До 15. века, моћ градова-држава је била углавном сломљена. Низ ратова у Ломбардији од 1423. до 1454. су даље смањили број зараћених држава у Италији. Следећих четрдесет година су биле релативно мирне у Италији, али 1494. Апенинско полуострво је напала Француска. Италијански ратови су трајали све до 1559. када је контрола над већином италијанских држава прешла у руке краљу Филипу II од Шпаније. Вестфалски мир из 1648. је формално окончао власт царева Светог римског царства у Италији. Међутим, шпански огранак династије Хабзбург—исте династије чији је други огранак давао цареве Светог римског царства—је наставило да влада већим делом Италије све до Рата за шпанско наслеђе (1701–14). После Империјалних реформи из 1495–1512, Краљевина Италија је одговарала територијама јужно од Алпа. Законски је цар одржавао свој интерес у њима као номинални краљ и владар, али власт на „краљевством” се састојала тек од специјалних изазсланика које је цар именовао и гувернера које је он ивеновам да владају у његовим италијанским државама. Хабзбуршка власт у Италији је дошла до свог краја у походима француских револуционара 1792–97, када је основан низ вазалних република. Свето римско царство је распустио 1806. последњи цар Франц II, после свог пораза од Наполеона у бици код Аустерлијца.