Монгольська навала на Русь (1237—1240) стала рубіжною подією в історії православної церкви регіону. Розорення Києва 1240 року призвело до остаточного падіння його авторитету як центру руських земель, а також до необхідності пристосування людей, влади і церкви до нових умов. Серед можливих варіантів розвитку в роздробленій на більше десятка князівств Русі простежувалися два основних. Перший міг реалізовуватися у вигляді співпраці з католицькими країнами, відповідну зовнішньополітичну лінію спробували розвинути галицько-волинські князі. Іншим напрямком була співпраця з монгольськими правителями, які не були серйозною загрозою для позицій православної церкви, що домінувала в регіоні. Обраний на соборі єпископів 1242 року митрополит Кирило обрав шлях співпраці з Ордою: 1252 року йому вдалося отримати від золотоординського правителя Батия ярлик, який гарантує недоторканність православної церкви, а згодом зблизився з ханом Менгу-Тимуром.