Ekkor krízis tört ki Ferdinánd Cseh királyságában 1618-19-ben, amiben a katolikus és protestáns frakciók egymás ellen fordultak. Ferdinánd spanyol segítséget kért a lázadás leverésére, míg a protestáns felkelők V. Frigyes, Pfalzi herceghez fordultak segítségért. A birodalomban fennálló helyzet sok szempontból kedvező volt a spanyoloknak, hiszen a Spanyol Németalföldön Ambrosio Spinola terveket szőtt, és okot keresett a Pfalzi választófejedelem (Rajnai Palotagrófság) megtámadására flandriai seregével. A Palotagrófságot létfontosságú, protestáns lakosságú, szétszórt területek alkották a Rajna-folyó mentén, azon az útvonalon, amely a legegyszerűbb utat jelentette volna az itáliai spanyol területekről érkező utánpótlás szállítására a lázadó holland tartományokba (Genován keresztül). Franciaország vonakodott Frigyes támogatásától Ferdinánddal szemben és inkább a semlegességre törekedett. A spanyol csapatok Spinola vezetése alatt bevonultak a Palotagrófságba, míg Johann Tserclaes, Tilly grófja vezette sereg Csehországban fényes győzelmet aratott 1620-ban, a fehérhegyi csatában. A hollandokkal, akik sebezhetővé váltak a Rajna völgyén keresztül, elkerülhetetlennek tűnt a harcok felújítása, hogy a hollandokat jobb feltételekkel tartós békére kényszerítsék. Fülöp 1621-ben meghalt, nem sokkal a harcok felújítása előtt. Fia, IV. Fülöp, megtartotta fő külpolitikai tanácsadóját, de Zúñigát, és egy eleinte nagyon sikeresnek ígérkező hadjáratot indított a hollandok ellenében még ugyanabban az évben.