Loppuikänsä Liukonen vietti rauhallista elämää puusepän ammatissa, jonka hän oli oppinut vankilassa. Sisällissotaan hän ei osallistunut, vaikka sekä punaiset että valkoiset houkuttelivat entistä aktivistia riveihinsä. Myöhemmin hän jatkoi ahkerasti kirjoittamista ja toimi toisen maailmansodan jälkeen aktiivisesti Helsingin maalaiskunnan kunnallispolitiikassa SKDL:n edustajana. Omaelämäkerrasta ja hänen tyttärensä tiedoista päätellen Liukonen katui vanhemmiten väkivallantekoja, joihin hän oli nuorukaisena syyllistynyt, vaikkakin hän oli tehnyt ne tsaarinvallan kumoamiseksi ja Suomen itsenäisyyden nimissä.