Згодом став одним з лідерів спротиву королю Фердинанду II. У 1618 році став лідером повстання, що завершилося Празькою дефенестрацією. Очолив уряд королівства — так званий директорат з 30 осіб. Сприяв оголошенню Фердинанда II позбавленим трону Богемії й запрошенню курфюрста Пфальца Фрідріха V Віттельсбаха. 1619 році склав повноваження президента директорії та призначений найвищим канцлером королівства. Після поразки богемських військ у битві на Білій горі втік разом з королем Фрідріхом. Був засуджений до страти й конфіскації маєтків.