Húszévesen lépett az autósport világába, kezdetben hegyi versenyeken indulva. 1964-ben együléses autókkal folytatta, Formula Junior kategóriában, ahol a Temporada sorozat bajnoka lett. Ezután egy általa megvásárolt Brabham autóval a Formula–2-ben versenyzett tovább, majd az 1967-es Brit Nagydíjon, Silverstone-ban a Formula–1 világbajnokságban is bemutatkozott. Autója, egy két évvel korábbi, a Charles Vögele Racing színeiben indított Cooper T77-es volt, amely nem csak versenyképtelennek, hanem megbízhatatlannak is bizonyult. A 20. körben műszaki hiba miatt Silvio feladta a viadalt, az olajnyomással voltak problémái. 1968-ban szintén a Vögele csapattal két világbajnoki futamon vehetett részt, de ekkor már Brabham autóval. Az elsőn, a Zandvoortban rendezett Holland Nagydíjon ötödikként ért célba, megszerezve Formula–1-es pályafutása legjobb eredményét. 1969-re önállósította magát, és egy két évvel korábbi, BT24-es Brabhamet vásárolt, amellyel hét versenyen indult el. Az Egyesült Államok Nagydíján Watkins Glenben ért célba pontszerző helyen, ahol hatodik lett 10 kör hátrányban a győztes Jochen Rindthez viszonyítva.