Браћа Драгаши су обновили државу свога оца и чак је проширили (макар двоструко) након Маричке битке. Њихова држава ширила се на све стране, а посебно према југу. Штим и Струмица, центри њихове државе, налазили су се изван Дејанове државе. Потчинили су област малолетног кесара Угљеше, сина Влатка Паскачића. Припојили су и Славиште и Иногоште. Средином августа 1381. године Константин и његова мајка Теодора дарују Хиландару манастир Лесново са поседима у Злетову, Овчепољу и Штипу. Дејан се са деспотском титулом први пут помиње 1373. године. Добио ју је од цара Уроша. Константин се помиње у изворима тек 1376. године без византијске титуле. Драгаши су били најближи преживели сродници Немањића, уз Симеона. Јован Драгаш је био Урошев брат од тетке. Године 1376. пред судом Константина Драгаша водила се парница између представника Хиландара и манастира Светог Пантелејмона око међа у области Струмице. Старији Драгаш по последњи пут се спомиње 1378. године. Теодора са синовима равноправно иступа као владарка носећи титулу царице. Хиландар је добио и задужбину деспота Дејана, Архиљевицу. Кућа Драгаша сматрала се наследником Немањића те се на крају ородила са Палеолозима. Ћерка Константина удала се за солунског деспота Манојла, будућег цара (1392). Последња два византијска цара унуци су господина Константина. Константин се сматрао владарем Србије. Владао је са широком самоуправом све до погибије 1395. године. Објављивао је повеље, ковао је свој новац и сл. Самоуправа Константина сужена је након Косовске битке. Након 1389. године издао је само једну повељу. Међутим, Турци нису покорили његову земљу све до битке на Ровинама 1395. године. Држава Драгаша постала је основа нове турске провинције. Центар санџака био је у Ћустендилу (Велбужду).