Yrjö Jahnsson auttoi Kanykoffia saamaan Suomen kansalaisuuden vuonna 1921 ja lapsensa Suomeen piakkoin tämän jälkeen. Sen lisäksi, Jahnsson järjesti tataarilapsille kouluista vapaaoppilaspaikkoja ja antoi heille itsekin ylimääräistä opetusta. Vaikka tataarit todennäköisesti olisivat selviytyneet murrosvaiheesta ominkin avuin, moni kuitenkin uskoi Kanykoffin henkilökohtaisista suhteista olevan hyötyä. Kanykoff myös avusti Etsivää keskuspoliisia Terijoella tataaripakolaisten tutkimisessa. Oppineiden suomalaisten hyväntahtoisuus ja mielenkiinto köyhiä tataareja kohtaan vahvisti heidän itsetuntoaan ja koulutuksen arvostusta, mikä nopeutti heidän sopeutumistaan maan yhteiskuntaan ja siirtymistään kaupan alalta muihin ammatteihin. Hasan Kanykoffin pojista yksi kaatui talvisodassa 20.12.1939 Uudenmaan rakuunarykmentin kornettina ja kaksi palveli talvi- sekä jatkosodassa luutnantin arvoisina. Pojat halusivat eroon sukunimensä venäläisestä päätteestä, mutta eivät päätyneet yhteiseen ratkaisuun: osa heistä vaihtoi sukunimensä muotoon "Kajenuk", vanhimmasta tuli "Kanukhan". Hasan Kanykoffin pojantytär Sabira Ståhlberg on romaanissaan "Pilvivaeltaja" kuvaillut sukunsa vaiheita ja matkaa esivanhempiensa kotikyliin, mutta kirjan omaelämäkerrallisuus on häivytetty vaihtamalla henkilöiden, kylien ja heimojen nimet; Ståhlberg on myös tehnyt Bonnin yliopiston julkaisemaa väitöskirjaansa varten kenttätutkimusta lähellä tataarien muinaisia kotiseutuja, Kiinan Uiguurien parissa.