Кінець доби мексиканського бароко прийшовся на важкі роки народження місцевого неокласицизму і здобуття Мексикою державної незалежності. Холодна, поміркована, неемоційна в своїх формах, приречених до археологічних повторів стилістика пізнього класицизму рішуче поривала з пишною і емоційною природою бароко. Креольська верхівка, котра пов'язала рішучі зміни в державі з класицизмом і європейськістю, і навіть з жаданим прогресом — негативно поставилась до пам'яток бароко, котрі нагадували іспанське колоніальне минуле. Їх почали нищити, бо в державі не були сформовані історична свідомість і уява про значну вартість національного минулого. Тому нищили барокові вівтарі, начиння каплиць, низку барокових монастирських споруд і цілих комплексів. Ідейну боротьбу перенесли на конкретні і беззахисні пам'ятки бароко, позбавлялись таким варварським засобом колоніального спадку. Свій драматичний внесок в нищення національного барокового спадку внесли війни, природні лиха (виверження вулканів, повіні, байдужість неписьменних і знедолених людей до пам'яток) і крайнощі мексиканської революції першої половини 20 ст.