde denne kommandoen, spesielt fra egen befolkning der president Barack Obama måtte forsvare landets posisjon som kommanderende. NATO stod fra begynnelsen av som kandidat til å overta lederskapet, men opplevde intern strid, spesielt fra Tyskland og Tyrkia som ikke ønsket at NATO skulle lede an. USA var i motsetning pådriver for at NATO skulle overta styringen. NATO overtok kommandoen litt over en uke etter resolusjonen da Tyrkia til slutt ga grønt lys. Den arabiske liga viste usikkerhet ved operasjonene om hvorvidt de militære aksjonenes forløp var ønskelig. Gaddafis styrker ble som følge av de alliertes intervenering slått tilbake til fordel for opprørsstyrkene, men i slutten av mars var kampene, etterhvert omtalt som en «borgerkrig», fremdeles pågående.