Од повлачења из политике, 1966. до смрти, 1983. Ранковић је као и други истакнути политички дисиденти налазио под сталном присмотром органа Службе државне безбедности (СДБ), која је била реформисана након Брионског пленума. Служба безбедности процењивала је да је Ранковић након смењивања окупио групацију, коју су чинили заговорници бирократско-етатистичког концепта развоја друштва. Поред њега праћени су и људи са којима се дружио, а који су такође били смењени или пензионисани након Брионског пленума (Стефановић, Лукић, Савић, Нумић и др). Према некима од њих примењиване су потпуне мере надзора, а биле су коришћене и друге оперативне мере. Током 1966. оперативци службе безбедности писали су дневне извештаје о његовом кретању, а од 1967. до 1973. писани су извештаји за неколико дана. Након совјетске интервенције у Чехословачкој, августа 1968, која је у СФРЈ изазвала велике тензије, „Ранковићев случај” добио је ново тумачење, јер су службе Ранковића окарактерисале као политичку фигуру на коју су Совјети рачунали почетком 1960-их. Након догађаја на Космету, 1968. и Маспока у Хрватској, 1971. сматрано је да групација окупљена око Ранковића има изражен „великосрпски национализам и шовинистичку активност према другим народима”. Када је 1972. године умро Животије Срба Савић, Ранковић је отишао да изјави саучешће његовој супрузи Љубици; са њим је пошао и његов пратилац, припадник Службе државне безбедности, који не само што га је колима довезао до стана породице Савић у Палмотићевој улици 1а, већ се попео са Ранковићем у стан и не испуштајући га ни трен из вида, ушао за њим чак и у тоалет. Политички прогон није заобишао ни Ранковићеву супругу Славку Ранковић, која је 1974. удаљена са Економског факултета, где је била редовни професор, а искључена је и из Савеза комуниста.