Deleuzovo myšlení, ostatně jako každé jiné, je potřeba chápat v historických souvislostech. Zásadně důležité jsou tyto dvě: diskuze o konci filozofie v 60. letech 20. století a revoluční události téhož období v USA i Evropě. Pokračující rozpad evropského koloniálního systému, americké potíže ve Vietnamu, krize socialistického bloku vrcholící srpnovými událostmi r. 68 v Československu, studentské bouře a levicový terorismus v západní Evropě, to vše vytvořilo takový nátlak na myšlení, že mu nebylo možné dále uhýbat. Filozofie na to reagovalo prohloubenou kritikou sebe samé, tj. kritikou filozofického rozumu a celé racionalistické tradice západního myšlení. Evropská filozofie začal být kritizována jako etnocentrická, eurocentrická, falokratická, jako teror ve jménu rozumu, jako nespravedlivé a násilnické myšlení, které, stejně jako západní dějiny a politika, chce ovládnout celý svět ve jménu nároku na univerzální platnost. (viz Descombes, s. 132-133). A právě oproti univerzalistickým nárokům západní metafyziky a racionalizmu rozvíjí Deleuze svůj program kritické filozofie, která má být vždy snahou demystifikovat.