Од 1645. године Османлије су биле окупиране освајањем Крита у рату са Млетачком републиком. Острво је брзо освојено, али је млетачка морнаричка надмоћ омогућила тврђави Кандији (данашњи Ираклион) да се одупире деценијама. Експанзија у Европи настављена је у другој половини седамнаестог века под окриљем чувених великих везира из породице Ћуприлићи. Побуњена вазална кнежевина Трансилванија била је покорена освајањем Јенопоља (1658) и Орадеје (1660). У рату са Аустријом 1663-1664 враћен је Ноград а освојен је и Нове Замки (1663). Освајање Крита коначно је завршено 1669. године падом Кандије. Исте године, Османлије су прихватиле понуду козачке државе на Десној обали Украјине да постане османски вазал у замену за заштиту од Државне заједнице Пољске и Литваније и Русије. То је довело до Пољско-османског рата 1672–1676, у ком су Османлије освојиле Подоље, и Руско-турског рата 1676-1681, у ком су руски гарнизони били протерани из козачких земаља. Османска владавина у Европи достигла је свој врхунац 1682. године, када је анти Хабзбуршки мађарски устанички вођа Имрих Токоли обећао оданост Османском царству, прихватајући титулу "Краља Горње Угарске" (отур. Orta Macar). Баш као што је вазализација Десне обале Украјине довела до Подољске кампање, тако је и вазалност Имриха Токолија довела до Бечке кампање 1683. године.