Po dvaceti letech od znárodnění potravinářského průmyslu vystoupil Josef Štafl v roce 1968 s kvalifikovanou kritikou zaběhlých zlořádů v oboru, kritikou zastaralého strojního i technologického zařízení provozoven, kde většina strojů pocházela ještě ze znárodněného majetku živnostníků. Kritizoval nízké platové tarify pracovníků a zanedbání náboru nových pracovníků do oboru. Vedoucí pracovníci cukrařině vysloveně škodili a považovali tuto práci spíše za kapitalistický přežitek, který se neslučuje se zájmy dělnické třídy. Politika byla nadřazená všemu. Cukrařina byla mužským řemeslem. Těžkou mužskou práci, musely nyní vykonávat ženy a muži museli z oboru odejít do průmyslu. Proto se mnohé z žen, které již získaly praktické cukrářské zkušenosti po otěhotnění na svá místa nevracely, ale hledaly si lehčí práci. Kritizoval platové tarify v oboru, které neodpovídaly náročné práci. Uvolnění politických poměrů bylo jen přechodné. Po příchodu okupačních vojsk pěti armád a následné normalizaci se vše rychle vrátilo do starých kolejí.