Mielenosoituksia syntyi ympäri Georgiaa. Ne saavuttivat huippunsa Tbilisissä 14. huhtikuuta 1978 päivänä, jolloin Georgian SNT:n korkein neuvosto kokoontui ratifioimaan uutta lainsäädäntöä. Arviolta 20 000 henkeä, pääasiassa yliopisto-opiskelijoita, jalkautui kadulle. Useat älymystön jäsenet, mukaan lukien arvostettu 80-vuotias kielitieteilijä Akaki Šanidze, kampanjoivat artikkeli 75:n muuttamista vastaan georgian virallisen aseman puolesta. Maanlaajuista vastarintaa vaativia lentolehtisiä levitettiin kaduilla. Mielenosoittajat marssivat hallituksen rakennukselle Tbilisin keskustassa. Miliisit onnistuivat osittain estämään kulkueen etenemisen, mutta noin 5  000 henkeä onnistui silti pääsemään rakennukselle saakka. Neuvostoarmeija saartoi sen nopeasti. Loput mielenosoittajat kokoontuivat Tbilisin valtionyliopistoon ja sen ympärille. Koska tilanne vaikutti muuttuvan vaaralliseksi, ja huhut kertoivat puna-armeijan valmistautuvan toimimaan mielenosoittajia vastaan, Eduard Ševardnadze, Georgian kommunistisen puolueen keskuskomitean ensimmäinen sihteeri, puhutteli mielenosoittajia muistuttaen heitä Tbilisin vuoden 1956 joukkomurhasta. Vaikka häntä kohti aluksi buuattiin, Ševardnadze reagoi nopeasti. Hän otti välittömästi yhteyden Moskovaan ja pyysi lupaa jättää artikkeli 75 ennalleen. Kun hämmästynyt Kreml harkitsi asiaa, Ševardnadze tuli uudelleen esiin ja puhui mielenosoittajille, selittäen tilanteen ja vakuuttaen sympatiaansa heidän tarkoitustansa kohtaan. Lopulta hallitus päätti hylätä kaikki muutokset kiisteltyyn artiklaan, myöntyen julkiselle painostukselle. Mielenosoittajat alkoivat vähitellen vetäytyä paikalta, mutta vasta kun Ševardnadze oli ilmoittanut lopullisen päätöksen ja lukenut ääneen artiklan, joka varmisti georgian säilymisen tasavallan valtionkielenä.