"Kronika tak řečeného Dalimila" již však vznikla v laickém, zřejmě šlechtickém prostředí. Zároveň se jednalo o první česky psanou kroniku, všechny předcházející byly sepsány v latině. V tomto díle se ozývá silný nacionální tón a přísně vzato se nejedná o historiografické, ale spíše o útočné politické dílo. Autor, jehož identita není přesně známa, tuto kroniku psal v nejisté době, kdy se hledal nový český panovník. Cizího lucemburského panovníka tzv. Dalimil sice přijímá, klade mu však na srdce, aby dbal mínění české šlechty. Kronikářovo vlastenectví pak vede k nekritickému přeceňování všeho domácího. Hodnota kroniky proto kvůli její tendenčnosti nespočívá v podání historických faktů, ale v tom, že představuje svědectví o dobovém smýšlení. Svůj význam měla tato kronika i pro další období, ve kterých se český národ cítil být ohrožen (v době bělohorské či při národním obrození).