Наприкінці війни Ходжа вийшов на посаду лідера Албанії, і йому було поставлено завдання відновити Албанію з тих основ, що залишилися в роки Зога. Ходжа розглядав як свою мету побудову життєздатної незалежної албанської національної держави, заснованої на «монолітному єдности» албанського народу. Албанське суспільство все ще традиційно було розділене між чотирма релігійними громадами. Під час албанського перепису 1945 року мусульмани (суніти та бекташі) становили 72 % населення, 17,2 % — православні та 10 % — католики. База підтримки комуністичної партії була невеликою, і необхідність усунення косовського питання призвела до того, що Ходжа вдався до крайнього націоналізму, щоб залишитися при владі та перетворити Албанію на сталінську державу. Ходжа здійснив широкомасштабну реформу освіти, спрямовану на викорінення неписьменности та освіти, яка стала використовуватися для надання комуністичній ідеології та націоналізму режиму. В Албанії націоналізм за часів комунізму мав за основу ідеологію марксизму — ленінізму . Націоналізм став основою всієї політики Ходжі, оскільки війна створила «облоговий націоналізм», пройнятий мітом про те, що албанська військова доблесть перемогла сили Осі, які стали центральним елементом режиму в контексті освіти та культури. Інші теми націоналізму Ходжі включали скасування Скандербега, засідання Ліги Призрену (1878), Конгрес алфавітів (1908), незалежність Албанії (1912) та батька-засновника Ісмаїла Кемалі, поразку Італії під час війни в Вльорі (1920) та Ходжу як творця нової Албанії. Ходжа створив і створив культурне середовище, в якому домінувала доктринальна пропаганда, що підкреслювала націоналізм у галузях літератури, географії, історії, лінгвістики, етнології та фольклору, щоб люди в Албанії мали відчуття свого минулого. Наслідки серед людей полягали в тому, що це прищепило ізоляціонізм, ксенофобію, славофобію, мовну одноманітність та етнічну компактність.