Дивизија се накратко борила у Срему, на подручју сјеверно од ријеке Саве у близини прелаза у сјевероисточну Босну. Након преласка Саве, успоставила је одређену „сигурносну зону” у сјевероисточној Босни између ријека Саве, Босне, Дрине и Спрече. У више прилика борила се изван сигурносне зоне и стекла је репутацију по бруталности и дивљаштву, не само током борбених дејстава, него и кроз злочине почињене над српским и јеврејским цивилима. Крајем 1944, дио дивизије је пребачен у околину Загреба, након чега су нењемачки припадници дивизије почели дезертирати у великом броју. Током зиме 1944—1945, послата је у Барању гдје се борила против Црвене армије и Бугара широм Мађарске, назадујући кроз низ одбрамбених линија све док се нису нашли унутар граница Рајха. Већина преосталих муслимана дезертирала је у овом тренутну и покушала је да се врати назад у Босну. Остали су се повлачили даље на запад, у нади да ће се предати западним савезницима. Већина преосталих припадника дивизије постали су заробљеници Британске војске. Након тога, 30 официра је изручено Југославији гдје су се суочили са тужбама, од чега је 10 погубљено. Стотине бивших припадника дивизије учествовало је у Грађанском рату у Мандатној Палестини (1947—1948) и у Арапско-израелском рату (1948).