Након Бечког конгреса, у Италији, Шпанији и Француској делује карбонарски покрет, настао још током Наполеонових ратова, 1808. године у Напуљу. Циљ му је уједињење Италије и ослобођење од аустријског утицаја. Највеће незадовољство је у Напуљској краљевини којом је апсолутистички владао Фердинанд I Бурбон. Априла 1820. године избија побуна генерала Гиљерма Пепеа у градићу Нола код Авелина. Краљ је прогласио враћање устава из 1812. године и поставио Пепеа за врховног команданта војске. Спроводе се реформе сличне онима у Шпанији. Јула исте године избија устанак у Палерму на Сицилији која тражи самосталност острва. Почетком октобра у Напуљу се састаје Парламент који саставља нову владу Матеа Галдија. Аустрија је на то жестоко реаговала и сазвала конгрес Свете алијансе у Тропау (Опава у Чешкој). Јануара 1821. године конгрес се преноси у Љубљану када је пристигао и Фердинанд који је побегао из Напуља. Одређено је да се у Италију пошаље аустријска војска. Она је поразила Пепеа код Гариљана, па Аустријанци марта 1821. године улазе у Напуљ. Побуна избија и у Пијемонту где је краљ Виторио Емануел присиљен да абдицира у корист свог брата Карла Алберта који проглашава устав по узору на шпански. После заузећа Напуља, аустријске трупе нападају Торино. Карло Алберт бежи у Модену, а устанак је угушен.