В Іспанії, яка ще не повністю оговталася після кровопролитної громадянської війни, що забрала життя понад мільйону людей та спровокувала голод у країні, генерал Франко завзято продовжував чинити спротив намаганням нацистів переконати його вступити у війну на їхньому боці. Завдяки своєму географічному становищу, Франкістська Іспанія тяжіла над стратегічно важливою Гібралтарською протокою й становила величезну загрозу британському Гібралтару. Іспанці могли легко перекрити доступ до Середземного моря Королівському флоту, а британську колонію або обстрілювати або дозволити це робити німецьким військам, яких можна було пропустити крізь країну. Водночас, Франко розумів, що до капітуляції Великої Британії дуже далеко, її флот лишається найпотужнішим у світі — він по-суті завдав поразки надводних силам Третього Рейху біля берегів Норвегії й в Атлантиці, Люфтваффе програло битву за Англію, кораблі В.Черчилля знищили французький флот у Мерс-ель-Кебір, а пізніше італійські лінкори в Таранто; тим часом британська армія доволі успішно бореться з італійськими військами у Північній та Східній Африці. Тому, Франко, намагаючись виграти час, вів доволі ризиковану гру. Він запропонував варіант участі іспанських збройних сил у війні, якщо А.Гітлер погодиться уступити більшу частину французьких Марокко й Алжиру Іспанії.