SUA și Marea Britanie și-au unit zona de ocupație, la 1 ianuarie 1947, la care s-a asociat, mai târziu, și Franța (în aprilie 1949). Ca parte a reconstrucției economice a Germaniei, la începutul anului 1948, un număr de reprezentanți ai guvernelor din Europa de Vest și Statele Unite au anunțat un acord cu privire la fuziunea zonelor vest-germane într-un sistem federal guvernamental. În plus, în conformitate cu Planul Marshall, au început procesul de reindustrializare și reconstrucție a economiei germane, inclusiv prin introducerea unei noi monede marca germană, pentru a înlocui vechea monedă Reichsmark, pe care sovieticii au devalorizat-o. La scurt timp după aceea, Stalin a instituit Blocada Berlinului (24 iunie 1948 - 12 mai 1949), una dintre primele crize majore ale Războiului Rece, împiedicând sosirea în Berlinul de Vest a alimentelor, materiilor prime și materialelor. Statele Unite ale Americii, Marea Britanie, Franța, Canada, Australia, Noua-Zeelandă și alte câteva țări au început furnizarea masivă a alimentelor și altor provizii în Berlinul de Vest. În această situație, sovieticii au organizat o campanie de relații publice împotriva schimbărilor politice. Încă o dată, comuniștii din Berlinul de Est au încercat să perturbe alegerile municipale din Berlin (așa cum au făcut în alegerile din 1946), care au avut loc pe 5 decembrie 1948 și au produs o prezență la urne de 86,3% și o victorie covârșitoare pentru partidele non-comuniste. Rezultatele au împărțit, efectiv, orașul în două zone: Est și Vest. 300 000 de berlinezii au demonstrat și au cerut ca aprovizionarea prin transportul aerian internațional să continue, iar pilotul american Gail Halvorsen a creat „Operațiunea Vittles”, prin care se aruncau bomboane copiilor germani. În mai 1949, Stalin s-a retras și a ridicat blocada.