Отприлике 15.000 Мађара подељених у три одреда суочило се са уједињеним босанским племством које је довело на бојно поље 10.000 витезова и оклопника. Најважнији босански господари Хрвоје Вукчић, Сандаљ Хранић, Павле Раденовић и Вук Златоносовић из бановине Усора били су присутни са својим контингентима. Међу њима, имали су неколико хиљада модерних тешких коњаника, неке јединице лаке коњице, а већина су били оклопници. Поред тога, постојао је велики контингент, близу 15.000 отоманских Турака под Иса-бегом, који су дошли да се боре на босанској страни, који су стигли управо на време из правца Зенице и долине Лашве. Продор Османлија већ је био стварна претња за југоисточну Европу од пада Српског царства 1371. Они су се активно мешали у средњовековне босанске послове од почетка 1400-их и имали су стални гарнизон стациониран у Врхбосни већ 1414. године. Међутим, како је то типично за феудалну политику у средњем веку у Европи, Босанци су овом приликом радо прихватили Отоманску помоћ како би се осветили Мађарима који су водили ратове и крсташке походе против њих већ дуже од два века. После пажљивог распореда на бојном пољу, тешка коњица отворила је борбу, са мањим жариштима борбе прса у прса, који су се касније развијали на благим падинама подручја између река Босне и Усоре. На крају, Мађари су у овој бици били тешко поражени, с обзиром да је већина присутног племства заробљена и откупљена касније, а нису предузимали никакве велике офанзиве против Османлија или босанског краљевства до Друге битке на Косову 1448. године.