Només una minoria molt petita de dones va participar en la lluita armada. Si bé les combatents de la Resistència són figures emblemàtiques i nombroses en els moviments partisans a Itàlia, Grècia, Iugoslàvia i l'URSS ocupades, són poques en nombre als maquis francesos, potser perquè no estaven sotmeses al servei laboral obligatori (STO) i no calia fugir-ne (tampoc tenien formació ni vocació militar). Elles no se senten ostatges dels ocupants. Les dones organitzen manifestacions de mestresses de casa el 1940, actuen en els comitès populars del PCF clandestí, són omnipresents en l'estímul i l'ajut material tant als manifestants (com en el Nord-Pas de Calais el maig de 1941), com als maquis refractaris (HR Kedward, A la recherche du maquis, 1999). Són fonamentals com a mecanògrafes, com a "bústies", com a amfitriones i sobretot com a oficials d'enllaç, en part perquè els alemanys eren menys recelosos de les dones i els innombrables controls d'identitat dirigits contra els refractaris al STO no les afectaven. Olivier Wieviorka subratlla que l'estratègia dels moviments sovint era ficar al davant a les dones perquè estaven menys exposades a la repressió; el govern de Vichy i els alemanys no podien disparar a les mestresses de casa que exigeixen menjar per als seus fills. Algunes dones agafaven les armes, com Germaine Lemaire, que va abatre un suboficial alemany el 17 de juny de 1940, dia en què Philippe Pétain va anunciar aturar la lluita i la seva intenció de sol·licitar l'armistici.