Розмах переселенських процесів з Галичини, Буковини і Боснії (див. Боснія і Герцеговина) та небезпека втрати контролю з боку урядових структур над потоком біженців змусили австро-угорське МВС приступити до організації спеціальних таборів для воєнних виселенців. Уже 10 серпня 1914 при віденському магістраті було створено Центральне представництво опіки над біженцями з Галичини та Буковини, а також підготовлено інструкцію «Релігійний, соціально-політичний, культурно-гуманітарний зміст опіки над біженцями з Галичини та Буковини», згідно з якою основна робота з розміщення та обов'язкового працевлаштування воєнних біженців мала проводитися тими крайовими політичними урядами, на чиїй території знаходилися переселенці. На початку січня 1915 уряд визнав Український комітет допомоги, очолюваний Ю. Романчуком, державною структурою й надав йому фінансову підтримку (тижневий бюджет близько 20 тис. крон). З початком нового наступу російських військ (див. Брусиловський прорив 1916) в Австро-Угорщині з'явилися ще дві організації, які займалися допомогою українським біженцям і фінансувалися з державного бюджету: Комітет опіки над біженцями з Буковини (лише в «плановому» порядку з Буковини в австрійські табори було вивезено близько 30 тис. осіб усіх національностей) та Український крайовий комітет допомоги для біженців.