Generace 70. let si postupně vytvářela svůj vlastní kolektivní estetický kód, zdůrazňující úlohu metaforického sdělení, které v zašifrované formě skrývalo etické hodnocení společnosti. Vyjadřovali se tradičními prostředky malby, neboť byli přesvědčeni, že forma musí být až důsledkem tvorby, když prvotní je sdělení, obsah, poselství zdůrazněné etické povahy. Na pozadí neutěšené ztuhlé společenské situace se v jejich ateliérech rozvíjelo umění velké duchovní svobody a důraznosti, živě reflektující svět, ve kterém se ocitlo. Udržovali také nepřerušenou kontinuitu s významnými umělci starší generace, kteří byli po srpnové okupaci pronásledováni režimem a vytěsněni z veřejného prostoru. Centrem malířského vyjádření obou těchto generací se stala figura v roli mravního zrcadla společnosti i jako výraz individuálních lidských postojů. Výpověď o tísnivé existenci a osudu země byla zašifrována do vážných a mravně apelativních děl. Vznikla zvláštní odrůda české existenciální figurace, která v alegorizované podobě vstřebala tíhu a smutek své doby. S odstupem času se situace výtvarníků generace sedmdesátých let jeví jako mezní. Její místo na umělecké scéně se ozřejmilo zejména koncem 80. let, s nástupem mladších umělců (Tvrdohlaví), kteří již pod vlivem mezinárodního postmoderního umění nastolovali odlišný program.