Tato dvě etnika, tj. Češi a Němci, žila v českém prostoru pospolu po dlouhá staletí, mísila se mezi sebou a německá kultura českou výrazně obohatila, pomáhala ji vytvářet a stala se její pevnou součástí. Situace kolem jejich soužití se začala vyhrocovat s příchodem nacionalismů 19. století, ale národnostní rozměr měly již husitské bouře, během kterých se německé obyvatelstvo ve městech i na venkově stavělo proti kalichu. Bohuslav Hasištejnský napsal ve 2. polovině 15. století, že Pražané „k cizím jsou přívětiví, toliko Němcův nenávidí, majíce je za protivníky smýšlení svého u víře“. V roce 1495 cech řezníků v Olomouci, která měla převážně německý ráz, do svého cechu nechtěl přijímat žádné Čechy („Pehm“), ale pouze řezníky „dobrého německého druhu“ („guter deutscher Art“). Národnostní třenice pokračovaly i v 16. století, tak například v Plzni se roku 1500 městská rada usnesla, aby městské právo nebylo udělováno Němcům, „kteříž nic česky neumějí“. V Litoměřicích se roku 1514 usnesla městská rada, aby do města nebyli přijímání přichozí Němci ani jiní cizinci. V Ústí nad Labem byla roku 1516 deputace litoměřických konšelů napadena německým obyvatelstvem města, kteří jim spílalo do „kacířů“.