Přemysl Otakar I. (1197–1230) získal prestižní titul dědičného krále, což stvrdila Zlatá bula sicilská (1212). Rozsáhlé územní zisky zaznamenalo České království díky dobyvačné politice krále Přemysla Otakara II. (1253–1278). V době vlády jeho syna, Václava II. (1278–1305) se začalo v Kutné Hoře těžit stříbro, což mělo pozitivní vliv na ekonomiku země. Vraždou Václava III. roku 1306 však vymřeli Přemyslovci po meči a nastoupila dynastie Lucemburků. K nim patřil úspěšný vládce Karel IV. (1346–1378), mimo jiné zakladatel pražské univerzity (1348), první ve střední Evropě. Následující období však výrazně poznamenaly náboženské války po nástupu husitství, reformního proudu v českém křesťanství. Tento proud zahájil Mistr Jan Hus, upálený v roce 1415 pro údajné kacířství, a k jeho vojenským představitelům patřili Jan Žižka a Prokop Holý. Husité rozpoutali občanskou válku a na čas násilně ovládli velkou část Českého království. Občanskou válku a vládu Husitů ukončila až dohoda katolické církve s umírněnou částí Husitů na Basilejském koncilu a následná bitva u Lipan roku 1434, během které byli radikální Husité poraženi. Spory mezi katolíky a husity byly nakonec urovnány a v osobě Jiřího z Poděbrad (1458–1471) Čechám úspěšně vládl umírněný husita, který jako jeden z prvních evropských politiků přišel s myšlenkou částečné evropské integrace s posláním zajistit mír. Po něm několik desítek let vládli králové z dynastie Jagellonců, pak roku 1526 nastoupili Habsburkové, kteří vládli až do roku 1918 a české země začlenili do rozsáhlé říše s centrem ve Vídni.