הצבא הסובייטי הבין אף הוא את הצורך בהקמת עוצבות ניידות גדולות ורבות עצמה בעקבות לקחי החודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, וחיקה למעשה את הגרמנים. בשלב ראשון הקים הפיקוד הסובייטי קורפוסים ממוכנים וקורפוסי טנקים, בהם רוכזו כוחותיו הניידים. בשלב שני, החל מאביב 1942, הוקמו ארמיות שריון שנקראו בשם "ארמיות טנקים", וכללו בדרך כלל שני קורפוסי טנקים וקורפוס ממוכן אחד. גם בצבא האדום ארמיות החי"ר (שכונו ארמיות רב-חייליות) נעו בעיקר ברגל, ומרבית כלי הרכב הממונעים רוכזו במסגרת ארמיות הטנקים. החל מחורף 1942/1943 מילאו ארמיות הטנקים הסובייטיות, שכל אחת מהן כללה 500-600 טנקים (בתקן מלא), תפקיד מרכזי בשורת המתקפות הסובייטיות, שהדפו את הצבא הגרמני משטח ברית המועצות, והביאו בסופו של דבר את כוחות הצבא האדום עד לברלין. כמו הגרמנים, גם הסובייטים השתמשו בארמיות הטנקים שלהם באופן עצמאי לצורך עריכת מבצעים התקפיים עמוקים בשטח האויב, דוגמת מבצע בגרטיון, מבצע ויסלה-אודר, או מבצע סערת אוגוסט במנצ'וריה. בשלבי הסיום של המלחמה כלל הצבא הסובייטי שמונה ארמיות טנקים.