La Guerra d'independència grega (1821-1829) va ser una guerra d'alliberament, una lluita contra l'ocupació otomana. Els principals moviments van ser al Peloponès i al voltant d'Atenes. També hi va haver combats a la Regió de l'Epir (sobretot per causa d'Alí Paixà de Janina). La victòria final es va aconseguir amb el suport de les grans potències, França, el Regne Unit i Rússia, (que van esdevenir les "potències protectores" del jove regne de Grècia), amb fets com la Batalla de Navarino i l'Expedició de Morea. Els grecs no van poder obtenir tot el que volien a les negociacions que van seguir al final del conflicte. Per tal de moderar les pèrdues de l'Imperi Otomà, la Conferència de Londres de 1830 va fixar els límits del nou estat. Grècia es va haver d'acontentar només amb el Peloponès, una part de la Rumèlia (de la frontera anava d'Arta a l'oest fins a Volos a l'est) i algunes illes prop del continent com Egina o Hidra i una part de les Cíclades. Uns 700 mil dels tres milions considerats grecs quedaven dins del nou estat, però, per exemple, Constantinoble sola ja contenia 200 mil grecs. Els principals centres culturals, religiosos i econòmics eren tots fora del regne, que no tenia cap gran ciutat: les tres primeres capitals, Egina, Nàuplia i fins i tot Atenes, no passaven del cinc mil habitants. Va ser una gran decepció per als patriotes grecs dins i fora d'aquest nou estat.