Грешната преценка се дължи най-вече на неизвестния обсег на японските самолети, който далеч надминава този на американците. Докато японските самолети "Кейт", "Вал" и "Зеро" имат обсег от над 1500 km, американският пикиращ бомбардировач "Дъглас SBD Донтлес" има 1200 km, торпедонпсецът "TBD Devastator", снабден с едно торпедо, достига само 700 km (1150 km с 453 килограмова бомба). Полетът към Пърл Харбър и обратният път възлиза на 400 km. Стартовите позиции при японците са увеличени на 800 km. Допълнително след старта повечето самолети кръжат в кръг докато се формират над самолетоносачите и изчакват за останалите машини. Също така по време на приземяването се губи още гориво, тъй като самолетите трябва да кацат един по един и да се изчакват подобаващо. В битката при Мидуей американците стартират машините си чак след като самолетоносачите им са достигнали на разстояние 200 km от целта. Никой не може да си представи, че японците ще стартират от двойно по-голямо разстояние. Поради това американските разузнавачи се завръщат на острова след кратко време. Лошата преценка за радиуса на действие довежда съюзниците до погрешни предположения за това, че японските самолетоносачи трябва да са близко разположени. Всъщност японските самолети от тези типове са били подсигурени на места, които според твърдото убеждение на съюзническите командири са извън обсега на японските аеродруми.