Under andra världskriget bildades antifascistiska grupperingar i många europeiska länder, i synnerhet de som ockuperades av nazisterna. Efter krigsslutet inkorporerades många av Östeuropas antifascistiska rörelser i den realsocialistiska maktstrukturen. Från sovjetisk sida kom begreppet ganska snart att användas till att omfatta NATO och västlig politik i allmänhet under kalla kriget. Bland annat hade Berlinmuren det officiella namnet "Antifascistisk skyddsmur". Under framförallt Stalins politik i Sovjetunionen breddades begreppet för att brännmärka mycket av den "statsfientliga" oppositionen - bland annat förespråkare för parlamentariska och kapitalistiska statsskick. I Östtyskland menade makthavarna att landet till skillnad från Västtyskland, genom att ha avskaffat kapitalism och upprättat en socialistisk stat, slutgiltigt hade besegrat fascismen. Begreppet antifascism användes samtidigt för att legitimera statsbildningen och eller för att smutskasta opposition. I denna kontext gick det inflation i fascistbegreppet och Folkupproret i Östtyskland 17 juni 1953 beskrevs som ett "fascistiskt kuppförsök" och Berlinmuren som en "antifascistisk skyddsbarriär".