Huvudregeln är då att en person som i en följd eller växelvis har omfattats av två eller flera medlemsstaters lagstiftning , och som uteslutande har fullgjort försäkrings- eller bosättningsperioder enligt typ A-lagstiftning , ska vara berättigad till förmåner endast från institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning var tillämplig då den arbetsoförmåga som ledde till invaliditet uppstod och ska uppbära dessa förmåner i enlighet med den lagstiftningen ( artikel 44.2 ) .