Через участь США в Вашингтонській морській угоді, максимальною допустимою водотоннажністю стали 36000 тонн. Кораблі обох класів перевищували ці обмеження, ВМС скасувало будівництво в 1922. Хоча клас Лексінгтон було перетворено на авіаносці класу Лексінгтон, жоден з них не отримав гарматні батареї в барбетах. До скасування випуску 16-дюймових гармат Mark 2 та Mark 3 було побудовано 70 екземплярів, плюс прототип, Гармата No. 42. Двадцять гармат було передано армії в 1922 для заміни важчих та більш вартісних армійських гармат 16-inch M1919, з яких було встановлено лише сім. Гармати Mk2/Mk3, які залишилися були законсервовані для встановлення в майбутньому на кораблі. Через брак фінансування до 1940, у період з 1924 по 1940 рік було побудовано п'ять батарей по дві гармати Mk2/Mk3 у кожній для захисту гавані Перл-Гарбор, зони Панамського каналу (тихоокеанська сторона) та Сан-Франциско. В армії вони отримали позначення 16-inch морські гармати MkIIMI та MkIIIMI. Версію M1919 з барбетною установкою використовували для гармат M1919, які були встановлені на цих батареях, окрім форту Ф'юстон у Сан-Франциско, там батарея Девіса мала установку-прототип M2 та каземат. Використовуючи досвід застосування берегової артилерії під час Першої світової війни, особливо французьких 400 мм залізничних гаубиць Modèle 1916, всі барбетні установки 16-дюймових гармат мали кути підвищення у 65 градусів для ведення навісної стрільби по ворожих суднах.