Під час державного перевороту 1978 року в Афганістані, де комуністична партія взяла владу, вона ініціювала низку радикальних реформ модернізації по всій країні, які були вимушеними та глибоко непопулярними, особливо серед більш традиційного сільського населення та сформованих традиційних структур влади[37]. Характер режиму[38] енергійно придушував опозицію, включаючи страту тисяч політичних в'язнів, призвів до підйому антиурядових збройних формувань, і до квітня 1979 р. Велика частина країни піддалася повстанському повстанню[39]. Сама правляча партія зазнала глибокого суперництва, і у вересні 1979 р. Президент Нур Мохаммад Таракі був убитий за наказом другого командуючого Хафізулли Аміна, що погіршило відносини з СРСР. Врешті-решт радянський уряд під керівництвом Леоніда Брежнєва вирішив розгорнути 40-ву армію 24 грудня 1979 р.[40] Прибувши в столицю Кабул, вони здійснили переворот [41], вбивши президента Аміна і встановивши радянського лояліста Бабрака Кармала з фракція суперника[39]. Розміщення по-різному називали «вторгненням» (західними ЗМІ та повстанцями) або законним втручанням підтримки (СРСР та уряду Афганістану) [42] [43] на основі доктрини Брежнєва.