Отримавши дозвіл султана для перебування єпископа Болгарського екзархату в Бітолі в 1897 році, після чого був висвячений на митрополита Пелаґонії. Він енергійно піклувався про болгарське населення там до своєї смерті в 1906 року. Взимку після Ілінден-Преображенського повстання особисто розподіляв допомогу з Болгарії постраждалому населенню Касторії. Як прихильник еволюційних поглядів Болгарського екзархату, мав напружені відносини з Внутрішньою македонсько-одринською революційною організацією; проте його пам'ятають як авторитетного представника та захисника болгар у єпархії. За спогадами Томи Ніколова: