החדשות על נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי שחררו באחת את המתח שנאצר ברחבי צרפת בחודשים שלפני כינוס אספת המעמדות של 1789, כשהממשל הלך והתפורר. אחרי חודשים של מחסור במזון ומהומות, שורה של הפיכות חפוזות החליפו את הגופים הקיימים במרבית הערים, שאיבדו את שרידי סמכותם. כמו בבירה, הן הובלו לרוב על ידי האליטות המקומיות מן המעמד השלישי. הוקמו ועדות ניהול זמניות ומיליציות לפי דוגמת המשמר הלאומי הפריזאי. האירועים היו מלווים באלימות, אך האינטרס המשותף של שמירה על הסדר איגד את בעלי הרכוש לבקש קץ מהיר למהומה. באזורי הכפר, לעומת זאת, אי-הסדר רק החריף. התקווה לישועה מאספת המעמדות השקיטה את האיכרים, אך הגעת הידיעות על פיטורי נקר ליבו גל שמועות על מזימה אריסטוקרטית להרעיב ולשדוד אותם. לאלה נוספו הצהרת האספה הלאומית שכל המיסים בלתי-חוקיים במהותם והביטחון שמצבם יוטב במהרה על ידי שינוי מדיניות מקיף. בקרב הכפריים החלו להתארגן קבוצות חמושות, שהיו משוכנעות כי מתקפה על ידי האצולה ממשמשת ובאה. בשבוע האחרון של יולי פרץ באחת גל מהומות בכל הארץ, 'הפחד הגדול' (Grande Peur). רכוש הושמד בקנה מידה עצום, והמתפרעים הקפידו לשרוף את ספרי האחוזות שתיעדו את מחויבותיהם לאדונים, לצד חווילות וטירות כפריות.