Оборонні споруди відігравали важливу роль у конфліктах в Північному Уельсі протягом наступних століть. Вони були залучені у повстанні Гліндура на початку 15 століття та Війні червоної та білої троянд наприкінці 15 століття. Незважаючи на зниження військового значення після вступу династії Тюдорів на престол у 1485 році, вони були втягнуті у Громадянську війну в 17 столітті. В результаті конфлікту, парламент зобов'язав умисне знищення частин Конві і Гарлека, а от загроза навали про-роялістів з Шотландії дозволила Карнарвону і Бомарісу залишитися цілими. Однак до кінця 17 століття замки поступово зруйнувалися через відсутність догляду. Вони стали популярними у приїжджих художників наприкінці 18-початку 19 століть, і кількість відвідувачів збільшилася, коли доступ до території у Вікторіанську епоху покращився. Британська держава вклала величезні кошти в замки і міські стіни протягом 20-го століття, відновивши багато їх середньовічних рис. У 1986 році споруди були колективно оголошені об'єктом Світової спадщини ЮНЕСКО, як видатні приклади фортифікацій та військової архітектури, побудованих в 13 столітті, і зараз управляються як туристичні пам'ятки Валлійським агентством культурної спадщини «Cadw».