Akárcsak az előző évben, Damon Hill most is a 0-ás számú versenyautót vezette, ugyanis Alain Prost, az előző évi világbajnok visszavonult, így az 1-es számot nem lehetett kiosztani. A 2-es számot kapta meg haláláig Senna, majd a helyére lépő David Coulthard, illetve pár verseny erejéig a csapattal 1992-ben világbajnoki címet nyerő Nigel Mansell, amikor épp nem kellett az Indycarban versenyeznie. Az autó gyors volt, de nehezen vezethető, főként a szezon elején, amikor alapvető tervezési hibáit nem sikerült megoldani. Adrian Newey és a tervezői csapat a szezon közben számos módosítást eszközöltek: a spanyol nagydíjtól felkerültek az oldaldobozok elé a bargeboard-ok, Kanadában a légbeömlőn változtattak, a német nagydíjtól pedig az oldaldobozok is kisebbek lettek (ez utóbbi az FW16B alváltozat megjelölést kapta). Hiába javult drasztikusan a vezethetőség és a tempó, Michael Schumacher és a Benetton az évad elején akkora előnyt szereztek, hogy később heroikus küzdelemben ugyan, de Hill elvesztette a világbajnoki címet.