De væsentligste mål med den sovjetiske udenrigspolitik under den kolde krig var opretholdelse af Sovjetunionens territorielle sikkerhed samt fastholdelse af dominansen over Østeuropa. Sovjetunionen opretholdt denne dominans bl.a. gennem nedkæmpelse af Arbejderopstanden i Østberlin (1953), Opstanden i Ungarn (1956), Foråret i Prag (1968) og gennem støtte til bekæmpelsen af den polske oppositionelle fagbevægelse Solidarność (1980 og senere). Udover dominansen i Østeuropa udkæmpede USSR og USA en række stedfortræderkrige over hele verden, herunder Koreakrigen og Vietnamkrigen samt en række konflikter i Afrika. Spændingen mellem de to parter under den kolde krig medførte et våbenkapløb, hvor begge parter som led i en oprustning udviklede kraftigere og kraftigere atomvåben, men også forøgerede antal og effektivitet af andre konventionelle våben.