Druhá výstava byla věnována starší generaci (nar. 1935-1943), která ukončila studia a prosadila se již v 60. letech, ale po srpnové okupaci roku 1968 ztratila možnost vystavovat. Tito autoři nevytvořili generační skupinu, ale vázala je vzájemně podobná životní východiska a zkušenosti, životní pocit nebo výtvarná situace z období, kdy se formovala jejich tvůrčí individualita. Zatímco starší z nich se podíleli na vzniku české strukturální abstrakce a imaginativního malířství, byli ti mladší více ovlivněni nástupem nové figurace, expresivní grotesky a pop-artu. Všem autorům jsou přitom společná existenciální východiska a jejich díla vyvolávají pocit osudovosti, neobvyklosti a vytržení z životní reality. Zároveň netvoří koherentní skupinu, ale spíše svou tvorbou dokumentují zásadní změnu společenské situace v průběhu 60. let a přechod od silně introvertní tvorby z raných šedesátých k extrovertnímu projevu v jejich druhé polovině, kdy došlo k celkovému uvolnění. Právě spjatost těchto výtvarníků s dobou 60. let byla zřejmým důvodem k předčasnému ukončení této výstavy ze strany státních dohlížitelů.