USA:s utrikespolitik präglades under 1800-talet av Monroedoktrinen, utarbetad 1823 av utrikesminister John Quincy Adams, som fastslog att ytterligare europeisk inblandning i Nya världen inte kunde accepteras samtidigt som USA inte skulle ingripa i konflikter mellan europeiska stater. Samtidigt expanderade USA västerut ("Westward Movement"), bland annat genom Louisianaköpet 1803 och Mexikanska kriget 1846–1848. Den isolationistiska politiken började gradvis överges i slutet av 1800-talet då USA utvecklades till världens största ekonomi. Under president Theodore Roosevelt skedde en utrikespolitisk kursändring och i ett tillägg till Monroedoktrinen från 1904, "Rooseveltkorollariet", fastslogs att USA har rätt att ingripa som ”internationell polis” om stater i Centralamerika uppträder ”ociviliserat”. Efter det spansk-amerikanska kriget 1898 tog USA kontrollen över Puerto Rico, Dominikanska republiken, Filippinerna och Kuba, samt från 1903 Panamakanalzonen. Trots detta tilldelades Roosevelt och hans utrikesminister Elihu Root (1905–1909) Nobels fredspris 1906 respektive 1912 för sitt arbete som medlare i olika internationella konflikter.