На ранніх етапах «холодної війни» Афганістан був позаблоковим, але переворот 1973 року привів до влади прозахідний уряд. Через п'ять років комуністи під керівництвом Нур Мухаммеда Таракі захопили владу. Новий режим, який був розділений між екстремістською фракцією Таракі Хальк і більш помірним підписанням договору про дружбу з Радянським Союзом в грудні 1978. Зусилля Таракі щодо поліпшення світської освіти і перерозподілити землі були супроводжувані безпрецедентними в афганській історії масовими розстрілами та політичним гнобленням, розпалюючи бунт моджахедів повстанців. Після загального повстання у квітні 1979 р. Таракі був скинутий у вересні суперником Халкі Хафізуллою Аміном. Радянські лідери побоювалися, що ісламістський уряд в Афганістані загрожує контролю над радянською Центральною Азією, і, коли тривали заворушення, вони направили 30 000 солдатів до радянсько-афганського кордону. Картер і Бжезінський розглядали Афганістан як потенційну «пастку», яка могла б витратити радянські ресурси в безрезультатній війні, і США почали надсилати допомогу повстанцям моджахедів на початку 1979 року. До грудня уряд Аміна втратив контроль значної частини країни, що спонукало Радянський Союз до вторгнення в Афганістан, страти Аміна та встановити лідера Пархама Бабрака Кармала на посаду президента.