Око лета 1877. године, Османлије су припремиле поприлично велике снаге и поново напали Црну Гору. То је период Црногорско-турског рата који је трајао од 1876. до 1878. године. Тада су припремили чак 20 батаљона регуларне турске војске, као и добровољачке снаге Али-бега Гусињског са тамошњим исламизованим Албанцима, што је велики број војника који се шаље на једно племе. Ти војници су велики зулум направили у Васојевићима и опустошили њихова села. Тада је спаљен манастир Ђурђеви Ступови, а народ доњих Васојевића се дао на велике збегове. Сви који су могли да учествују у биткама, остали су да бране те просторе са застарелом муницијом из претходних битака. Ипак, захваљујући добро организованом отпору, Васојевићи су успели у низу битака да нанесу поразе Османлијама, попут оног у боју на Буковој Пољани. После неуспеха у том боју, Османлије су се пребациле у напад на Морачу, али су им тамо Васојевићи са Морачанима нанели катастрофалан пораз у коме су изгубили много људи. Након тога, Мехмед-Али-паша се повлачи у Колашин, а убрзо бива пребачен на руски фронт у Бугарској. После те битке, Васојевићи су учествовали и у нападу црногорске војске на Бар којег су успели да ослободе почетком 1878. године, а те године коначно одлукама Берлинског конгреса, Плав и Гусиње су додељени књажевини Црној Гори. Те године је формирана Призренска лига, а Арбанаси у Гусињу и Плаву су уз помоћ турских официра, припремили велику војску против Црногораца. На њих је послат војвода Марко Миљанов, који је имао Васојевиће у војсци, али због доста бројнијег непријатеља, а и самих ривалстава унутар црногорске војске, изгубили су битку на Новшићу. Гусиње и Плав су остали ван Црне Горе. Након 1880. године су се коначно битке стишале, али су се још увек дешавали окршаји између Васојевића и Арнаута на граници.