Однак, відгукуючись на роботи Байроша, Померанца, Партхасараті та інших наступних досліджень, було встановлено, що частини Західної Європи XVIII століття мали вищу заробітну плату та рівень доходу на душу населення, ніж у більшості регіонів Індії, Османської Туреччини, Японії та Китаю. Однак, як виявилось, погляди Адама Сміта занадто узагальнювали бідність Китаю. Між 1725 та 1825 роками робітники в Пекіні та Делі мали змогу придбати кошик товарів лише на рівні прожиткового мінімуму, тоді як робітники в Лондоні та Амстердамі могли придбати товари на рівні в 4, а то й 6 разів більше від прожиткового мінімуму. Ще у 1600 році ВВП на душу населення Індії становив близько 60 % рівня Великої Британії. Справжнє зниження доходу на душу населення відбулося і в Китаї, і в Індії, проте в Індії почалося в період Моголів до британського колоніалізму. Поза межами Європи значна частина цього занепаду та застою пояснюється зростанням населення в сільській місцевості, що випереджало зростання об'єму оброблюваних земель, а також внутрішнім політичним потрясінням. Вільні колоністи в Британській Північній Америці в академічних опитуваннях вважались істориками та економістами, як одні з найбільш заможних людей у світі напередодні Американської революції . Найраніші свідчення вагомого переходу до нової системи охорони здоров'я, що призвела до збільшення тривалості життя, почалися в Європі у 1770-х роках, приблизно за століття до Азії.