Ve 30. letech se Švédové pokusili na sovětský a německý expanzionismus reagovat snahou o severskou obrannou spolupráci, avšak zůstali neúspěšní. Ačkoli tisíce švédských dobrovolníků bojovaly v zimní válce po boku Finů proti Sovětům, švédská vláda nakonec vsadila znovu na neutralitu, jako v první světové válce. Taktika neutrality i tentokrát Švédům vyšla, na rozdíl od jiných zemí (např. Belgie). Bojům ve druhé světové válce se tak Švédové vyhnuli. Diskuse nicméně i po letech vyvolává, že Švédové dovolili německým vojskům projít přes své území při okupaci Norska i při útoku na Sovětský svaz, a že také nacistický režim zásobovali po celou dobu války svou ocelí. Švédská média také po celou dobu války nepsala o holocaustu. Ve švédské historiografii se této politice říká někdy „malý realismus“ a konstatuje se, že švédská neutralita „byla ohnutá, ale nikoli zlomená“. Stát byl během války řízen vládou národní jednoty, která zahrnovala všechny hlavní strany v Riksdagu. Mezi hlavní konstruktéry politiky neutrality patřil ministr zahraničí Christian Günther.