1970-luvun alussa Afganistanissa kasvoi tyytymättömyys Zahir Šahin hallintoa kohtaan. Suuri ongelma oli, että suurin osa maan väestöstä työskenteli alkutuotannon aloilla. Alueella, jolla luonnonolot ovat epävakaat ja viljelymaata vähän, se aiheuttaa suuren riskin. Riski toteutui 1960- ja 1970-lukujen taitteessa, kun maata koetteli peräkkäisinä vuosina ankara kuivuus, jonka vuoksi sadot tuhoutuivat ja karjaa kuoli. Seurauksena oli nälänhätä erityisesti köyhemmillä alueilla. Afganistan oli myös hyvin riippuvainen ulkomaisesta talousavusta, mutta tulot alkoivat ehtyä 1960-luvulla. Valtionvelka etenkin Neuvostoliitolle kasvoi kestämättömän suureksi. Maa ajautui vakavaan talouskriisin, kun kehittymätön yksityinen sektori ei kyennyt luomaan työpaikkoja eikä verotulojakaan siten tullut. Etenkin neuvostovelkaan oli Muhammad Daud itse paljolti syyllinen, mutta hän pani syyn Zahir Šahin hallinnon niskoille. Lisäkannatusta Muhammad Daud sai myös, kun Pakistan ajautui sisällissotaan, jonka seurauksena Bangladesh irtautui Pakistanista. Tilanne herätti jälleen toiveita Paštunestanin perustamisesta, kun muuallakin Pakistanissa oltiin tyytymättömiä Punjabin hallintoon, erityisesti paštualueilla ja Belutšistanissa.