Istoricii au apreciat că slăbiciunea dinastiei Qing față de imperialismul străin în secolul al XIX-lea era dată în principal de slăbiciunea sa navală maritimă, în timp ce a obținut succese militare pe uscat împotriva occidentalilor. Istoricul Edward L. Dreyer a spus că „umilințele Chinei din secolul al XIX-lea au fost puternic legat de slăbiciunea și eșecul ei pe mare. La începutul Primului război al opiului, China nu avea o marină unificată și nici era conștientă cât de vulnerabilă era în fața atacului de pe mare. Forțele marine britanice au navigat cu veliere și vapoare oriunde au vrut să meargă. În Războiul lui Arow (1856–1660), chinezii nu au avut cum să împiedice expediția marinei anglo-franceze din 1860 să navigheze în Golful Zhili și să debarce cât mai aproape de Beijing. În același timp, noile armatele chineze, dar nu tocmai moderne, au înăbușit rebeliunile de la mijlocul secolului, a păcălit Rusia să accepte soluționarea pașnică a conflictului de frontieră din Asia Centrală și a învins forțele terestrte franceze în războiul sino-francez (1884–85). Însă înfrângerea pe mare și amenințarea rezultată asupra traficului vapoarelor către Taiwan au obligat China să încheie pacea în condiții nefavorabile.”