Slepý ortel je pojem používaný v městském právu předbělohorského období. Jestliže si městské soudy nevěděly s určitým těžkým právním případem rady, požádaly vyšší instanci o vyřešení. Soud nižší instance postoupil vyšší stolici veškerý procesní materiál bez udání jmen žalobce a žalovaného. Místo jmen sporných stran byla uváděna fiktivní latinská jména obvykle používaná v římskoprávních formulích, proto pojmenování „slepý ortel“ nebo „slepý rozsudek“. Nadřízená instance na základě dodaných písemných podkladů celý případ rozhodla a své rozhodnutí zaslala zpět soudu, který žádal o pomoc. Ten pak většinou rozhodl podle řešení uvedeném ve slepém ortelu, který ale pro něj nebyl závazný.