Ахмед ібн Хасан походив родом від багдадського халіфа аль-Мустаршида (1118—1135). Після взяття Багдада монголами Хулагу (1258) він залишив місто і деякий час мандрував з бедуїнами хафаджа. Потім вирушив до Сирії, де знайшов заступництво могутнього арабського вождя Іси ібн Муханна. Ахмед намагався встановити зв'язки з айюбідським правителем Дамаска і Халеба ан-Насір Юсуфом, що не вдалось через вторгнення до Сирії монголів. После перемоги мамлюків битви при Айн-Джалуті (3 вересня 1260) Іса ібн Муханна дав зрозуміти про появу Ахмеда султану Єгипту Кутузу, котрий пообіцяв скласти йому присягу як халіфу. Однак Бейбарс який невдовзі замінив Кутузу поставив халіфом в Каїрі під іменем аль-Мустансір іншого втікача з Багдада, нащадка аббасіда аз-Захіра. Аль-Хакім втік до Халеба, де його признав халіфом мамлюкський емір Аккуш аль-Барлі, який на деякий час захопив владу в місті. Аккуш аль-Барлі дав аль-Хакіму приблизно шістьсот туркменських вершників, з якими той вирушив до Харрана. На південь від міста Ана, розташованого на березі Євфрата, відбулась зустріч з каїрським халіфом аль-Мустансіром, який рухався з невеликим військом в сторону Багдада. Туркмени перейшли на його сторону, і аль-Хакіму нічего не залишалось, як визнати верховенство аль-Мустансіра і приєднатися до його походу. Після розгрому халіфського війська монголами поблизу Анбара 28 листопада 1261 року аль-Хакім втік з невеликим загоном з поля бою, і повернувся в Сирію до Іси ібн Муханна.