A későbbi korokban a közvélemény róla alkotott képét nagyon erősen befolyásolta Shakespeare "II. Richárd" című drámája, amely kegyetlen, bosszúálló és felelőtlen jellemnek állítja be őt, aki csak bukása után nyeri el a nagyság látszatát. Shakespeare azonban olyan Tudor-kori történészektől vette információit, akik igen ellenségesen viszonyultak Richárdhoz. A Tudorok mitológiája szerint Anglia rossz kormányzása vele vette kezdetét, amely aztán a rózsák háborújába taszította az országot és csak VII. Henrik állította helyre a rendet. Ez a nézet egészen a 19. századig fennállt, és csak a 20. században vizsgálták felül. A 19. századi William Stubbs történész még Richárd szellemi épségét is kétségbe vonta, állítása szerint uralkodása vége felé „teljesen elvesztette szellemi egyensúlyát”. Anthony Steel 1941-es biográfiájában azt írta, hogy a király skizofrén volt; a későbbi szerzők viszont elvetik azt a vádat, hogy bármilyen elmebetegségben szenvedett volna, bár jellegzetes nárcisztikus személyiségjegyeket mutatott, és uralkodása végén „valóságérzékelése gyengébbé vált”.