Pád pro něj znamenala samotná druhá světová válka. Nejprve nebyl schopen organizovaně a účinně velet dělostřelectvu v Zimní válce. Kulik byl již tou dobou maršálem SSSR, ale tuto vojenskou hodnost nezískal z vojenských důvodů (sám před přáteli říkal, že se stal maršálem jako náplast za svoji ženu zavražděnou na rozkaz velitele NKVD Lavrintije Beriji). Velká vlastenecká válka pak znamenala definitivní konec jeho kariéry. Na počátku války koordinoval činnost frontů na západním směru, ale ztratil spojení, několik týdnů byl nezvěstný a až s notnou dávkou štěstí se na vlastní pěst dostal zpět za sovětské linie. Neuspěl ani jako velitel 54. armády na leningradské frontě, odkud byl 29. září pro nečinnost odvolán. Následně koordinoval činnost Jižního a Jihozápadního frontu na Krymu, ale zajímal se více o pitky, zpronevěru státního majetku, hromadění kořisti pro osobní prospěch a dokonce i využívání vojáků na stavbu své soukromé vily. Za tyto přečiny byl potrestán odvoláním z funkce a degradováním o 4 hodnosti na generálmajora. Roku 1943 byl o 1 stupeň povýšen a ještě jednou dostal svěřenu velitelskou funkci – velení 4. gardové armádě zálohy hlavního stanu. Krátce po jejím nasazení na frontu v srpnu během protiofenzívy u Bělgorodu jeho angažmá opět skončilo neslavně odvoláním, i když tentokrát bez skandálních okolností. Poté byl stejně jako mnozí jiní konzervativně uvažující důstojníci (např. Semjon Buďonnyj) odklizen na druhořadá místa a až do konce války působil jako zástupce náčelníka Hlavní správy formování a kompletování Rudé armády.