Amelia Denis De Icaza es distingeix en l'era romàntica, pel contingut de les seves poesies. En la seva obra hi ha amor per la pàtria, a la joventut i malenconia, entre d'altres. Es considera poeta del grup de la primera generació, perquè neix entre 1830-1836. A aquesta primera generació pertanyen, a més, Gil Colunje, Tomás Martín Feuillet, José María Alemán, Manuel José Pérez. Els romàntics tenen en comú l'educació i un ambient cultural i polític similar, trets que influeixen en la formació cultural i espiritual d'aquesta generació. És la poesia l'àmbit en què el sentiment romàntic troba la millor forma d'expressar l'esperit nacionalista i l'amor per un mateix, així com la natura. Amelia va compondre poemes senzills, plens de sentiment, emoció i un profund sentit social. En la seva joventut es va casar i va viure a Nicaragua molts anys. En tornar, va descobrir que el seu país estava en mans dels estatunidencs, fet que va crear en la poeta sentiments de tristesa i rebel·lia. Va ser llavors quan va escriure els seus versos més bells, "Al Cerro Ancón", l'any 1906. És recordada sobretot per aquest poema, "Al Cerro Ancón". En els seus poemes hi ha un especial patriotisme i sinceritat; amb un fort contingut polític i denúncia social, en què mostra el seu enuig per la creació de l'àrea de la Zona del Canal, on als panamenys els estava prohibit entrar. La seva principal obra va ser: "Hojas secas" (1926) i entre els seus poemes, van destacar "Dejad que pase", "Al Cerro Ancón", "Patria", "Amor de madre", "A la muerte de Victoriano Lorenzo", "El llanto de una hija", "Un ramo de reseda" i "A panamá entre otro".