La supressió de la rebel·lió basmatxí del 1916 contra l'Imperi Rus a l'Àsia Central va provocar que molts kirguísos emigressin més tard a la Xina i l'Afganistan. La majoria dels refugiats kirguísos a l'Afganistan es van establir a la regió de Wakhan. Fins al 1978, a la part nord-est de Wakhan hi vivien uns 3-5 mil de l’ètnia kirguís. El 1978, la majoria dels habitants del Kirguizistan van fugir al Pakistan després de la Revolució de Saur . Van sol·licitar 5.000 visats al consolat dels Estats Units a Peshawar per al seu reassentament a Alaska, estat dels Estats Units que creien que podria tenir un clima i una temperatura similars al del corredor de Wakhan . La seva petició va ser denegada. Mentrestant, la calor i les condicions insalubres del camp de refugiats mataven els refugiats kirguísos a un ritme alarmant. Turquia, que estava sota el govern militar colpista del general Kenan Evren, va intervenir i va reassentar tot el grup a la regió del Llac Van de Turquia el 1982. Hi van ser destinats al poble d' Ulupamir (o "Gran Pamir" al kirguís) a Erciş, a la província de Van, on encara hi resideixen més de 5.000. El documental "37 Uses for a Dead Sheep – the Story of the Pamir Kirghiz" es basava en la vida d’aquests kirguisos a la seva nova llar. Alguns kirguísos van tornar a Wakhan l'octubre de 1979, després de l' ocupació soviètica de l'Afganistan . Es troben al voltant del Petit Pamir .