У лютому 1950 року, коли Лаос все ще залишався під французьким контролем, Пхуї Сананікон сформував уряд, до складу якого серед інших увійшов один з колишніх лідерів розформованого руху «Вільний Лаос» принц Суванна Пхума. В рамках примирення в середовищі лаоської аристократії до країни повернулись багато інших активних діячів «Вільного Лаосу», яких було призначено на високі державні посади. 1950 року вони заснували Національну партію (Лао Као На), яка 1951 здобула перемогу на виборах до Національних зборів. Однак національне примирення не було досягнуто — в країні тривали антифранцузький та протиурядовий партизанський рухи на чолі з лівою опозицією. В серпні 1950 року керівники партизанського руху заснували Фронт визволення Лаосу та сформували паралельний Уряд національної єдності на чолі з принцом Суфанувонгом. У відповідь на таке 23 грудня 1950 року лаоський уряд підписав у Сайгоні Угоду про допомогу для спільної оборони в Індокитаї, заручившись американською військовою та фінансовою допомогою. Втім 11 березня 1951 року на Консультативній конференції представників визвольних фронтів Індокитаю, Фронт визволення Лаосу офіційно заручився підтримкою Демократичної Республіки В'єтнам та фронтів Південного В'єтнаму й Камбоджі, що призвело до інтернаціоналізації громадянської війни в Лаосі. 9 вересня 1951 року уряд Пхуї Сананікона підписав зі Сполученими Штатами угоду про економічне співробітництво, що відкривала широкі можливості для проникнення до економки Лаосу. Країною відчинялись кооперативи для продажу американських товарів, за різних приводів населенню роздавали ковдри, москітні сітки, медикаменти, сіль, тканини тощо. Невдовзі після того уряд Сананікона був змушений піти у відставку та передати владу принцу Суванні Пхумі, лідеру Національної партії, що здобула перемогу на виборах.