Starověké římské dějepisectví navázalo na řecké. Nejstarší římská historiografická díla jsou také psána řecky nebo rovnou řeckými autory. Z Řeků vyniká např. Polybios, popisující dějiny punských válek, či Poseidónios. Řečtinu jako jazyk vzdělanců ale volili dlouho i římští autoři narození mimo Řecko. Např. Diodóros Sicilský ve své "Bibliothéké historiké," Appiános nebo Cassius Dio"." Plútarchos rozvinul historiografický žánr biografie, jeho hlavním historickým dílem jsou "Životopisy slavných Řeků a Římanů" ("Bioi paralléloi", tj. "Paralelní životopisy"), dvacet dva dvojic životopisů významných řeckých a římských osobností"." Řečtinu zvolil i židovský historik Flavius Iosephus, když sepisoval dějiny první židovské války. Časem se však objevili i latinsky píšící římští historici, průkopníkem byl Cato starší ("Origines") nebo Sallustius ("De coniuratione Catilinae, Bellum Iugurthinum"). K nejvýznamnějším pak patřil Livius, autor monumentálních dějin Říma "Ab urbe condita". Suetonius latinsky napsal "Životopisy dvanácti císařů", z pozdních římských autorů je ceněn zejména Ammianus Marcellinus ("Res gestae").