Narodil sa a vyrastal v Košiciach, kde aj študoval na gymnáziu. Patril medzi zakladateľov umeleckého súboru Lúčnica. V roku 1952 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V tom istom roku po vykonaní rigoróznej skúšky získal titul doktor práv (JUDr.). Po skončení štúdia začal pôsobiť v Ústave štátu a práva Slovenskej akadémie vied. V období od roku 1952 do 1969 bol riaditeľom tohto ústavu. V roku 1965 habilitoval na docenta v odbore správne právo. Podarilo sa mu taktiež absolvovať postgraduálne štúdium politológie vo Francúzsku. V roku 1968 sa stal hosťujúcim profesorom porovnávacieho práva "Medzinárodnej fakulty pre porovnávacie právo" v Štrasburgu. V tom istom roku sa stal členom "Akadémie pre porovnávacie právo" v talianskej Florencii. Aktívne podporoval zmeny súvisiace s Pražskou jarou. Zaoberal sa otázkami ľudských práv a podieľal sa na prípravách zákona o československej federácii. Po vpáde vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska naďalej podporoval myšlienky Pražskej jari, vďaka čomu ho podporovatelia týchto myšlienok presadili ako vedúceho tajomníka ÚV Národného frontu Slovenskej socialistickej republiky. So začiatkom normalizácie stratil zamestnanie. To isté sa stalo aj jeho manželke Jarmile, ktorá pracovala ako televízna hlásateľka. Do politického života sa vrátil po revolúcii v novembri 1989. Najprv sa stal ministrom spravodlivosti vo vláde Milana Čiča národného porozumenia. Vo funkcii ministra spravodlivosti zotrval aj v nasledujúcej vláde Vladimíra Mečiara, ktorá svoju činnosť ukončila 22. apríla 1991. V roku 1990 bol zvolený za poslanca Slovenskej národnej rady za Verejnosť proti násiliu. Po odchode z politiky sa stal advokátom so zameraním na medzinárodné obchodné a finančné právo.