Јеврејска дијаспора постојала је неколико векова пре пада Другог храма, а њихово становање у другим земљама већином није резултат принудне дислокације. Пре средине првог века нове ере, поред Јудеје, Сирије и Вавилоније, велике јеврејске заједнице постојале су и у римским провинцијама Сирије, Палестина, Египат, Крит и Киренаика, те у самом Риму; након опсаде Јерусалима 63. пре нове ере. Када је Хасмонејско краљевство постало протекторат Рима, емиграција се појачала. Регион је био организован као римска провинција Јудеја 6. века нове ере. Јудејско становништво побунило се против Римског царства 66. године нове ере у првом римско-јеврејском рату који је кулминирао опсадом Јерусалима 70. године. Током опсаде Римљани су уништили други храм и већи део Јерусалима. Овај преломни тренутак, уклањање симболичког средишта јудаизма и јеврејског идентитета, ограничило је многе Јевреје да преформулишу ново самоодређење и прилагоде своје постојање перспективи неограниченог периода расељења.