Guvernul de la Vichy a fost principalul actor al colaborării, când vicepreședintele său, amiralul Darlan, care l-a cunoscut pe Hitler la Berchtesgaden la 11 și 12 mai 1941 , a semnat cu ambasadorul Otto Abetz cele trei protocoale de la Paris din . Aceste texte, care au stabilit colaborarea militară între forțele armate germane și cele franceze "(Protocolul I pentru Siria-Liban, Protocolul II pentru Bizerte și Tunisia , Protocolul III pentru AOF și AEF și Protocolul complementar, asupra mijloacelor cerute de regimul de la Vichy pentru a combate represaliile aliate)" au fost aprobate personal de Pétain în telegrama sa din către generalul Dentz, Înalt Comisar în Siria. Aceste prevederi au fost puse în aplicare pe deplin în Siria-Liban și parțial în Africa de Nord, prin livrarea către dușman a artileriei și muniției grele, pe care acesta avea să o folosească împotriva soldaților francezi în bătălia de la Bir Hakeim și în campania din Tunisia. La 21 decembrie 1941, generalul Juin și Hermann Göring se întâlnesc la Berlin pentru a negocia folosirea bazei franceze din Bizerte de către Afrikakorps germană, dar este un eșec, Vichy cerând la schimb o întărire a armatei franceze din Africa și un acord general mai favorabil decât armistițiul din 22 iunie 1940, pe care germanii îl refuză .