Типовим прикладом стратегічної фривольності вважається період, перед Першою світовою війною. Після успішного врегулювання — без війни — танжерскої кризи, пізніше другої марокканської кризи і кризи у Боснії у європейській політиці закріпилась ідея, що зовнішньо-політичне маневрування з ціллю отримання внутрішньо політичної підтримки у націоналістичній пресі безпечно і нормально. У підсумку великі держави стали провокувати одне одного по дрібним питанням, котрі по суті не представляли ні для однієї з них серйозного інтересу.