Иако је Наполеон најпознатији као сјајан стратег и харизматична фигура на бојном пољу, био је и тактички иноватор. Спајао је класичне формације и тактике које су коришћене хиљадама година са много скоријим, као што је "заобилазни ред" Фридриха Великог (најбоље илустрован у бици код Лојтена) и "тактика руље" раних револуционарних армија "(Levée en masse -" масовне мобилизације). Наполеонове тактике и формације су биле изузетно флуидне и флексибилне. За упоређивање, већина противника Велике армије су у том тренутку и даље користили ригидни систем линијских тактика и формација, у којима се масе пешадије само поређају и размењују ватру у покушају да ударе непријатеља са терена или да га надмудре. Због рањивости линијске формације у бочним нападима, сматрана, сматрано је највишим обликом војног маневра надмудрити противника. Војске су се често повлачиле или чак предавале ако би тако нешто било постигнуто. Сходно томе, команданти који су се придржавали овог система, ставили би велики нагласак на сигурност бокова, често на рачун јаког центра или резерви. Наполеон је често потпуно искоришћавао овај недостатак у линеарном менталитету симулирајући бочне нападе или нудећи противнику свој бок као мамац (најбоље илустрован у биткама код Аустерлица и Лицена), а онда би се усресредио на противнички центар, поделио њихове борбене линије и завио њихове бокове. Такође, увек је имао јаку резерву, углавном у виду Царске гарде, која је могла да зада коначан ударац, у случајевима када им је битка ишла на руку, или да преокрене ситуацију, у случају да није.