През цялата си история формата и съставът на терциите никога не остава статични, като еволюират в отговор на новите предизвикателства. Формациите, съставени от добре обучени войници с добра кавалерийска подкрепа продължават да печелят редица важни битки, като битката при Бялата планина (1620), Фльорюс (1622), Бреда (1624), Ньордлинген (1634), Тионвил (1639), Онекур (1641) и Валансиен (1656 г.). Репутацията на непобедимост на испанското терцио е окончателно сломена едва в битката при Рокроа (1643 г.). Дори и тогава, поражението се отдава повече на оттеглянето на кавалерията, отколкото на провал на испанското терцио, което в един момент от битката се оказва близо до победа над вражеската пехота. Терциите продължават да печелят важни битки известно време и след Рокроа и дори след Тридесетгодишната война, но са вече значително променени. Подобряването на огнестрелните оръжия и леката артилерия дава решително предимство на новия линеен стил. В отговор на това, към края на 17 век терциите също възприемат голяма част от организация и тактика на линейния стил, но тези формации нямат вече нищо общо с класическите терции от предния век. През 1704 г. испанските терции са реформирани в полкове.