På grund af Versailles-traktaten måtte Tyskland ikke have tanks. Den tyske hær afprøvede derfor i al hemmelighed sine tanks i Sovjetunionen (under dække af at være landbrugsmaskiner), og russerne observerede, hvilke tanks die Wehrmacht havde: Ret tyndt pansrede med relativt små kanoner, der til gengæld kunne tilbagelægge mange kilometer pr. dag i en blitzkrig. Det sovjetiske svar var svært pansrede T-34 og KV-1 med kraftige 76 mm kanoner. Disse tanks var ikke klar til felttoget mod Finland, så Hitler troede, at den Røde Hær kun havde forældede tanks (T-26). Da Hitler overfaldt Sovjetunionen i 1941 gik det godt i starten. Men da de tyske tanks kom i kontakt med T-34, var de underlegne. På daværende tidspunkt havde Tyskland meget få kampvogne, der kunne penetrere panseret på en T-34. Derfor begyndte man i stor stil at ombygge de forældede kampvogne til selvkørende panserværnskanoner (de såkaldte Marders), hvilket i fællesskab med Luftwaffes Stukaer gjorde, at de tyske panserstyrker kunne holde ud. I november 1942 introducerede Tyskland Panther-kampvognen, der kopierede de bedste egenskaber ved T-34 og på mange områder var bedre end sit forbillede, selvom den led under begyndervanskeligheder.