У јануару 1969. Јан Палах, студент историје на Факултету уметности Карловог универзитета , јавно се запалио покушавајући да пошаље поруку нацији која је упала у летаргију након совјетске окупације Чехословачке у августу 1968. У опроштајном писму, поручује да је он само прва бакља, а да ће, ако се његови захтеви не испуне, други студенти из тајне организације кренути његовим стопама. Читава нација је узнемирена, а полиција покушава да пронађе друге припаднике. Четвртог дана Јан је преминуо од последица опекотина, а комунистичка власт покушава на различите начине да подрије племенитост Палаховог чина. Четири недеље касније медији објављују изјаву комунистичког посланика Вилема Новог, који саопштава да је Палах сарађивао са десничарским и страним обавештајним службама и да није желео да се запали, него да су му подметнули канту бензина уместо воде. Палахова мајка је бесна, због оваквих покушаја да се жртва њеног сина умањи. Она покушава да пронађе адвоката који би био вољан да је заступа у тужби, коју планира да поднесе против Новог. Палахова се обраћа адвокатици Дагмар Бурешовој. Међутим, она то одбија, јер се плаши последица. Дагмар је свесна свог кукавичлука и бори се са гризодушјем сопствене савести.