Поняття Небесного мандата відобразило проблему легітимації нової династії. Офіційне проголошення такої, із виконанням відповідних ритуалів, не завжди це забезпечувало: так, на відміну від короткотривалих династій, визнаних офіційною історіографією, відбувся ряд спроб проголошення династій, які не були визнані: як то Велика Чжоу (1354–1367) Чжао Шичена, заснування Небесної держави Тайпін або спроба монархічної реставрації Юаня Шикая, див. Empire of China (1915–16). Через це кількість династій у китайській історії залежить від відповідних історіографічних критеріїв, головними з яких є, поряд з генеалогічним аспектом, суверенітет на певній території та тривалість останнього, а також письмове укладення відповідної династичної історії. Традиційне викладення останніх міститься у так званих «24 історіях» 二十四史. Їх кількість, однак, не відповідає ані кількості історичних періодів, ані кількості династій які змінили одна одну. Так, історія перших трьох династій викладена у єдиному джерелі, «Ши цзі» Сима Цяня. Крім того, «Нова історія династії Юань» (新元史, закінчена в 1920 р.) розглядається окремими науковцями-синологами 25-ю офіційною династійною історією. Крім того, «Проєкт офіційної історії династії Цін» (清史稿) був закінчений в республіканський період у 1927 р. (редакційний колектив очолював Чжао Ерсюнь, 趙爾巽). В сучасний період в КНР були намагання під керівництвом Дай І (戴逸, 1926 р.н.) — провідного професора одного із столичних вузів Китаю підготувати остаточну офіційну версію історії останньої династії. Такі спроби були здійснені починаючи з 2002 р., чи була завершена ця титанічна робота з вивірення першоджерел, станом на зараз достеменно невідомо. Ця хроніка, за твердженням окремих зарубіжних представників наукової спільноти має стати 26-ю офіційною історією Китаю імператорської доби.