З початком російської збройної агресії проти України Андрій Іванович вже у березні 2014 року прийшов добровольцем до військкомату. Тричі просився відправити його на фронт, але йому відмовляли через пошкоджену ногу. Зрештою домігся призначення в 3-й десантно-штурмовий батальйон «Фенікс», сформований з добровольців у складі 79-ї окремої десантно-штурмової бригаді. Командир гаубичної артилерійської батареї 3-го аеромобільного батальйону «Фенікс». Служив за мобілізацією з серпня 2014 по вересень 2015 року. З інтерв'ю самого Балу: «Коли прибув на місце і оглянув особовий склад, з яким доведеться воювати, — очі, як то кажуть, вийшли з орбіт. Один — підполковник міліції, один майор міліції, — служать звичайними рядовими. Є доцент, кандидат технічних наук, археолог, архітектор, фермери, є бійці, яким по шістдесят, але переважна більшість — бізнесмени. Ось такі артилеристи у мене… Почали тренування. Крос з повною викладкою, снаряди на ґрунт та знову в машину, гармату в бойове положення та на причіп. Ганяє моє військо, і я разом з ним, до сьомого поту. Рили бліндажі, аж руки нижче колін звисали.». Батьком батареї називали його бійці, надзвичайно поважали і любили. Зі своїм підрозділом обороняв населені пункти в районі Маріуполя(Широкине, Гранітне, Чермалик). Вивчення противника і місцевості (рекогносцировку) проводив сам особисто для того, щоб прийняти єдино правильне рішення і знайти саме ту місцевість для розміщення позицій, щоб виконати поставлені завдання без втрат. Часто доводилось по пластунськи вивчати території, щоб отримати повну інформація про ворога і його місцерозташування. Дуже боявся втрат, — боявся більше за своїх людей, ніж за своє особисте життя. «Я вас взял у матери и жены, я вас им и верну!» — заявив він своїм хлопцям.