När det gällde fastställelse av huruvida en rätt till ett egenartat släktnamn består eller inte består skulle talan visserligen kunna föras enligt rättegångsbalkens allmänna regler , men det ansågs likväl ” praktiskt riktigt ” att reglera även det fallet i 1963 års namnlag , på motsvarande sätt som hade skett i varumärkeslagen .