A falu a környék számos településéhez hasonlóan a 17. század vége felé népesült be újra. Még a 17. század végén felépült Illés próféta tiszteletére szentelt régi fatemploma. Illést a tűz és a villámcsapás ellen védő szentként tisztelték, a névválasztással így akarták a templomot megóvni a tűz általi pusztulástól. 1696-ban a szábor a bánt tette meg a Kulpa és az Una közötti határvédő erők parancsnokává, melyet hosszas huzavona után 1704-ben a bécsi udvar is elfogadott. Ezzel létrejött a Báni végvidék (horvátul Banovina), mely katonai határőrvidék része lett. Közben 1701-ben összetűzés volt a zágrábi püspökség és a báni katonaság között a település birtokáért. A püspökségnek végül 1704-ben sikerült elfogadtatni jogos tulajdonjogát, melyet a topuszkai apátság örököseként gyakorolt. Ennek ellenére Sračica 1736-ig a glinai vár felépítéséig a glinai kapitányság székhelye volt. 1727-ben felépítették a település második, nagyobb templomát. A templom mellett temető is volt. 1745-ben megalakult a Glina központú első báni ezred, melynek fennhatósága alá ez a vidék is tartozott. 1829-re a Maja bal partján új templomot építettek, mellé pedig felépítették a plébániaházat. Ettől fogva a plébániát is Majának nevezték. A plébániához Maja, Dolnjaci, Svračica, Prijeka és Ravno Rašće települések tartoztak. 1881-ben megszűnt a katonai közigazgatás. A falunak 1857-ben 199, 1910-ben 354 lakosa volt. 1918-ban az új szerb-horvát-szlovén állam, majd később Jugoszlávia része lett. A II. világháború idején a Független Horvát Állam része volt. A falu 1991. június 25-én a független Horvátország része lett. 1991 őszén megszállták a JNA alakulatai, valamint a szerb szabadcsapatok és templomával együtt lerombolták. A falut 1995. augusztus 8-án a Vihar hadművelettel foglalta vissza a horvát hadsereg. A településnek 2011-ben 44 lakosa volt, akik mezőgazdasággal és állattartással foglalkoztak.