Alberto Martín Artajo va ser l'artífex del Concordat amb la Santa Seu de l'any 1953 que va trencar l'aïllament d'Espanya i va suposar una extraordinària plataforma per a l'Església Catòlica a Espanya. Es pot dir que fins a l'any 1957 el to polític dels consells de ministres de Franco el marca l'ACNdeP sota el lideratge primer de Fernando Martín Sanchez i després de Francisco Guijarro i Alberto Martín Artajo. En 1957 es va produir un canvi subtil en els equilibris interns de poder de la dictadura davant el desafiament falangista a l'ordre nacionalcatòlic que va suposar la proposta de José Luis de Arrese, secretari general del Movimiento Nacional. La pugna sorda establerta llavors entre falangistes i propagandistes la va solucionar Franco en recolzar-se en un tercer sector, el dels tecnòcrates de l'Opus Dei amb l'almirall Carrero Blanco, Gregorio López Bravo i Laureano López Rodó com a caps visibles.