אולבריכט אימץ את "המערכת החדשה" מטעמים פרגמטיים של ייצוב המשטר. כסטליניסט ותיק, שהנהיג בשעתו את תוכניות החומש, סלד מרפורמות. שתי תוכניות החומש הראשונות והקולקטיביזציה של החקלאות ב-1960 לא הביאו איתן את התוצאות המתוכננות. תוכנית החומש הראשונה שונתה באביב 1953, כחלק מאימוצה המזורז של מדיניות "המסלול החדש" המאולתרת לאחר דיכוי המרד המזרח גרמני. עקב בעיות מחריפות, תוכנית החומש השנייה הוארכה לתוכנית שבע-שנתית (1958-1965). הנזקים שהשיתה, כמו חוסרים במזון ובמוצרים אחרים, יצרו מתחים ובעיות פוליטיות, ובעיקר הגירה המונית למערב. בעיה זו נפתרה באופן חלקי על ידי הקמת חומת ברלין. בניין החומה ובלימת ההגירה אפשרו למשטר אורך נשימה לעסוק בבעיות פנימיות, ובייחוד ברפורמות כלכליות. אולבריכט סבר שהצלחה כלכלית ברפובליקה הדמוקרטית יכלה לתרום לאיחוד גרמניה תחת שלטון סוציאליסטי, מטרה שראה כאפשרית וכתלויה בהוכחת עליונות הסוציאליזם המזרחי על הקפיטליזם המערבי. בנוסף, ההפשרה של חרושצ'וב הביאה לכך שהגרורות הסובייטיות במזרח אירופה נהנו מחופש רב להתנסות בשיטות כלכליות שלא עלו עם המרקסיזם-לניניזם האורתודוקסי. התוכנית השבע-שנתית ננטשה כמעט לחלוטין, והוחלפה על ידי "המערכת הכלכלית החדשה" ב-1961.