Za vlády prezidenta Josipa Broza Tita bolo v rámci politiky "bratstva a jednoty" v roku 1974 zakotvené v ústave rovnaké právo všetkých národov štátu pre vstup do armády. Pomer medzi ich príslušníkmi zodpovedal národnostnému rozloženiu v krajine. Do roku 1991 však už bola evidentne táto rovnosť porušená; najviac boli vo vrchnom velení zastúpení Srbi, na rozdiel od ostatných národov, ktorí zastávali väčšinou nižšie hodnosti. Vedenie armády podliehalo Predsedníctvu SFRJ, presnejšie predsedovi predsedníctva. Na prelome 80. a 90. rokov tak často dochádzalo k ostrým výmenám názorov. Napríklad Vojna v Slovinsku, ktorá trvala 10 dní a skončila medzinárodnou diplomatickou intervenciou sa odohrala plne v réžii vtedajšieho vedenia štátu bez ohľadu na srbské stanovisko, ktoré požadovalo mier a ktoré malo vo svojej dobe veľkú váhu. Naopak, v prípade konfliktu v Chorvátsku došlo k najkomplikovanejšie situácie; predsedu grémia Stjepan Mesić, ktorý bol zhodou okolností Chorvát, prestala armáda rešpektovať úplne a juhoslovanský štát tak prestal fungovať v aj tých najvyšších funkciách.