После периода нереда познатог као Време невоља, први монарх из династије Романов, Михаил I Фјодорович, на престо је изабран од стране Земског сабора (или "скупштине земље"). У време Михаелове владавине, када је династија Романов још увек била слаба, такви сабори су се сазивали сваке године. Међутим, династија Романов је учврстила апсолутну власт у Русији за време владавине Петра Великог, који је смањио моћ племства и ојачао централну власт цара, успостављајући бирократску државну службу засновану на Табели рангова, али теоретски отворену за све класе друштва, уместо местничества самоплемства које је Феодор III укинуо 1682. на захтев највиших бољара. Петар I је такође ојачао државну контролу над црквом (православном црквом). [4] Петрова реформа је проузроковала низ револуција које су за циљ имале да врате снагу племства. Да би их окончала, Катарина Велика, чија се владавина често сматра врхунцем апсолутизма у Русији, 1785. године издала је Повељу џентријама, којом је правно потврдила права и привилегије које су стекли у претходним годинама, и Повељу градова, успостављањем општинске самоуправе. Ово је поставило моћне чланове друштва; међутим, у ствари, стварна власт почивала је на бирократији државе. То су изградили каснији цареви. Александар I основао је Државно веће као саветодавно законодавно тело. Иако је Александар II успоставио систем изабране локалне самоуправе (Земство) и независни правосудни систем, Русија није имала репрезентативну скупштину на националном нивоу (Думa) или устав до револуције 1905. . Систем је укинут након руске револуције 1917. године.