Протягом війни розкрилися інші сторони серії StuG, що зробило ці машини вагомим додатком до німецьких бронесил: маневреність, невеликі габарити, чудова оптика і засоби огляду; а найголовніше — якнайвищий рівень вишколу і колосальний бойовий досвід (і як наслідок, високу ініціативу) екіпажів. Через низький рівень механізації піхоти Вермахту, штурмова артилерія часто була змушена працювати самостійно, без підтримки інших родів військ і самостійно проводити розвідку. Із огляду на те, що союзники у колосальних обсягах підтримували Радянський Союз матеріально і політично, надаючи СРСР безпрецедентні обсяги воєнних ресурсів, до 1943-го року переможна наступальна ініціатива Вермахту почала вичерпуватися. Відкриття II-го фронту в Сицилії в серпні 1943-го змусило німців перейти від штурму до стратегічної оборони по всьому фронту із необхідністю проводити контратаки. Штурмґешуце прекрасно справлялися з цією задачею, дуже часто рятуючи не лише свої піхотні підрозділи від знищення, а й увесь фронт від колапсу. Часто навіть сили батареї штурмґешуце вистачало, щоб зірвати атаку цілого радянського піхотного полку чи й роти танків. Прізвисько «друг піхоти» надійно закріпилося за штурмґешуце із часів Французької кампанії.