След Белгийската революция (1830 – 1831 г.) и отцепването на южните провинции като самостоятелно Кралство Белгия с владетел от владетелската династия Сакс-Кобург и Гота, властта на нидерландския крал силно намалява. Нидерландия отказва да признае тази сецесия до подписването на Лондонския договор през 1839 г., който фиксира неутралитета на Белгия. Кралят на Нидерландия е изправен пред реалната опасност да загуби властта си над Люксембург (който губи 2/3 от територията си за сметка на провинция Люксембург в новата белгийска държава). За да намали недоволството на люксембургските мъже от службата в милицията, която включва една година редовна служба в Нидерландия далеч от дома, той разпуска милицията. Тя е реформирана в люксембургски контингент на Съюзната армия (на Германската конфедерация) в периода 1841 – 1867 г., службата, който протича в самото Велико херцогство Люксембург. След победата на Кралство Прусия над Австрийската империя през 1866 г. при Кьониггрец, Конфедерацията е разпусната. В суматохата на дипломатическото орегулиране на пруско-австрийските отношения след войната и политиката между германските държави, Френската империя на Наполеон III прави опит да анексира Люксембург, което води до Втория лондонски договор (първият от 1839 г., определящ статута на Кралство Белгия като неутрална страна), установяващ неутралитета на Люксембург, а люксембургската крепост е разрушена.