Po okupaci v srpnu 1968 a s počátkem normalizace nový Svaz výtvarných umělců její předchozí tvorbu zcela odmítl a hrozil jí vyloučením. Vinopalová zažívala hlubokou tvůrčí krizi a téměř opustila vlastní tvorbu. Z důvodu zachování své profese se ucházela o zakázky na dekorativní plastiky do interiérů veřejných budov. Její volnou tvorbu v té době zastupovaly návrhy a realizace šperků. Během normalizace ji pomáhalo přátelství s Ludmilou Kybalovou i uznání od historika umění Antonína Hartmanna a některá přátelství trvající z dob studií. Její spolužačka z Kodetova ateliéru Dagmar Hendrychová ji seznámila s asistentkou prof. Jana Nušla na VŠUP, Alenou Novákovou. Ta ji roku 1971 přizvala na II. sympozium stříbrného šperku v Jablonci nad Nisou, kde dostala možnost vystavit i své první náramky. V následujících letech její šperky vznikaly ve spolupráci s kovolijcem Janem Kubíčkem v klenotnickém centru Ústředí uměleckých řemesel, které je během 80. let prezentovalo na četných výstavách v zahraničí.