I 1459 fornyede han sammen med andre stormænd sin ed om loyalitet over for kongen og prinsen af Wales. Indtil dette tidspunkt havde han været en behersket stemme inden for kongens fraktion. Men han var kommet tilbage i dronningens gunst det år, og da hun var fraktionens "de facto" leder, var hans tilbagevenden afgørende nok til, at det i sidste ende fremskyndede et nyt udbrud af fjendtligheder. Buckingham kan også have været delvist motiveret af økonomiske behov og være blevet opfordret af de medlemmer af hans følge holdere, der var afhængige af ham. Han havde et større følge end næsten enhver anden stormand i England, og var stadig den eneste, der kunne matche York i magt og indkomst. Dette blev demonstreret i Slaget ved Ludford Bridge i oktober 1459, hvor hans hær spillede en afgørende rolle i York-styrkernes nederlag. Efter deres nederlag flygtede York og Neville-jarlerne fra Ludlow og drog i eksil. York til Irland, og jarlerne til Calais. De blev frataget deres ære, liv og gods af parlamentet i Coventry senere samme år, og deres godser blev fordelt blandt kronens støtter. Buckingham blev belønnet af kongen med et omfattende gavebrev bestående af Sir William Oldhalls godser til en værdi af omkring 800 £ om året. Med York i eksil fik Buckingham myndighed over Yorks hustru, Cecily, hertuginde af York, som han, ifølge en krønikekskriver, behandlede strengt under hendes fangenskab.