Většina mezinárodního společenství nerozlišuje mezi většími bloky osad a osadami izolovanými, považuje celý Západní břeh Jordánu za okupované území a jeho osidlování civilní izraelskou populací za odporující mezinárodnímu právu. Při opakovaných pokusech o mírovou dohodu mezi Izraelem a Palestinci se ale téma možné částečné anexe bloků izraelských osad objevovalo a bylo (byť s různou mírou definice jejich přípustného územního rozsahu) uznáváno nejen izraelskými vládami, ale i palestinskými vyjednavači, stejně jako americkými zprostředkovateli rozhovorů. Když počátkem 21. století projevila vláda Ariela Šarona po opadnutí druhé intifády ochotu k ústupkům (mj. v roce 2005 provedené jednostranné stažení z Gazy), zaslal prezident USA George W. Bush Šaronovi v dubnu 2004 dopis, ve kterém formuloval americkou představu teritoriálních parametrů budoucí mírové dohody. Dopis obsahoval i větu, podle které „"ve světle nové reality v terénu, včetně už existujících větších izraelských populačních center, by bylo nerealistické očekávat, že výsledkem vyjednávání o konečném statusu by měl být kompletní návrat k liniím příměří z roku 1949".“ Ta byla interpretována částí izraelské politické scény i veřejnosti jako americké uznání legitimity nejvýznamnějších bloků osad. Když roku 2009 navštívil bývalý americký prezident Jimmy Carter oblast Guš Ecion a setkal se v osadě Neve Dani'el se starostou zdejší Oblastní rady Guš Ecion Ša'ulem Goldsteinem, konstatoval, že „"si myslí, že tyto osady zde budou navždy"“ a že „"tento region osad neměl na mysli, když mluvil o vystěhování osad a jejich předání Palestincům".“ Tyto výroky od exprezidenta, který se na sklonku svého života opakovaně vyjadřuje sympaticky k státoprávním aspiracím Palestinců, vzbudily v Izraeli i mezi osadníky velký ohlas.