У 19. веку забележен је даљи пад османске поморске моћи, упркос повременом опоравку. После пораза против комбиноване британско-француско-руске флоте у бици код Наварина 1827. године, султан Махмуд II дао је приоритет развоју јаке и модерне османске поморске снаге. Први парни бродови османске морнарице набављени су 1828. 1829. године највећи светски ратни брод дуги низ година, 201 x 56 "кадема" (1 "кадем" = 37,887 цм) или 76,15 м x 21,22 м, Линијски брод "Махмудије"]], који је имао 128 топа на 3 палубе и 1.280 морнара, изграђен је за Османску морнарицу у Царском арсеналу на Златном рогу у Цариграду. 1830-их је у отоманску морнарицу регрутовано око 2.500 хришћанских морнара (углавном Јермена и Грка). То је изазвало негативне реакције хришћанских заједница. Многи Грци са Родоса и Хиоса побегли су на суседна мања острва. 1847. хришћански морнари захтевали су своје свештенике и капеле на ратним бродовима, што је одбијено на основу шеријата. Велики адмирал и велики везир били су наклоњени захтевима хришћана, али је Шеих ул-ислам прогласио да су хришћанске службе на броду једнаке изградњи нових цркава, а самим тим забрањене верским законом.