Hodnost vladaře dávala svému nositeli také mimořádné postavení v rámci českého panstva. Hlava rožmberského rodu se tak titulovala od roku 1418, tedy od časů Oldřicha II. Za vladařství Voka II. v roce 1493 získali Rožmberkové tento titul oficiálně a rožmberské vladařství dostalo platnost zemského zákona. Titul vladaře od té doby dával hlavě rožmberského rodu přednost nejen v rámci rodu, ale před všemi českými panskými rody. Dokladem toho byla i knížecí titulatura: Vysoce urozený (německy "Hoch- und Wohlgeboren"), zatímco čeští páni byli pouze Urození ("Wohlgeboren"). Rožmberkové si žárlivě střežili své postavení, což se projevilo především ve sporu o postavení Viléma z Rožmberka s Jindřichem IV. z Plavna, který se snažil získat přednost v českém panském stavu z titulu purkrabího míšeňského, k němuž se vázal i titul říšského knížete. Výlučnost vladařství vymírajících Rožmberků však byla porušena již v roce 1608, když titul vladaře svého domu získal Karel z Lichtenštejna spolu s knížecím titulem. Přesto se však prestiž titulu vladaře udržela i po Bílé hoře, kdy několik českých aristokratů získalo titul knížete a čestný predikát "Vysoce urozený" byl za zásluhy udílen i bez vladařství během celého 17. století hrabatům a pánům (říšská hrabata ho nakonec měla od roku 1715 udělen paušálně). Prestiž vladařství ukazuje příklad Viléma Slavaty, který se prezentoval jako dědic odkazu Rožmberků a titul si nechal Ferdinandem II. udělit, ačkoli "Vysoce urozený" a nadto hrabě, byl již od roku 1621.