Česká středověká a předbělohorská šlechta se oproti šlechtě západoevropské vyznačovala tím, že neznala princip dědické primogenitury, který byl v rozporu se zemským právem. Všichni synové proto dědili otcův majetek vždy rovným dílem, což mělo často za následek úplné rozdrobení a zánik velkých rodových majetků během jedné či dvou generací. Ve snaze tomu zabránit se ujala instituce tzv. nedílu, tedy společné správy majetku všemi mužskými členy rodu. Nedíly ale neměly ochranu ze strany zemského práva a každý nedílový vlastník mohl rodinu požádat o vyplacení či udělení svých pozemků. K tomu ostatně nezřídka docházelo, pokud mezi spoluvlastníky nepanovala shoda. Předbělohorské české země znaly jen jedinou obdobu pobělohorského fideikomisu, a to institut vladařství, přes sto let ovšem držený výlučně v rukách hlavy rodu Rožmberků. Vladařství znamenalo, že vladař byl správcem rodinného majetku, z nějž jednotlivým členům rodiny vyplácel rentu a sám nemohl s majetkem nakládat svévolně. Vladařství se také dědilo v primogenituře, novým vladařem se tedy stával vždy prvorozený dospělý syn předchozího vladaře, příp. existovaly právní nástroje pro výběr vladaře, pokud by předchozí podmínka nemohla být splněna (pokud například vladař zemřel bezdětný, dědil hodnost bratr či synovec apod.). Pozdější fideikomisy fungovaly na podobném principu, ovšem nenavazovaly na vladařství, nýbrž šlo o import západoevropského práva. Fideikomisy byly navíc chráněny přímo panovníkem. V předbělohorských Čechách byl institut vladařství oproti fideikomisům záležitostí spíše křehkou. Na rožmberském dominiu, dlouho jediném českém vladařství došlo např. roku 1519 k rozdělení majetku formálnímu vladařství navzdory. Opětovné spojení dominia se zdařilo především díky postupnému vymírání jednotlivých bratrů.