Des de 1913 va tenir intensa participació en el moviment revolucionari. En el període de 1928 a 1932 va ocupar la governació del seu estat natal i posteriorment va optar al càrrec de president del Partit Nacional Revolucionari. Va ser secretari de Governació amb el president Pascual Ortiz Rubio. El 1934 va ser elegit president de la República amb el suport de Francisco Plutarco Elías Campuzano. Tot i que va començar el seu sexenni sota la tutela del Cap Màxim, va encoratjar l'organització de sindicats, així com la unitat i la mobilització obrera, el que li va proveir d'una sòlida base popular que el 1936 li va permetre desfer-se de Plutarco Elías Calles. Durant el seu mandat es va realitzar el repartiment agrari més gran que s'havia fet mai; va obrir les portes del país a perseguits polítics com Trotski i va donar refugi als expulsats per la guerra civil espanyola. Així mateix va concretar la nacionalització de la indústria petroliera el 1938. Després de deixar la presidència va ocupar alguns llocs públics com el de secretari de la Defensa Nacional durant el govern de Manuel Ávila Camacho.