V Grand Prix Velké Británie vyhrál, přestože v závěru závodu dostal desetisekundový trest stop&amp;go za předjetí Wurze pod žlutými vlajkami; odpykat si ho přijel na Todtův pokyn v posledním okruhu, cílem tak projel v uličce před boxy, protože boxové stání týmu z Maranella bylo až za cílovou čarou, desetisekundový trest mu byl odečten až po projetí „cílem“. Stal se tak prvním a doposud jediným pilotem, kterému se něco podobného povedlo, Häkkinenův náskok stáhl na dva body. V Rakousku po dvojnásobném vyjetí z tratě dojel třetí. V domácí grand prix startoval po problémech s vozem devátý, za páté místo v cíli inkasoval dva body. V Maďarsku zvítězil taktikou tří zastávek v boxech a překonal svým 32. triumfem Nigela Mansella. V Grand Prix Belgie vedl s náskokem čtyřiceti sekund, ale při předjíždění pomalého Coultharda o kolo Skot nečekaně zpomalil v kaluži vody a Schumacher o něj urazil přední kolo. Po návratu do boxů se snažil pilota McLarenu napadnout; Coulthard se za svou chybu omluvil až v roce 2003. V Itálii kraloval Schumacher a o vedení v mistrovství světa se dělil s Finem, který vrátil porážku rodákovi z Kerpenu v Lucembursku. O mistrovském titulu se rozhodovalo v posledním závodě, který hostila japonská Suzuka. Schumacher vyhrál kvalifikaci, v zahřívacím kole zůstal stát na startu, při stíhací jízdě z posledního místa na roštu mu na průběžném třetím místě v 32. kole explodovala pravá zadní pneumatika. V celkové pořadí šampionátu se umístil druhý s 86 body, šesti triumfy a třemi pole position.