פרויקטים אלו "נבעו מתסכולו הגובר של ה-CIA בחוסר יכולתו לחדור את מסך ברזל עם סוכנים ומנגד, הפחד שלו מאויבים המנסים לחדור אליו" . המחבר, טים ויינר, כתב על מעורבות ה-CIA בפיתוח מספר טכניקות שניסו לתת מענה לקושי שהיה לו בזיהוי סוכנים כפולים סובייטים בתקופה שלאחר המלחמה, בעיה שהלמס נתקל בה בשנת 1948. בעקבות כך, אחד הצעדים הנוספים שעשו ב-CIA כדי לפתור את הבעיה היה "להקים בתי כלא חשאיים כדי לסחוט הודאות מסוכנים כפולים חשודים" באזור תעלת פנמה. עצורים אלו ברי השוואה אל מול העצורים במתקן המעצר בגואנטנמו, שהוקם כחצי מאה לאחר מכן, עקב פיגועי 11 בספטמבר על ארצות הברית. לפי טים פולגר, סוכן לשעבר של ה-CIA, בשני המקרים, "הכל היה כשר". בשנות החמישים של המאה העשרים ניהל ה-CIA ניסויים חשאיים בחקירות, נעשה שימוש בטכניקות על גבול העינוי והשתמשו בסמים בניסיון להוציא מידע מהעצורים ואף לשטוף את מוחם. ויינר טוען כי האחריות האישית על הניסויים הללו הייתה שייכת לדאלס, וויזנר והלמס. "הרצון לחדור את מסך הברזל הוביל את ה-CIA לאמץ את הטקטיקות של אויביו." במהלך כהונתו של אייזנהאואר, "היה עדיין קונצנזוס לאומי שה-CIA הוצדק בלקיחת רוב הפעולות ל"סמטה אחורית" במאמץ נגדי לקומוניזם."