Somități militare, precum , șeful statului major imperial britanic, declară că prin lovitura de stat de la 23 august 1944, România a deschis armatei sovietice porțile Balcanilor și a contribuit la eliberarea acestei regiuni, scurtând războiul cu 6 luni și cruțând astfel sute de mii de vieți. Generalul Johannes Friessner, comandant atunci al grupului german de armate „Sud” deplora din partea sa aceleași fapte pe care le relatează însă ca fiind o „trădare” a angajamentelor României față de Reich. Apărătorii lui Ion Antonescu afirmă că dacă România ar mai fi rezistat și dacă regele Mihai ar fi așteptat ca mareșalul Antonescu să obțină armistițiul, aliații anglo-americani ar fi putut înainta mai adânc înspre răsăritul Europei, împiedicând astfel URSS să aibă preponderența în Europa. Dar această părere nu ține cont de faptul că în acel moment, a doua ofensivă Iași-Chișinău era în curs, invadarea integrală a României de către sovietici în câteva săptămâni fiind în toate cazurile ineluctabilă, fie ca țară dușmană beligerantă (precum Ungaria), fie ca dușman înfrânt cerând armistițiu (precum Bulgaria), fie ca țară aliată (precum Polonia), aceste țări fiind deopotrivă ocupate de URSS. La conferința „Tolstoi” de la Moscova din octombrie 1944, delimitarea zonelor de influență în Europa nu a ținut cont de atitudinea respectivelor țări (conferința de la Ialta fiind doar proclamarea oficială a acestei delimitări) și în orice circumstanțe, chiar dacă armatele apusene ar fi înaintat mai adânc spre răsărit, România nu ar fi intrat în raza lor de acțiune, fiind, dintre toate țările din Estul Europei, cea mai răsăriteană, prima cucerită și ocupată de sovietici.