Сјеверно од Горице, по којој је и Подгорица добила име, је пространа равница Загорич. Павле Ровински ту наводи остатке великог насеља још из римског времена. Тада (доба Ровинског) се још, са великом муком, могло одредити гдје су били темељи кућа, па се чак назирала и једна улица. На простору који су некада представљали Загоричко (ближе Горици) и Пиперско поље (уз Морачу) по ослобођењу у Вељем рату 1876-1878 формирају се прва села. 1883. испод брда Горица настаје село Загорич од новонасељеног становништва из Братоножића док се у Пиперском пољу насељавају становници из пиперског села Рогама, правећи два засеока- Лијешти на сјеверу и Гостиње на западу. Књаз Никола је у највећем броју случајева поклоњао имања овим новонасељеницима за заслуге у протеклом рату, он је и означио и границе узмеђу ових села које се данас осликавају у главној улици данашњег насеља. У периоду између два свјетска рата сва ова насеља броје четрдесетак домова са око 200 становника. Насеље по завршетку Другог свјетског рата добија само једно административно име - Загорич, убрзано се шири, и просторно и популационо, полако губећи свој првобитно рурални лик, преко рурбана до данас урбанистички ријешеног насеља. Од 1971. ово насеље и званично постаје дио самог града. Према последњем попису, Загорич броји око 16 000 становника.