Tärkein lakiasäätävän kansalliskokouksen aikana tehty päätös oli 20. huhtikuuta 1792 annettu sodanjulistus Itävallalle, mikä oli girondistien äänekkäästi ajama hanke. Kansalliskokous ajautui konfliktiin kuningas Ludvig XVI:n kanssa, sillä kuningas käytti toistuvasta veto-oikeuttaan jarruttaakseen kansalliskokouksen säätämiä lakeja, erityisesti sellaisia, jotka oli tarkoitettu rojalistiemigranttien ja niskuroivan papiston rankaisemiseen. Ludvig XVI:n ja monarkian epäsuosio johti Pariisissa 10. elokuuta 1792 puhjenneeseen kansannousuun, jonka yhteydessä kansanjoukot ja kapinalliset sotilaat pakottivat kansalliskokouksen panemaan kuninkaan viralta ja kutsumaan koolle uuden perustuslakia säätävän kansalliskokouksen. Kansalliskokous määräsi seuraajansa, kansalliskonventin, valittavaksi miesten yleisellä äänioikeudella aiemman tuloihin sidotun äänioikeuden sijaan. Lakisäätävä kansalliskokous piti viimeisen istuntonsa 20. syyskuuta 1792. Kansalliskonventti aloitti toimintansa samana päivänä ja julisti kaksi päivää myöhemmin ensimmäisen tasavallan perustetuksi.