28. ledna 1628 obdržel hrabě Werner od císaře Ferdinanda II. nobilitační diplom oficiálně uznávající rodový původ odvozený od hrabat z Limburgu, přiznávající oslovení „Vysokorodý pán“ (něm". Hochgeborener Herr"), tento titul užívali dosud toliko říšští vévodové a knížata a platil za nesmírně exklusivní) a také přiznání titulu „starohrabě“ (německy "alte Graf", posléze užíváno výhradně v podobě "Altgraf"). Mezi staré hraběcí či starohraběcí rody patřily obecně vzato všechny ty, které byly přijaty mezi říšská hrabata na říšský sněm a získaly tak hlas v některém ze čtyř hraběcích kolegií ještě před r. 1582, kdy proběhla zásadní reforma systému hlasování na říšském sněmu. Pouze Salm-Reifferscheidtové si ovšem vyprosili na císaři, aby se jejich přijetí mezi hrabata r. 1460 odrazilo přímo v rodovém titulu. Na jméně "starohrabě" si příslušníci rodu zakládali natolik, že si jej nechali ještě dvakrát potvrdit pro říši i České země: v r. 1723 pro větev lipovskou a v r. 1765 také pro větev rájeckou. Wernerovy dcery se staly kněžnami-abatyšemi významných říšských (porýnsko-vestfálských) klášterů: Anna Salome (4. říjen 1622 – 15. říjen 1688) v Essenu a Marie Sophie (21. března 1620 – 8. ledna 1674) v Eltenu. Naproti tomu Wernerův třetí syn, Wilhelm Salentin (12. ledna 1580 – 6. září 1634) získal slávu na válečném poli. Stal se plukovníkem císařské armády, účastnil se dobývání Ostende v l. 1601–1604, tažení do Alsaska a prošel také bojišti války o mantovské dědictví a třicetileté války, kde padl v bitvě u Nördlingenu.