Dějiny křesťanství v tomto období se odehrávaly téměř výlučně v prostoru římské říše, který byl tehdy považován za "oikumené", tedy celý obydlený svět. Za hranicemi se v představách Římanů nacházela už pouze pustina a svět barbarů, a tyto hranice křesťané při misijní činnosti v tomto období téměř nikdy nepřekročili. Křesťanství však nevzniklo v jednom z center římské říše, nýbrž na její periferii, v menších vesnicích severní Galileje, kde působil Ježíš Kristus, a v židovském hlavním městě Jeruzalémě. To bylo důležitým geografickým a ideologickým centrem křesťanství až do jeho zničení římskými jednotkami během židovského povstání v r. 70 n. l. Křesťanství se šířilo především do velkoměstských center římské říše, jakými byly Antiochie, Alexandrie a také hlavní město Řím, přičemž již během jedné generace došlo k transformaci z původně židovského venkovského hnutí v plně samostatné městské náboženství.