Efter freden på Frederiksborg 1720 blev Sponneck kaldt til Danmark og i Hans Christoph von Schönfeldts sted ansat som kommandant i København, i hvilken post han forblev til sin død, 3. september 1740. For ikke at handle imod sin instruks og derved give garnisonens hvervede soldater lejlighed til at desertere nægtede Sponneck, da den store ildebrand var brudt ud 20. oktober 1728, om natten at lade Vesterport lukke op. Man kunne derfor hverken inde fra byen i Stadsgraven hente det vand, man højlig trængte til, eller ude fra omegnen bringe den hjælp, som på anden måde kunne gøres nødig. Denne Sponnecks holdning var ikke uden skyld i det omfang, ulykken fik, og den bekræfter den dom, at han, med al sin tapperhed og sin dygtighed som underfører, savnede den overlegenhed, som under vanskelige forhold udkræves i en høj stilling med selvstændigt ansvar; men den gunst, han kunne glæde sig ved på højeste sted, blev heller ikke denne gang rokket. Han blev 1731 gehejmekonferensråd, 1734 virkelig general og 1739 Elefantridder.