Незважаючи на все це бельгійці відмовили в підтримці УНР під час радянсько-української війни 1917-1918 років. Навіть в період січневих боїв за Київ (див. Січневе повстання в Києві та Штурм Києва) керівництво Бельгійського автоброневого дивізіону, що мав на озброєнні не менше 10 бронеавтомобілів, відмовило військовому міністру УНР Олександру Жуковському в передачі частини техніки українським військам. Сам же підрозділ оголосив збройний нейтралітет, вставши на шляху до Святошина і погрожуючи застосувати зброю до всіх, хто б наважиться їх зачепити, чим, за оцінкою учасника подій Всеволода Петріва, зайняв «особливо шкідливу» позицію. 12 березня 1918 року, після повернення Києва під владу українського уряду, німці, які стали союзниками УНР після укладення Брестського миру, висунули вимогу про видворення французьких і англійських офіцерів з Києва, мотивуючи це їх шпигунською діяльністю на користь Антанти. У відповідь український уряд доручив Міністерству внутрішніх справ УНР «видати циркуляр про виїзд французів, англійців, бельгійців з України». До липня 1918 року Україну покинув секретар бельгійського генерального консульства в Одесі, віце-консул в Миколаєві — помер, але активну діяльність продовжував консул у Києві, який був громадянином Швейцарії. Так, наприклад, 25 травня він направив міністру закордонних справ Української держави Дмитру Дорошенко офіційний протест проти арешту німецькими офіцерами трьох бельгійців, підозрюваних в розповсюдженні пропаганди. Після його розгляду українське керівництво прийняло рішення звернутися до німецького посла для з'ясування обставин і «просити по можливості звільнити» громадян Бельгії.