Попередником Османської імперії була Сельджуцька імперія. У XIII столітті частину його армії складали раби-гулями, які були, як правило, взяті в полон у прикордонних володіннях Візантії чи серед кочівників Північного Причорномор'я. Іншу частину складали загони ікдишів (діти від змішаних шлюбів християн та мусульман) й загони християнських найманців. Основною ж частиною була тюркська кіннота. 1209 року, у зв'язку з початком монгольських завоювань, великі маси тюрків вирушили до Малої Азії. 1243 року сельджуцька армія була розгромлена під Кесе-дагом, а значна частина султанату підкорена монголами за 3 місяці. Згодом султани стали васалами ільханів улусу Хулагу. Династія сельджуків припинилась 1307 року. Осман I, спочатку правитель одного з бейліків, заснував нову династію і його нащадки у XIV столітті здійснили низку крупних завоювань, поглинувши низку бейліків, завоювавши Фракію та Македонію, Сербію та Болгарію. Баязід I підкорив землі в Західній Анатолії, Караман і Сіваський султанат. 1402 року його було розгромлено Тимуром, який відновив самостійність бейліків, але невдовзі вони знову були підпорядковані османським султанам. За сина Баязіда Мехмеда I остаточно сформувалась система османських збройних сил.