На Општем црногорском Збору, одржаном 1688. године у Љешанској нахији, донета је одлука о устанку против Турака. Тадашњи савезник Венеција стационирала је на Цетињу своју посаду. Такође которски провидур Дуодо, шаље на Цетиње, инжињера Ђованија Франческа Барбијерија са неколико радника, да учврсти Манастир и подигне утврђења на најподеснијим местима за одбрану града. И Никола Ерицо, који је у јуну 1691. године постављен на положај которског изванредног провидура, „посветио се спреми Цетиња за одбрану, утврђујући га на брзу руку што је боље могао”. Цетињски манастир је срушен 1692. године, за време Морејског рата (1684 - 1699), у експлозији коју су, напуштајући Цетиње, подметнули Млечани, како би побили турске команданте. Од снажне експлозије повређен је и сам Сулејман-паша. Манастир је од експлозије оштећен али је завршно рушење и скидање олова са крова Цркве обављено на захтев разљућеног Сулејман-паше. Остало је забележено да су се хришћани који су били у пашиној војсци противили томе и преклињали га да Цркву не руши али је све то било узалуд. Сулејман-паша задржао се на Цетињу неколико дана, а затим се повукао из Црне Горе без икаквог насиља над народом. Млетачкој војсци ово је био последњи боравак у Црној Гори.