Přesto se fronta nepohnula ve prospěch ani jedné, ani druhé strany. Téhož roku započali Rusové "Brusilovovu ofenzívu", přičemž k vojenským akcím proti Ústředním mocnostem se přidalo také Rumunsko. Jeho vojska však byla poražena, většina rumunského území obsazena a Brusilovova ofenzíva ztroskotala. Další rok (1917) očekávaly větší úspěchy Dohodu. Té se podařilo dobýt většinu německých území v zámoří a po vyhlášení neomezené ponorkové války Německem se důsledkem toho přidaly na stranu Dohody i Spojené státy. Nová fronta se zároveň otevřela na Balkáně, když v červenci vstoupilo do války s Ústředními mocnostmi také Řecko. Zvrat ale nastal na východní frontě. Špatná ekonomická, vojenská i vnitropolitická situace vedla v Rusku k svržení cara během Únorové revoluce. Prozatímní ruská vláda byla odhodlána dostát spojeneckým závazkům a dále ve válce pokračovat, byla však svržena v listopadu Říjnovou revolucí. Bolševici pak podepsali v Brestu-Litevském separátní mír, což umožnilo Němcům přesunout své síly na západní frontu. Zde však již nemohly konkurovat lépe vybaveným Britům, Francouzům a Američanům. Špatná situace byla i v zázemí, vzhledem ke katastrofální ekonomické situaci a postupné mezinárodní izolaci. Přesto, že se Německu podařilo udržet Rakousko-Uhersko ve válce, které se po nástupu císaře Karla pokusilo uzavřít s dohodovými velmocemi separátní mír, situace Ústředních mocností byla kritická. Dohodová vojska slavila úspěchy na všech frontách a porážka byla již prakticky nevyhnutelná. Vyčerpané Německo bylo nakonec donuceno podepsat dohodu o příměří, které vstoupilo v platnost 11. listopadu 1918.