Доки точилися ці війни, причорномор. степи зайняли торки (так їх називали давньорус. літописці, у сх. писемних джерелах їх іменували узами, гузами, огузами) і половці. Зазнавши 1060 нищівної поразки від Ярославичів, торки стали підлеглими кількох країн: частина їх разом з печенігами увійшла до Половецької орди, друга частина осіла у Візантії, а третя — на півд. кордонах Русі, ставши союзниками й васалами київських князів. Натомість для половців (у сх. джерелах вони іменуються кипчаками, у зх. — куманами, команами) причорномор. степи стали другою Батьківщиною аж до монгольського нашестя. 200-літнє сусідство з цими кочовиками вивело «половецьке питання» на перше місце в політиці руських князів. З поч. 12 ст. русичі перейшли до рішучого наступу на половців, який скінчився розгромом останніх і перенесенням ставки їхнього хана на Півн. Кавказ. Смерть Володимира Мономаха (1125) стала початком відродження колиш. могутності половців на півд. рубежах Русі, пік цього відродження припадає на час правління хана Кончака (2-га пол. 12 ст.). Попри те, що половецькі сили залучалися рус. князями для боротьби за київ. престол, а князівські родини родичалися з половцями через шлюби, відносини слов'ян і половців були напруженими. Походи на степ, як і набіги половців на руські міста, були звичним явищем аж до поч. 13 ст. Загроза монгол. нашестя змусила об'єднатися рус. князів з половцями. Їхня спільна поразка у битві на Калці (див. Калка, битва на річці 1223) стала прологом для нової навали монголів (з 1236), яка знекровила Половецьку орду й сплюндрувала давньорус. міста і села (див. Монголо-татарська навала).