I sin avhandling om miljöetik gör Kvassman ( 1999:47–62 ) en distinktion mellan stark biocentrisk miljöetik ( människan har ingen särställning , utan har samma moraliska värde som den övriga naturen ) , svagt biocentrisk miljöetik ( människa och natur har ett egenvärde , men endast människan har ett absolut egenvärde ) , svagt antropocentrisk miljöetik ( endast människan har ett egenvärde , men naturens instrumentella värde handlar inte bara om den omedelbara behovstillfredsställelsen , utan har till exempel ett estetisk värde ) och starkt antropocentrisk miljöetik ( endast människan har ett egenvärde , och allt annat har enbart ett efterfrågansvärde som kan beskrivas i ekonomiska termer ) .